text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne
  e-bog, men forfatterens stavning er for øvrigt bevaret.
  _Understreg_ er brugt til at gengive kursiveret tekst.
  
  
  
  
                              PETER NANSEN
  
                                GUDS FRED
  
                               ANDET OPLAG
  
                               KJØBENHAVN
  
                         P. G. PHILIPSENS FORLAG
  
              Trykt hos J. Jørgensen & Co. (M. A. Hannover)
  
                                  1895
  
  
  
  
    En autoriseret tysk Udgave af _Guds Fred_ udkommer,
    samtidig med den danske Udgave, hos _S. Fischer_
    i Berlin.
  
    Fjerde Tusend.
  
  
  
  
  I.
  
  
                                                         _5. Juni._
  
  Saa skal jeg da bort fra Hovedstaden. I femten Aar holdt den mig
  fast, den listige Skøge, bildte mig ind, at jeg ikke kunde undvære
  dens giftigt parfumerede Luft, dens støjende Lader, dens hidsende
  Anspændthed, dens forfinede Magelighed. Jeg sad i et Spind af tusind
  Fangetraade, jeg troede, den havde fanget mig for Tid og Evighed.
  Jeg troede vel ogsaa saa smaat, at den ikke kunde undvære mig. Var
  jeg ikke i Aarenes Løb bleven et fast Led i det store Maskineri?
  Ansaas af Alle for at høre med. Var selvskreven Deltager i Byens
  broget vekslende Liv, snart festklædt, snart sørgeklædt; gav min
  Stemme med i de afgørende Ordskifter, blev spurgt og søgt, var
  Raadgiver og Hjælper, en paalidelig Ven, en Fjende, der maatte
  regnes med.
  
  Hvor træt jeg ofte har været. Udslidt som en gammel Droskehest, der
  maa drives afsted med Piskeslag og som gærne lagde sig plat ned paa
  Stenbroen og blev liggende, til Døden og Hvilen kom.
  
  Dødsenstræt er jeg, af Fornøjelser og Arbejde, af altid at være til
  Rede, tage Parti, forsvare og angribe; dødsenstræt og i mit Hjærte
  saa ligegyldig, mens ingen Slaphed tør røbes i Ord og Væsen.
  
  Allermest træt af den evige Kamp for Penge. Penge, der maatte
  og skulde skaffes, slides til Veje, laanes frem, forrentes,
  tilbagebetales, altid flere, altid besværligere -- en stedse
  voksende Lavine, mere og mere truende, tungere for hver Time at
  stemme Ryg imod, hæmmende Arbejdsevnen om Dagen, skræmmende Søvnen
  som en Mare.
  
  Hvorfor undre sig over den mer eller mindre aabenbare Støtte,
  Socialismen i stigende Grad vinder hos Folk, der ikke hører til
  de legemlige Arbejdere? Forklaringen ligger lige for Haanden. Hvad
  har de ni af ti blandt os, der rangerer i de øvre Klasser, at tabe
  ved en Samfundsomvæltning, en Forandring af de herskende økonomiske
  Regler og Love? Vi er, mindst de ni af ti, Proletarer, der kæmper
  en haabløs Kamp for at faa de Indtægter, Samfundet under os, til at
  holde Maal med de Udgifter, det samme Samfund kræver af os, om vi
  ikke vil sættes udenfor Numer. Paa faa Undtagelser nær lever vi alle
  over Evne, Embedsmænd og Kunstnere, Videnskabsmænd og Handlende,
  Præster, Skuespillere, Oberster, Journalister, Borgmestre og
  Poeter. Hvad tabte vi vel, om pludselig den store Eksplosion kom,
  Eksplosionen, som sprængte Samfundet løs af alle Fuger og lavede
  Fidibusser af Gældsbreve, Veksler og Forskrivninger? _De_ har det
  maaske endda forholdsvis bedst, som lever fra Haanden i Munden.
  Deres Fordringer til Livet er smaa og der stilles ingen Fordringer
  til dem. Hellerikke er det dem, der satte Gang i den Bevægelse, som
  fører til Omvæltningen. Det er Mænd fra vor Midte, der lærte dem at
  blive Socialister, det er Fortvivlelsen i de højere Klasser, der har
  avlet Kravene nede fra.
  
  -- -- Forleden brød jeg overtvært. Overgav mit Bo til en velsindet
  Sagfører, ordnede mig med en Forlægger, der nærede en venlig Tillid
  til mine Evner og erklærede sig villig til at udbetale mig for et
  Aar eller to en beskeden maanedlig Understøttelse, har nu pakket min
  Kuffert og indskiber mig i Eftermiddag -- uden Farvel til Nogen --
  for at drage til den gamle Provinsby, hvor jeg har levet min første
  Barndom; som jeg ikke i tyve Aar har set, men som jeg stadig, naar
  Trætheden kom op i mig, har længtes tilbage til.
  
  Jeg har ikke vaklet. I samme Nu, mit Opbrud fra Hovedstaden
  besluttedes, i samme Nu vidste jeg, hvor jeg vilde hen. Den gamle By
  kalder mig som en Moder, der trofast har siddet og ventet paa sit
  vidt omstrejfende Barn. I den gamle By er der intet, som kan minde
  mig om det, jeg vil glemme og bort fra. Den og jeg kender hinanden
  kun fra de gode Aar, da den var det skønneste og dejligste, jeg
  vidste, Genstanden for min Stolthed og Beundring, og da jeg var et
  af dens mest forkælede Børn. Den kalder paa mig som en Moder. Thi
  dér ligger min Moder begravet. Den rummer al den Moderkærlighed, jeg
  i hine Dage nød mere end nogen anden og som jeg mistede saa tidligt.
  Hvor i Verden tage hen uden netop til den gamle By? Jeg søger den jo
  for at blive Barn igen.
  
  
  
  
  II.
  
  
                                                          _Ombord._
  
  Ikke har jeg sovet og ikke vaaget paa Overfarten. Jeg sidder i den
  lune lyse Sommernat paa Dækket og lader drømmende Tankerne følge
  den gyldne Kølvandsstribe, vugget blidt til Ro af Maskinens tunge
  regelmæssige Slag og de hoppende Smaabølgers klukkende Skvulp mod
  Skibet.
  
  Tankerne følger Striben tilbage -- til det Liv, den Verden, hvor
  jeg nys færdedes. Saa underlig langt jeg allerede føler mig fra det
  altsammen, saa fremmed og overlegen overfor det. Hvor ligegyldigt,
  tomt og intetsigende det nu synes mig. Og _det_ har jeg ofret femten
  af mine bedste Aar. Ingen har været ivrigere end jeg, ingen mere
  fanatisk troende. Pur ung meldte jeg mig til mit Partis Fane,
  sloges bravt og blindt i de Meniges Rækker, forfremmedes og naaede
  vel noget nær de Udmærkelser, min Ærgærrighed kunde begære. Midt i
  Kampbulderet har jeg været, har hadet og tilbedt, aldrig svigtet
  min Fane-Ed, aldrig følt mig fristet til det, har vundet Venner og
  Fjender, gjort Godt og Ondt efter Evne og bedste Skøn.
  
  Og hvad er saa Resultatet blevet? Lykke for mig? Lykke for nogen
  Anden? Næppe det sidste; det første afgjort ikke. Naar jeg nu
  godvilligt opgiver min tilkæmpede Stilling -- den, vistnok Mange
  misunder mig som atraaværdig --, er det i en inderlig Følelse af
  dens haabløse Uudholdelighed.
  
  Hvad i Herrens Navn slaas man for? Hvorfor forfølger man hinanden,
  mistænker og mishandler hinanden, altid væbnet til Tænderne, altid
  parat til at hugge løs? Maaske er der, langt ude i det Fjærne,
  et Maal at naa. En højere Retfærdighed, en bedre Fordeling af
  Tilværelsens Goder. Maaske oplever vore Børnebørn en ny social
  Omvæltning. Men forøvrigt: vil Menneskene føle sig lykkeligere, om
  Maalet virkelig naaes, eller vil de ikke blot skynde sig, med Uro i
  Hjærterne, i unøjsom Higen, at kæmpe og hade sig frem mod nye Maal?
  Sikkert. Nej, det er en tom Indbildning, at Lykken vindes gennem
  Kamp. Kun i Fred, Fred med sig selv og Verden, findes Lykken.
  
  At tænke sig, at de stadig slaas derinde. Endnu har den store
  By ikke lagt sig til Hvile, endnu summer Ondskaben og Vreden i
  elektrisk Belysning gennem Gaderne, stimer sammen paa Kaféerne,
  drikker sig ør og sløv, vaagner saa imorgen, efter en angstfuld
  Søvn, i hede Hjærner og bitre Hjærter. At de gider! At de ikke
  alle en dejlig Sommermorgenstund springer op med den Beslutning,
  at nu vil de ikke længer! Smider Vaabnene fra sig, svaler den hede
  Hjærne i den friske Morgen, fylder det bitre Hjærte med Naturens
  søde Vellyst, renser sig ud for al Ondskab og alt Had, slutter
  Fred over hele Linjen paa det simple, letfattelige Grundlag: Vi
  er Mennesker alle, vi vil hinanden intet Ondt. Og fuldbyrder,
  uden Blodsudgydelse, den Revolution, som gør enhver ny Revolution
  overflødig.
  
  -- -- Saadan sidder jeg og drømmer, mens Skibet den skønne Juninat
  bærer mig over den stille Sø til min gamle By. Og som var det et
  Billed, skabt af min Drøm, ser jeg i Solopgangen, just som vi har
  passeret Fjordens Indløb, en ung Kvinde staa ved min Side, stor og
  stolt, med et Ansigt, der lyser af mild Fred. Som et Syn kom hun,
  som et Syn forsvandt hun. Men var hun et Varselbud, jeg modtager det
  med Tak. Et Varsel om, at jeg er styret den rette Kurs for at finde
  Freden.
  
  
  
  
  III.
  
  
                                      _Vejrbakken, 6. Juni, Aften._
  
  Vi ankom i den aarle Morgenstund. Bagagen lod jeg foreløbig staa
  ombord -- jeg vidste endnu ikke, hvor jeg vilde bo. Og jeg drev
  op gennem den slumrende By. Straks var jeg lidt vildsom til
  Mode. Den Gade, jeg gik i, havde et Navn, jeg ikke mindedes, og
  mange nye Huse med flove glatte Allemands-Façader og hjærteløse
  Spejlglas-Butiksruder.
  
  Men da jeg kom ud paa Torvet, kendte jeg min gamle By.
  
  Jeg satte mig paa den fritstaaende Stentrappe foran det Hus, hvor
  jeg som Barn havde boet; jeg lukkede Øjnene over det hastigt
  gensete Billede, og saa livagtigt, som havde jeg nys forladt
  det, opstod Torvet i min Erindring, saadant som det var i mine
  Barndomsdage.
  
  For Enden af Torvet løber Østeraa. Den er ikke overdækket --
  som nu --, den flyder aaben gennem Byen, med Broer over og med
  knudrede løvrige Træer paa begge Sider. Og den er fuld af Baade og
  smaa Skuder, hvor der sælges Fisk og Jydepotter og Træsko og, om
  Efteraaret, Frugt. Saa dufter hele Torvet, ja Gaderne udenom med, af
  krydrede Bergamotter og Gravensteners Rosen-Em.
  
  Den anden Ende af Torvet beherskes af det gulstrøgne Kongehus med
  den takkede Gavl. Her er det, at Byens gamle Storkefædre holder
  Forsamling Sommereftermiddage. De staar én paa hver af Gavlens
  Afsatser, øverst oppe Præsidenten, der aabner Mødet med en høj
  Knebren. Derefter knebrer de paa Rad, alle de ærværdige Storke, og
  de, der lytter til, staar undertiden paa ét Ben af lutter Iver. Men
  det hænder, at Raadsforsamlingen opløses i almindeligt Klammeri,
  mens alle Storkene basker med Vingerne og knebrer forbitret i Munden
  paa hinanden. Ogsaa hænder det, at en nidkær Storkemadam eller en
  næsvis Storkepode forsøger at trænge sig ind i Forsamlingen og
  bliver sat paa Porten under drøje Knubs, saa Fjerene ryger om den.
  
  Det gamle Kongehus, hvilken Sorg den Dag det dømmes til Døden af et
  pietetsløst Borgervels Krav paa en ny tidssvarende Bankbygning. De
  skændige Rænker, de giftige Løgne, der føres i Marken for at fælde
  det.
  
  Det insinueres, at alle de historiske Overleveringer, som giver
  Kongehuset Ry og Glans gennem Aarhundreder, er tyvstjaalen Pynt.
  Det paastaas ydermere, at Huset er saa medtaget af Ælde, at det
  næppe kan holde sig oprejst og at det er en stadig truende Fare for
  de omliggende Bygninger. En rasende Kamp føres i Byraad og i den
  stedlige Presse mellem Ideens Talsmand -- Latinskolens Historielærer
  -- og Borgervellets Materialister. Men disse sidste sejrer, efterat
  et Velfærdsudvalg af bankforhippede Haandværkere har givet
  sagkyndigt Skøn for Kongehusets Affældighed. Og Nedbrydningen
  begynder. Vi Børn, hvis fædrelandske Fantasi er vokset op i Skyggen
  af det gamle Hus, følger med forbitret Sorg hvert Slag af Hakken,
  og vi nyder en smerteblandet Triumf, da Haandværkerne midt under
  Arbejdet maa erklære sig magtesløse og tage Krudtet til Hjælp for
  at sprænge Kongehusets favntykke Mure. Saa falder omsider den gamle
  Kæmpe, men ej for Menneskehaand. Døende spotter den sine Voldsmænd.
  
  Midt paa Torvet ligger det røde Raadhus med Byens Vaaben i Guld og
  Farver over den svære brune Egetræsdør. Om Raadhuset samler sig
  alle Barnestue-Historiernes Uhygge. Foran det stod i gamle Dage
  Gabestokken og Pælen, hvortil Forbryderne bandtes, naar de offenligt
  piskedes. Her udsonede bl. a. de berygtede Røvere fra de store Skove
  Nord for Fjorden Begyndelsen af deres Straf, da de langt om længe,
  efter talløse Skændselsgærninger, fangedes af Militæret og Omegnens
  Bønder. Banden bestod af en gammel Kælling, hendes syv ryggesløse
  Sønner og en vidunderskøn ung Pige, Kæreste til den ældste af
  Brødrene, Erik Krumfinger. Plyndring, Voldtægt og Ildebrand var de
  mindste af deres Forbrydelser. Ogsaa adskillige Mord havde de paa
  deres Samvittighed og Grusomheder af den skrækkeligste Art. Saaledes
  -- fortalte ialfald min Barnepige -- morede de sig med at binde
  smaa Børn til gloende Ovne, naar de forlod en Bondegaard efterat
  have plyndret den og myrdet de voksne Beboere. Det var en Fest for
  hele Byen og Omegnen, da de, nøgne til Bæltestedet, piskedes foran
  Raadhuset og Morgenen efter førtes til Galgebakken og henrettedes.
  Kun Erik Krumfingers Kæreste vakte en vis Medlidenhed. Hun var saa
  dejlig af Skikkelse og Aasyn, hun var saa ung og hun jamrede sig saa
  bitterligt, da hun blev pisket. Men om Skaansel kunde der ikke være
  Tale. Hun havde været den allergrummeste til at stege de smaa Børn.
  
  Rundt om Torvet ligger saa alle de gamle Købmands- og
  Beværtningsgaarde, hvor Bønderne tager ind Torvedagene og hvor der
  er den herligste Tumleplads for Børnenes Lege. Bindingværks-Gaarde,
  der er et sandt Vildnis af Svalegange med tørrede Sild paa udspændte
  Snore, af vaklende Trapper og møre Ud- og Tilbygninger, der raver
  mellem hinanden som fulde Mænd. Her paa Lofterne i de store
  Korndynger leges der Skjul, og om Lørdagen sidder jeg bag Disken i
  den holstenske Madams Værtshuskælder og skænker hvidt Øl og Dram
  for Bønderne og min Ven Droskekusken, som bor i et Hul bag Stalden
  i Porten og dér, i en altid frisk Atmosfære af Hestegødning, med
  et Spritkogeapparat, en Rugbrødshumpel, en Krukke Svinefedt og en
  Billing Kommensost fører den lykkeligste Ungkarle-Husholdning, jeg
  kan tænke mig. Men naar Stemningen bliver høj i den lave Kælder,
  morer man sig med at give den aldrende Droskehest Brød, dyppet
  i Brændevin, og som en vild Araber farer Øget rundt om Torvet,
  bredende Skræk og Forfærdelse mellem Bønderkonerne, der sidder
  med udbredte Skørter foran Raadhustrappen og i landlig Ugenérthed
  besørger deres Privatanliggender.
  
  -- -- -- Jeg aabner Øjnene og ser ud over det sollyse Torv.
  Raadhuset ligger der endnu, de gamle Gaarde ogsaa, jeg ser
  Værtshuskælderens smaa grønne Ruder, jeg øjner en Stump af Aaen,
  der bugter sig mellem hældende Huse og over hvis lemlæstede Poesi
  et enkelt Syrentræ i en tilstødende Have breder et ungt blomstrende
  Smil -- -- jeg kender min gamle By og jeg rejser mig, let og glad i
  Sindet, med en dirrende Lykkefornemmelse af at være hjemme.
  
  Jeg er hjemme, og jeg vil til min Moders Grav.
  
         *       *       *       *       *
  
  Endnu er Byen ikke vaagnet. Mens jeg vandrer gennem dens tomme
  Gader, fornemmer jeg det, som om jeg er kommen og har overrasket
  den, og jeg sender vækkende Gensynshilsener til alle de kendte Ting,
  jeg møder. Herregud, her hænger det endnu nedad Kirketaarnet, det
  tykke Tov, som var den gamle Bys ukunstlede Brandsignal-Apparat.
  Den, der opdagede en Brand, havde at trække i Tovet, saa Klokken
  i Taarnet klemtede. Mellem os Børn hed det sig, at den Lykkelige,
  der saaledes meldte en Brand, fik udbetalt en blank Rigsdaler. Hvor
  flittigt -- men forgæves -- spejdede jeg ikke paa hver Spadseretur
  efter at se Luerne slaa ud af et Hus. Jeg vandt aldrig Daleren.
  Monstro det gamle Tov endnu gør Tjeneste, eller hænger det mon blot
  som en forglemt Levning fra svundne Dage?
  
  Jeg standser og ser ned ad en skraanende Side-Gade. I det
  fremspringende Hjørne-Hus dernede var det jo, vi boede i Krigens
  Aar. Jeg var ikke mere end et Par Aar den Gang, og dog præntede
  hine Dages Begivenheder uudslettelige Indtryk i min Sjæl. Den
  tyske Indkvartering -- Soldaterne, der skændtes med Moder om den
  danske Mad, og den gemytlige hvidskæggede Major Brumbasse, der
  forelskede sig i os Børn, men som jeg ikke vilde lade kysse mig,
  fordi han var en Tysker. Allermest dog disse Billeder: Min Moder
  og mine halvvoksne Søstre samt et Par andre af Byens Smaapiger
  sidder og piller Charpi. Pludselig lyder der Hestetramp i Gaden,
  jeg skynder mig til Vinduet, men i det samme gaar Døren til Faders
  Studereværelse op, og med et kraftigt Ryk rives jeg bort fra
  Vinduet. »Rul Gardinerne ned, Ingen maa se ud,« -- siger Fader, bleg
  og bevæget. »Tyskerne kommer!« En uhyggesvanger Stilhed hersker i
  den mørke Stue, og bange kryber jeg sammen i Moders Skørter, mens
  den klaprende Larm af mange Heste kommer nærmere. Saa standser
  Støjen lige nedenfor vore Vinduer, vi hører kun nogle hastige høje
  Ord, der lyder som Skældsord, en Klynken, nye Eder, Forbandelser,
  Raslen af Sabler, urolig Stampen af Heste og, tilsidst, et
  angstfuldt Skrig paa Dansk. Sit eget Forbud til Trods iler Fader
  til Vinduet, Moder og vi Børn bag ham, og fra en Stol ser jeg en
  Mand, i hvem jeg kender vor Skomager, blive slæbt af en Officer i
  skinnende hvid Kappe henad Stenbroen, langs den stejlende Hest. Og
  jeg ser Gaden fuld af fint uniformerede Ryttere, der nu alle igen
  sætter sig i Bevægelse, efter Officeren, der, med Skomageren som
  tvungen Vejviser, fører an ned mod Fjorden, over hvilken de danske
  Soldater er flygtede.
  
  Og saa Billedet af de saarede danske Soldater, der køres gennem
  Gaderne, efter den ulykkelige Træfning ved Bakkerne Vest for Byen.
  Saa sikkert var Sejren ventet, thi for en Gangs Skyld var Danskerne
  de fleste. Desværre havde Obersten, der førte vor Afdeling, ogsaa
  været for tillidsfuld. I Stormløb lod han sine Folk tage Terrænet
  ned ad Bakkerne, ved hvis Fod Tyskerne ventede i Ly bag Grøftehegn.
  Og fra den dækkede Stilling strakte Tyskernes Geværkugler de
  fremstormende Danskere til Jorden som værgeløst Vildt. Herom
  havde vi Børn hørt, ogsaa om Oberstens Fortvivlelse -- han var
  indkvarteret hos en Embedsmandsfamilje, som stod os nær, og det var
  fortalt Fader, hvordan Obersten, der om Morgenen red sejrssikker ud
  for at oplede Tyskerne, sent om Aftenen var vendt tilbage og havde
  lukket sig inde paa sine Værelser, uden at ville spise og uden at
  ville tale med Nogen. Nu, den næste Morgen, kom de Saaredes Træn.
  Langsomt og tungt, som et Ligtog, ruller Vognene gennem Gaden, og
  paa spredte Halmneg hviler de Saarede. Nogle har Bind om Hovedet,
  andre om Arme eller Ben. Bindene er plettede af Blod og Ansigterne
  er hvidere end Bindene. Ikke en af de Saarede ser til Vinduerne,
  alle stirrer de frem for sig med udslukte, haabløse Blikke.
  Jeg havde vel næppe nogen saadan Tanke den Gang: det har siden
  staaet for mig, som om disse saarede danske Soldater mindre vakte
  Medlidenhed ved deres legemlige Smerter end ved den Fortvivlelse
  -- ja, Skamfølelse -- over Nederlaget, der stod at læse i deres
  forpinte Ansigter.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- Jeg gaar uden at tænke paa den Vej, jeg følger. Det er tyve
  Aar siden, jeg traadte disse Gader, deres Navne har jeg i tyve Aar
  ikke haft i mine Tanker: som ved en usynlig Haand, uden Eftertanke,
  uden Famlen, føres jeg nøjagtigt derhen, jeg vil. Jeg er i mit
  Barndomshjem, jeg er i min Faders Hus; min Fod farer ikke vild paa
  den hjemlige Grund.
  
  Saa staar jeg, just som Hanen galer tredie Gang sin Morgenhilsen
  over Byen, i den lille Gade, som leder ned til Kirkegaarden. De
  lave straatækte gule Huse, hvor de gamle Kransebindersker boede,
  indrammer endnu Gaden, og som for tyve Aar siden hænger endnu
  -- som var det de samme -- tarvelige Vedbendkranse og Moskranse
  med Evighedsblomster udenom de smaa Døre med Klinkelaase. I et
  af Husene staar et Vindu aabent, og, hidkaldt ved Lyden af den
  tidlige Morgenvandrer, stikker en Morlille Hovedet ud. Jeg køber
  hendes Kranse, lægger den beskedne Betaling i hendes rynkede Haand,
  og, fulgt af hendes Velsignelse, gaar jeg gennem Laagen ind paa
  Kirkegaarden, hvor Fuglekvidder og Duft af Cypresser og morgenfriske
  Blomster modtager mig.
  
  Min Moders Grav ligger borte fra den alfare Vej, i en stille fjærn
  Krog blandt Hundreder af andre Grave. Den usynlige Haand leder mig
  ad de halvtilvoksede Stier, der snor sig mellem Græstuerne, og
  saa staar jeg med ét foran den lille indhegnede Plet, hvor Moder
  hviler, med et Barn ved hver Side: en større Tue mellem to ganske
  smaa. Frisk Vedbend dækker alle Gravene og snor sig op om det
  simple Marmorkors paa Moders Grav. Bag den, bøjende deres tunge
  lilla og gyldne Blomsterklaser ned over den, staar en Guldregn
  og et Syrentræ, og i hvert af det lille Kirkegaardsbeds fire
  Hjørner folder Rosentræer deres lyserøde og hvide Knopper ud med
  Morgensolens Smil gennem Regntaarerne fra Natten.
  
  Jeg sætter mig paa den grønne Tremmebænk, jeg kærtegner med Blikket
  Navnet paa Korset ligeoverfor og jeg taler med min Moder.
  
  »Jeg er kommen til Dig, Moder, for at finde Fred. I tyve Aar har jeg
  været borte fra Dig, langt, langt borte blandt fremmede Mennesker.
  Da jeg sidst sad her og tog Afsked med Dig, vidste jeg ikke, hvad
  jeg mistede. Jeg var et Barn og Du en ung Hustru. Nu er Du en klog
  gammel Kone, og jeg en dagtræt Mand med Haar, der begynder at
  graane. Skænk mig den Fred, Du forlængst har vundet, og jeg bliver
  hos Dig.«
  
  Jeg synes min Moder sidder overfor mig, en gammel Kone med hvidt
  Haar og milde brune Øjne. Jeg glemmer Tiden, mens jeg ser ind i de
  Øjne, til jeg vækkes ved, at Kirkeklokken sender syv skingre Slag
  ind over Kirkegaarden. Jeg tager Kransene, dem jeg stadig bærer paa
  Armen, og lægger dem, knælende, paa Graven. »Tak, Moder. Tak for
  alt -- i gamle Dage og nu.«
  
  Men mit Hjærte rummer ogsaa en anden Tak, mens jeg langsomt, omsust
  af Fuglekvidder og Vindens Leg i Trækronerne, forlader den stille,
  sødt duftende Dødens Have. En Tak til den gamle Bys Trofasthed, der
  ikke har ladet min Moders Grav ligge øde, men har fredet og hæget
  om den. Findes vel saadan lang Hukommelse og bestandig Troskab i de
  store Stæder, hvor hver Dags Nyt jager støjende frem og puffer alt
  forbigangent til Side? Dér mindes man kun Døden i pralende Opraab i
  Avisernes Avertissementsspalter. Dér er Kirkegaardene altfor store
  og altfor langt borte. De Døde faar skøtte sig selv. Den gamle By
  har de Døde i sin Midte, altid nærværende, levende i en kærlig
  Hukommelse. Jeg takker Jer, min Moders Venner i den gamle By, jeg
  kender Jer ikke længer, jeg bringer Jer mit Hjærtes stille Tak.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- Jeg ender min Morgenvandring paa Vejrbakken, og dér bliver
  jeg.
  
  Vejrbakken ligger lige udenfor den gamle By, er dens Lystanlæg,
  dens Stolthed. Sjældent fandt ogsaa en By saa herlig en Plet til
  en offenlig Park. En gavmild Borger »anlagde« og beplantede for et
  Aarhundred siden Vejrbakken, delte den ved Trapper og Vindelalléer
  i Terrasser, skærmede den med Gran og Fyr og lod i Ly deraf Bøge og
  Sirbuske vokse op, tog Magten fra Vestenvinden og lod Solen herske,
  skabte saaledes af den golde Vejr-Bakke en frugtbar Have. Herop
  drager den gamle Bys Beboere Sommer-Eftermiddage med Madkurve og
  Flaskefoder, faar Vand paa Maskine fra Pavillonen paa den første
  Terrasse og gør sig det hyggeligt i Lysthusene. Men paa Terrasserne
  ovenfor, i »Skoven«, gaar Drengenes Røverleg.
  
  Jeg kommer til Vejrbakken med en hemmelig Angst for at blive
  skuffet. For min Erindring fra Barneaarene staar den som noget rent
  æventyragtig stort og skønt. Bakken et Bjærg, Skoven en Urskov.
  
  Jeg ser med et Smil Storagtigheden forsvunden. Baade Bakke og Træer
  synes mig at være voksede nedad. Der er intet æventyrligt, intet
  fantastisk ved Vejrbakken. Men dens Skønhed er paalidelig nok. En
  yndigt smilende Idyl. Alligevel mangler Vejrbakken ikke Storhed. Den
  har sin Udsigt.
  
  Jeg er naaet op til »Pavillonen«, en gul Trævilla, udenfor hvilken
  en Opvarter og en Hærskare af Spurve er ifærd med at rense de
  smaa Beværtningsborde for Madkurvenes Affald. Jeg vender mig om
  og blændes. For min Fod har jeg hele Byen og bag den Fjorden, der
  bugter sig som en spejlklar Flod mellem Bakker og Enge. Milevidt
  naaer Blikket til begge Sider. En Uendelighed af Himmel, Vand
  og sommerfrodigt dansk Land. Og Byen, hvis røde Tage synes som
  rutschede ned ad Vejrbakkens grønne Skraaninger.
  
  Her har jeg hele min gamle By. Og i samme Nu føler jeg, at her maa
  jeg bo. Jeg lader Opvarteren kalde paa Værten, og fem Minutter efter
  er jeg indkvarteret i Pavillonens to Kvistværelser, som ellers ikke
  udlejes, -- Pavillonen har overhovedet ikke liggende Gæster -- men
  som overlades mig, da jeg tilbyder at leje dem for Vinteren med.
  
  Og nu har jeg mit fremtidige Hjem i Orden. Her er ingen Luksus, men
  alt hvad jeg behøver: en god Seng i Soveværelset og i min Dagligstue
  et Arbejdsbord, nogle Stole -- ja ovenikøbet en Sofa.
  
  Mine Bøger er pakkede ud, mine Piber stoppede. Siden jeg var ung
  Student, har jeg ikke smagt Pibe.
  
  Gud være med Jer, Havannacigarer og Cigaretter -- hvad er I dog mod
  de Drag af uforfalsket hollandsk Knaster, som jeg i dette Øjeblik
  ryger, mens jeg sidder ved mit Kvistvindue og skuer ud over min
  gamle By!
  
  
  
  
  IV.
  
  
                                                        _12. Juni._
  
  Øverst oppe paa Vejrbakken, ovenover Skoven, paa den aabne Bakkekam
  knejser Møllen, hvid med sorte Vinger, paa sin grønne Jordvold. Det
  er den bedste Mølle i Egnen, thi den har altid Vind nok. Den tjener
  tillige som Sømærke for Skibene paa Fjorden. Den ses i flere Miles
  Afstand.
  
  Mølleren ejer Jorden oppe paa Bakken saa langt ned, til Anlægget
  begynder. Skrænten mod Nord, mod Fjorden, ligger øde og udyrket. Men
  paa Skraaningen mod Syd er et stort Stykke indhegnet og opdyrket til
  Have. Mølleren har taget Lære af den Mand, der anlagde Lystanlægget.
  Han har trodset Vind og Vejr, har rejst en skærmende Hæk mod Vest,
  har blandet Bakkens sandede Jord med møjsommelig tilkørt fed Muld
  fra Agerlandet, har gødet og vandet, grøftet og gravet, indtil han
  saa' sin hængende Have trives og blomstre.
  
  Jeg mindes den halvt uvillige Respekt, hvormed Mølleren omtaltes
  af Byens Folk. Man beundrede hans Dygtighed, men frastødtes af
  hans brydske Særlinge-Væsen. Det stod i hans Kontrakt med Byen, af
  hvem han købte sin Grund, at den til enhver Tid skulde staa aaben
  for Folk, der vilde nyde Udsigten. Men skønt han ikke gjorde noget
  Forsøg paa at omgaa denne Kontrakt, følte Byens Beboere sig ikke vel
  paa hans Enemærker. I hvert Fald holdt man sig i ærbødig Afstand
  fra hans Hus og hans Have. Selv vi Drenge, der nødigt gik af Vejen
  for et Vikingetogt ind i en Frugthave, lod om Efteraaret Møllerens
  berømte Pærer og Æbler modnes i Fred. Der gik ogsaa ganske ondartede
  Rygter om Mølleren. Det fortaltes saaledes, at han behandlede sin
  unge smukke Kone, en Proprietærdatter fra en Egn sydpaa, med
  tyrannisk Haardhed. Maaske Rygterne blot kom af, at Møllerens Kone
  levede lige saa afsondret og indesluttet som han selv -- noget,
  den gæstevenlige og selskabelige Befolkning vanskeligt opfattede
  som frivilligt --; blidere blev ialfald Rygterne ikke, da den unge
  Kone døde faa Maaneder efter sin første Barselseng, efterladende
  sin Mand en lille Datter, som hverken fik Amme eller Barnepige, men
  passedes af Mølleren selv og hans Svend. Den lille Pige, Genstand
  for hele Byens Beklagelse, var vel en 2-3 Aar, da vi rejste bort.
  Med sky Nysgærrighed havde jeg ofte betragtet hende, naar hun i sin
  Barnevogn -- en simpel Trækasse paa fire Hjul -- blev rullet af den
  gamle skutryggede Svend rundt paa Møllevolden.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- Jeg har hver Dag været en Tur oppe ved Møllen. Vi har haft
  Vestenstorm. Jeg har nydt det storartede Skue af Fjorden i Oprør, og
  jeg har, da Stormen løjede af, lyttet til det fjærne Tordendrøn fra
  Vest: Dønningerne fra Havet fem Mil borte.
  
  Jeg fandt Møllen paa sin Plads; men til min Forbavselse stod
  Vingerne stille. Jeg tænkte: »Mølleren maa have forandret sig meget
  paa sine gamle Dage. Han kan nok ikke længer lide at lade Møllen
  gaa i Storm.« Men ogsaa idag, da det er Magsvejr og kun blæser
  en almindelig skikkelig Vind oppe over Skoven, hvilede Møllen i
  urokkelig Ligegyldighed. Vinden ruskede i de rebede Sejl, den muntre
  Bygesol legede gennem Vingernes Ribber. Men Møllen lod sig ikke
  vække. Og det allervidunderligste: støttet op mod en af Vingerne,
  saa trygt dvælende som kunde der slet ingen Fare tænkes, stod en ung
  Kvinde i en tætsluttende blaa Lærreds Kjole, med Armene korslagte
  over det høje Bryst, og stirrede ud over det vide Land. Hun hørte
  mig ikke, saa' mig ikke. Hun syntes, lig en Tornerose, at drømme ved
  Foden af den sovende Mølle.
  
  Skulde Mølleren være død? Og ingen Efterfølger have taget Møllen og
  Arbejdet i Arv?
  
  Da jeg for lidt siden kom hjem, spurgte jeg i Forbigaaende min Vært,
  om den gamle Møller endnu boede deroppe. Jo, det gjorde han.
  
  
  
  
  V.
  
  
                                                        _19. Juni._
  
  Hver Dag gaar jeg lange Ture i Byen og gennemstrejfer den paa
  Kryds og Tværs. For hvert Skridt vaagner en Erindring. Jeg
  føler mig som en Opdagelsesrejsende i min egen Sjæl: der bygger
  sig, Sten paa Sten, op i mig et Kongerige af gode Minder, jeg i
  mange Aar har ladet falde i Ruiner. Den gamle By med Barndommens
  Søndagsstemning bliver levende i mig, og den befolkes med et Mylr
  af kære Skikkelser. Nogle af dem træffer jeg endnu spadserende om i
  Gaderne. Gamle Adjunkter, allerede gamle den Gang, jeg var blandt
  deres Elever, vandrende samme sindige eller skyndsomt trippende
  Gang til Skolen; ærværdige Borgermænd, hvis smilende gæstfri
  Ansigter jeg mindes fra deres Sønners Børneselskaber, og unge
  travle Forretningsfolk, af hvis alvorsfulde Familjeforsørger-Miner
  jeg pludselig ser en gammel forglemt Legekammerats Barnetræk kigge
  frem. Jeg gaar som Harun al Raschid i Bagdads Gader. Iagttagende,
  genkendende uden selv at blive hverken kendt eller iagttaget. Kun en
  Gang imellem møder jeg et skottende, prøvende Blik, der siger: Naa,
  der er nok kommen en Fremmed til Byen.
  
  Der er andre Skikkelser, som stiger frem for mig, mens jeg studerer
  Butikskiltenes Navne. Det forekommer mig, naar jeg finder de samme
  Butiker og samme Købmands-, Bager- og Haandværker-Navne paa samme
  Plads, jeg sidst saa' dem, som om den gamle By havde standset sit
  Liv og sin Udvikling den Dag, vi forlod den. Jeg maa ræsonnere for
  mig selv: »det er jo dog kun tyve Aar siden.« Thi jeg føler mig som
  en gammel, gammel Mand, der efter at have levet mange Menneskealdre
  i Troldenes Høj, vender tilbage til min Hjemstavn. Jeg kan egenlig
  slet ikke forstaa, at ikke alt er forandret og at ikke alle de
  Mennesker, jeg kendte, er døde.
  
  Mange af dem er det dog. Om nogle véd jeg det af Beretning, om andre
  slutter jeg det, fordi jeg ikke finder dem i deres vante Krog. Ogsaa
  disse Skikkelser lever op for mig af den Stenbro, de før traadte og
  som jeg nu træder uden at møde dem.
  
  Allertydeligst ser jeg for mig den Frøken, som holdt Skole for bedre
  Folks Smaadrenge i den gamle By. Det tykke rare gamle Menneske, til
  hvem Mødrene saa trygt betroede deres Poder, thi hun tog sig dem an
  ikke blot som Skolemesterinde, men noksaa meget som en Barnepige og
  Kæletante. Hende var det, der med sine buttede Fingre hjalp os af
  med vore Mælketænder, naar de begyndte at rokke; til hende blev vi
  sendt de Dage, hvor vore Forældre formedelst et Storkebesøg eller
  andre forstyrrende Familjeanliggender vilde være af med os. Hun
  forærede os de første Komediebilletter, og, naar vi betalte vore
  fire Mark i Skolepenge hver Maanedsdag, gav hun dem af os, hvis
  Forældre sad i smaa Kaar, de to tilbage som en Foræring til at købe
  »noget nyttigt« for. Hende endelig var det, der til Fornøjelse for
  os Drenge laa og svedte i Sengen Fastelavns-Mandag til langt op paa
  Dagen, for at vi alle kunde naa at rise hende op og blive belønnede
  med de Boller, hun i en stor Torvekurv havde staaende under Sengen.
  
  Du gode, gamle Pige, i dit store Hjærte bankede al den gamle Bys
  barnlige Troskyldighed. Jeg rejser Dig et Æres-Minde, det, dine
  Drenge altfor længe har skyldt Dig.
  
  
  
  
  VI.
  
  
                                                        _20. Juni._
  
  Naturligvis er den unge Kvinde, jeg saa' oppe paa Møllen forleden,
  Møllerens Datter. Jeg Dumrian, som ikke straks begreb det. Hun maa
  jo nu være en forlængst voksen Pige.
  
  Jeg kan ikke faa hende ud af mine Tanker. Saa stolt hun stod dér,
  højtsvævende, vidtskuende, ovenover Byen og Skoven, ja ovenover
  selve Vejrbakken. Hvilke Drømme svulmede mon i hendes Barm, hvilke
  Længsler var det mon, som hendes korslagte Arme knugede tilbage?
  Saa' hun fra sit høje Bo med Foragt ned paa Menneskenes jordbundne
  Stræben, eller gik hendes Hu mod at stige ned og være med i den
  travle Færden?
  
  Helst tænker jeg mig hende som den store Freds Gudinde, den
  Gudinde, jeg dyrker. Her paa Vejrbakken er hendes Tempel rejst,
  og af Møllen bygger jeg hende et Højalter. Herop kalder hun til
  livsalig Fred i Naturens ubesmittede Rige den, som mødig søger bort
  fra Hverdagslivets Støv og Møje. Hendes Skød har Engens duftende
  Kløverhvile for den trætte Vandrers Hoved, hendes Øje spejler
  Himlens Blaa og hendes Stemme synger Vindens hviskende Vuggesang i
  Træernes Kroner.
  
  Er jeg en Nar, Du smukke Møllerdatter, at jeg fæster Digtningens
  Glorie om din Pande, kaarer Dig til min Lykkedrøms Gudinde? Er
  Du maaske en ganske jævn lille Borgerpige, der skikkeligt længes
  mod Kæreste, Lysning og Brudeseng? Har Du maaske allerede fundet
  din Møllersvend? Var det ham, Du spejdede efter, da Du stod paa
  Højalteret?
  
  Ligemeget: jeg lader Dig staa, som min Drøm har stillet Dig.
  Jeg kender Dig ikke og vil ikke lære Dig at kende. Ingen brutal
  Virkelighed skal skænde dit hellige Billed.
  
  
  
  
  VII.
  
  
                                                        _25. Juni._
  
  Jeg fik idag gennem min Forlægger Post fra Hovedstaden. En Bunke
  ligegyldige Breve, et Brev ogsaa fra min Elskerinde.
  
  Hun spørger forundret, krænket og bedrøvet, om jeg er sunken i
  Jorden. Hun har forgæves ventet og søgt mig. Af en fælles Bekendt
  har hun saa hørt Rygtet om, at jeg skulde være rejst til Udlandet
  med en Dame. Og hun sender mig nu sit Brev paa Maa og Faa, efter
  min gamle Adresse: »Jeg véd jo ikke, om det naaer Dig. Dog syntes
  jeg, jeg paa en eller anden Maade maatte spørge Dig, hvorvidt Rygtet
  taler sandt. Jeg maa jo næsten tro det. Men har jeg da fortjent, at
  Du handler saadan mod mig? Har jeg nogensinde forbrudt mig? Har jeg
  ikke altid tværtimod føjet Dig i ét og alt, gjort mig Umage for at
  være netop saadan som Du vilde have mig; ikke plaget Dig hverken med
  Overhæng eller Skinsyge? Nu, Du har tilføjet mig saa bitter en Sorg,
  vilde jeg ønske, jeg kunde hade Dig. Jeg kan det ikke. Skriv blot to
  Ord, at Du vil komme snart tilbage til mig, og jeg elsker Dig nu som
  altid.«
  
  Hun kan ikke hade mig, hun bilder sig ind, hun elsker mig. Jeg tror
  ikke paa, at Kærlighed og Had er hinandens nødvendige Supplementer.
  Jeg føler mig tværtimod overbevist om, at den største Kærlighed
  aldrig, hvor forsmædeligt den end martres, slaar om i Hadets
  Modsætning. Men _hun_, der sender mig dette Turteldue-Brev, er
  kun Due, forsaavidt som hun forstaar at kurre elskovssygt, kan
  ingensinde blive en Høg, thi hun mangler den Følelsens Fanatisme,
  der hvæsser Klør og Næb. Hun valgte mig til Elsker, fordi det
  behagede hendes Forfængelighed at blive foretrukken af mig. Hun
  føler en vis Tomhed nu, jeg er borte. Hun ønsker at faa mig
  tilbage; thi det krænker hende, at jeg af egen Drift er gaaet fra
  hende. Men om føje Tid vil den Lykke, hun begærer, atter blomstre
  for hende. Den tomme Plads vil blive optagen af en ny Elsker, der
  har om end andre saa ligesaa store Fortrin som jeg. Hendes Nag imod
  mig vil svinde, og naar vi ad Aare atter ses, vil vi hilse fornøjet
  paa hinanden som to Venner, der aldrig har haft noget Livsens Alvor
  sammen, næppe nok nogen minde- eller glemselværdig Oplevelse.
  
  Det er Sagen. Og det er Forklaringen af, at jeg kunde rejse bort
  uden at føle det som en Nødvendighed at tage Afsked med hende. Her
  var ikke Tale om et Brud. Hvad skulde jeg sagt hende andet end
  et valent »Tak for denne Gang«? Her var end ingen Knude at hugge
  over, kun en løst sammenhæftet Kotillonssløjfe at skille i sine to
  Baand, det hvide og det røde. Jeg kunde ikke overvinde mig til at
  sige de behørige sløve Trøstens- og Takkeord ved denne Skin-Grav.
  Jeg skammede mig ved at spille med i en Scene af saa aabenlys
  Uvederhæftighed, at give Repliken til hende, der sikkert ikke havde
  nægtet sig den Fornøjelse at forsøge sig i det store Drama efter de
  bedste Mønstre.
  
  Naar jeg besluttede at bryde op fra Hovedstaden, var maaske
  ogsaa, dybest inde, det den stærkeste Bevæggrund, at jeg vilde
  bort ikke just fra hende, min sidste Elskerinde, men fra hele den
  Elskovs-Sport, som leges i den store Bys Overflade-Selskab og som
  jeg med saamegen Iver havde dyrket. Havde dyrket mest fordi jeg
  derved tilfredsstillede en Lyst til at haane Kærligheden, til at
  rive den ned fra det svimlende høje Fodstykke, som min Ungdoms
  blinde Tro byggede den med det Resultat, at jeg selv en skønne Dag
  laa værkbruden paa Jorden.
  
  Jeg havde elsket og var blevet skuffet. Jeg tvang min Sorg i mig,
  jeg svor en stille Ed, at for første og sidste Gang havde jeg været
  Kærlighedens Nar. Var jeg bleven erobret, vilde jeg nu erobre.
  Havde man leget med mig, vilde jeg nu lege med andre. Ikke havde
  jeg nogen Lyst til at gøre ondt, som der var gjort mig ondt. Jeg
  vilde blot tage Kærligheden ovenfra, saadan som den en Gang havde
  taget mig i Nakken. Og jeg vilde lære andre at gøre det. Lære dem,
  at Kærlighed ikke er værd at regnes for andet end en Spas. Mindst
  af alt noget at sætte Livet ind paa. Jeg lærte, at i Kærlighed
  sætter man altid Livet ind, ogsaa naar man netop ikke vil det. Jeg
  følte mit Liv forspildes, mens jeg troede mig ifærd med at gøre mig
  til Kærlighedens Herre. Jeg vaagnede en Morgen i Angst: Se, Aarene
  svinder. Hvor er de henne alle de, Du legede med? Hvad har Du samlet
  i Lade af de Følelser, Du saaede ud for Vejr og Vind? Draabevis lod
  Du dit Hjærte forbløde og lægge sig øde, gav lidet og fik intet, gav
  saa ofte, at Du snart intet vil have tilbage.
  
  Jeg vil svare min fortørnede Elskerinde: Jeg ønsker Dig, der var min
  altfor lærvillige Elev, at Du en Gang maa træffe En, der lærer Dig
  at elske.
  
  Maaske vil jeg da ialfald lære hende at hade.
  
  Thi dum er hun ikke.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
                                              _Sidste Dage i Juni._
  
  Jeg vil skrive en Bog om den gamle By. Ikke som den er -- jeg bryder
  mig sletikke om med en moderne Kunsts kritisk-psykologiske Metode,
  der ogsaa staar til min Raadighed, at bore Sonden i den og krænge
  dens Indvolde ud --, hellerikke som den var, men saadan som jeg ser
  og genser den under Barndomsmindets blaa Glas ... i en Soldis af
  stille Glæde og Vemod uden Bitterhed. Det skal være en Bog for alle
  dem, der, ligesom jeg, trænger til at sætte sig hen i en lun og god
  Krog, hvor der er stængt af for Omverdenen og hvor Sjælen for en
  Stund kan leve sit Blomsterliv i en Klosterhave. Det bliver en Bog
  uden pirrende Nyt, uden blændende Farver, der bliver ingen Spænding,
  næppe nok Handling i den. Mit Maal vil være naaet, om de, der læser
  den, fornemmer det, som om jeg havde bragt en Buket af enkelt
  farvede, enkelt duftende Markblomster ind i deres Stue.
  
  Tre Gange om Ugen er Stiftsbiblioteket aabent. Da sidder jeg i
  Læsestuen og blader i de gulnede Folianter, hvor i sirlig snørklet
  Skrift den gamle Bys Liv og Begivenheder er optegnede. Jeg faar
  vel næppe Brug for de Studier, jeg gør. Men jeg indsuger gennem
  Fordybelsen i de henfarne Tider den Stemning af sagtmodig Fjærnhed,
  hvormed jeg gærne vil fylde min Bog. Det er hellerikke alene for de
  gamle Folianters Skyld, jeg søger Biblioteket. Selve Stedet drager
  mig. Ofte glemmer jeg rent Bøgerne, der ligger foran mig, læner mig
  tilbage i den brede slidte Svinelæders Armstol og fortaber mig i
  drømmende Beskuelse. Biblioteket er indrettet i det gamle Brødrehus,
  hvor i den katolske Tid Munkene boede og hvor i de første
  Aarhundreder efter Reformationen Latinskolen holdtes. Den Stue, hvor
  jeg sidder, var Klosterets Refektorium. Et temmelig langt Rum med
  hvidkalkede Mure og tre lave spidse Loftsbuer. I den ene Langvæg
  er Dørbuen -- saa lav, at en voksen Mand maa bukke sig for at gaa
  igennem. Den aabner Udsigt ind til Biblioteks-Stuerne med deres
  Reoler fulde af falmede gule og blaa Bogrygge. Paa den anden Langvæg
  er der tre Vinduer, et for hver af Loftsbuerne. Vinduer, der sidder
  i dybe buede Udskæringer og med smaabitte blyindfattede Ruder, som
  Solen har brændt grønne og røggule. Vinduerne naaer næsten ned til
  Jorden, og udenfor er Bibliotekarens Have, et Hjørne af den gamle
  Klosterhave og Kirkegaard. Det er en frugtbar Jord med svulmende
  Buskadser og et prangende Blomsterflor i fede skinnende Græsplæner.
  Mellem en Klynge af bugnende tunge Frugttræer staar en høj, flad,
  halvt forvitret Gravsten med en næsten udvisket Indskrift. Oftest
  dvæler dog mit Blik ved den høje gule Mur, som omslutter Haven og
  vender ud til en smal Gyde. Der er et Sted, hvor denne Mur bliver
  dobbelt, dannende et lille Indelukke. Paa Indermuren ses Spor af
  raat tilhugne Trin, og i Indelukket vantrives et ældgammelt Træ, der
  nu kun løves i enkelte Grene.
  
  Jeg ser paa Trinene i Muren, paa Træet i Indelukket og jeg drømmer
  om den unge Munk, der har siddet her, hvor jeg nu sidder, og lyttet
  til de gamle Brødres Pludren efter Nadveren. Men hans Tanker er
  andetsteds, han følger Solnedgangens gyldne Spil i Løvet udenfor
  de lave Vinduer og hans Hjærte banker uroligt. Saa er Brødrene
  gaaet til Hvile, Natten har sænket sig over Klosterhaven. Men
  forsigtigt aabnes Døren til Refektoriet, den unge Munk lister sig
  hen til et af Vinduerne, løsner dets Hængsler og svinger sig ud i
  Haven, famler sig i den mørke Nat frem til Muren, staar nu paa det
  øverste af Trinene, bøjer en af Træets Grene ned til sig, lader den
  vippe tilbage og er i Indelukket, hvor hans Elskede, formummet i
  Mandsklæder, venter ham og bliver hos ham, mens Nattergalene slaar i
  Klosterhavens Buske.
  
  Jeg vil skrive en Bog om den gamle By og dens Klosterfred. Jeg vilde
  ogsaa gærne lade Nattergalene synge over den unge Munk og hans
  forborgne Kærligheds-Lykke.
  
  
  
  
  IX.
  
  
                                                         _1. Juli._
  
  Der er hændet mig en Stump af et Æventyr.
  
  Jeg sidder i Morges, som sædvanlig, udenfor Pavillonen og fodrer
  mine Spurve. Mange Spurve var der paa Vejrbakken, da jeg kom
  hertil. De er blevne flere Dag for Dag, og de forfremmes stadig i
  Dristighed. Efterhaanden kommer de bogstavelig ind i min Stue for at
  se, om jeg ikke har noget til dem, og naar jeg en Morgen lader vente
  paa mig med Affodringen, melder de sig med at pikke paa mine Vinduer
  og med utaalmodige Skrig i Vindueskarmen.
  
  Vi er netop naaede til Afslutningsnumret: et stort Stykke Hvedebrød,
  som jeg lægger midt paa Bordet og som hele Banden styrter sig over,
  hakker og river og slider i, indtil et dristigt Par ved forenede
  Kræfter, efter et behændigt Indhug, slæber af med den sidste
  Kæmpebid.
  
  I det samme faar jeg Øje paa en ung lysklædt Pige, der staar paa
  Trappen op til den øvre Bakkeafsats og som aabenbart har overværet
  min Leg med Spurvene. Hun rødmer, da mit Blik møder hendes; hun
  synes forvirret ved at blive overrasket i at have beluret mig, hun
  gør en Bevægelse som for at vende om og flygte, saa betænker hun
  sig, gaar med rolige Skridt ned ad Trappen og styrer lige hen til
  mig.
  
  Jeg rejser mig og hilser, hun gør en svag Bøjning med Hovedet, siger
  saa med en Sikkerhed, der maaske er tilkæmpet, men synes naturlig:
  »Jeg har noget til Dem.« Og hun tager op af Lommen et sammenlagt
  Blad og giver mig det. Jeg ser forbavset paa hende og aabner
  Papiret. »Ikke sandt« -- spørger hun -- »det er Deres? Jeg kendte
  Dem, da jeg før saa' Dem.« Det, hun giver mig, er et Blad, som
  fløj fra mig under Overrejsen paa Skibet og hvorpaa jeg har skrevet
  nogle meget aabenhjærtige Linjer. »Ja, det er mit,« svarer jeg. »Men
  hvorfra kender De mig og hvorledes vidste De, at det Papir tilhørte
  mig?«
  
  Hun smiler fornøjet: »Kender De slet ikke mig? ... Aa nej,
  naturligvis; det var dumt af mig at spørge; De saa' mig vist næppe
  nok.«
  
  Nu har jeg det. Og jeg udbryder triumferende: »Det var Dem, der
  ombord pludselig i Solopgangen stod ved Siden af mig!« »Rigtigt. Paa
  det nær, at jeg ikke »pludselig« stod der. Jeg er ingen Heks eller
  anden Slags Troldtøj, selv om jeg bor paa en Høj.«
  
  At jeg ikke straks saa' det: det er jo Møllerens Datter. Pigen oppe
  fra Højalteret.
  
  Saa rækker hun mig Haanden. »Farvel og tilgiv, at jeg forstyrrede
  Dem. Men jeg tænkte« -- og hun saa' alvorligt paa mig -- »at De
  maaske gærne vilde have det Papir igen. Og da jeg fandt det paa
  Skibet ved Landgangen, var De borte.«
  
  Jeg stod og saa' efter hende, mens hun, med sin faste rolige Gang,
  gik fra mig hen til Trappen, let og hastigt løb op og var borte som
  et hvidt Syn mellem de mørke Graner.
  
  Jeg havde paa Læben et Raab for at kalde hende tilbage, jeg var paa
  Springet til at ile efter hende. Jeg syntes, der var saa meget endnu
  jeg skulde spurgt hende om, talt med hende om, forklaret hende. Dog
  i det samme tænkte jeg: »Nej, det er smukkest, som det er. De Ord,
  der faldt mellem os, bryder ingen Stemning. Min Gudinde er stegen
  ned fra Bjærget, har aabenbaret sig for mig et flygtigt Nu og er
  atter forsvunden.«
  
  Men jeg staar længe og stirrer med store Øjne paa den Plet, hvor hun
  forsvandt.
  
  
  
  
  X.
  
  
                                                         _2. Juli._
  
  Er hun smuk? Hvordan ser hun egenlig ud? -- Jeg vil prøve paa at
  klare mig det Indtryk, hun har gjort paa mig.
  
  Luften bliver høj og ren dér, hvor hun træder. Hun er saa nyskabt i
  sin Fuldmodenhed, straalende af ung Sundhed og uvilkaarlig Godhed.
  Hendes Øjne er dybe og ømme, men klare og aabenhjærtige som et
  Barns. Enten de smiler eller mørknes i Alvor, siger de deres Mening
  lige ret ud, der er ingen Fordulgthed i Krogene. Hendes Barm er høj
  og rund, hendes Midie slank, hendes Hofter yppige. Men hun bærer
  sin rankvoksne Frodighed saa ubekymret som et Træ sin Sommerpragts
  Fylde. Skred hun igennem en Lejr af berusede Krigsfolk, de vilde,
  uden selv at vide hvorfor, aabne hende en bred Vej. Saa unærmelig
  synes hun. Og dog saa dragende. Fra Haaret, der, skilt i Midten,
  falder i to brune Bølger om hendes hvide Pande, til Fødderne, der i
  taktfast Lethed fører hende hen over Jorden, danner hendes Person
  og Væsen Indbegrebet af retlinjet Sikkerhed. Hun kender sin Vej og
  sit Maal som den lyse Dag. Hos hende vilde man føle sig tryg. Hun
  er uden Svig og Svinkeærinder, hun bringer med sig den Luft, som er
  ovenover By og Skov. Hun drager som et Alter. Knælende maa man nærme
  sig hende. Hun er Kvinden, som hun udgik af Naturens Haand: paa
  samme Tid Jomfru og Moder.
  
  Saadant er det Indtryk, jeg ubevidst modtog af hende allerede, da
  hun stod i Solopgangen paa Skibet, og siden da jeg saa' hende oppe
  paa Møllen, lænet til de hvilende Vinger. Og saadan aabenbarede hun
  sig forgangen Dag for mig.
  
  Paa det Papir, hun bragte mig tilbage, havde jeg skrevet: »Min Sjæl
  raaber i Vaande paa en Moder.« Formodenlig har hun læst det. Jeg
  føler ingen Undseelse derover. _Hun_ maa gærne kende mit Hjærtes
  Hemmeligheder. Hun vil ikke spotte mig, ikke forraade mig.
  
  Maaske viser hun sig ikke mere for mig. Ialfald faar jeg næppe
  Lejlighed til oftere at tale med hende. Jeg synes dog, jeg nu har i
  min Nærhed en forstaaende Ven og Medvider, En, hvis Sympati mildt
  omsvæver mig, En, jeg ikke vilde frygte at søge Hjælp hos, om jeg
  var i Nød. Naar jeg ensom vandrer i Skoven, ser jeg hendes Ansigt
  smile mig imøde mellem Træerne, jeg gaar saa let og trygt, som
  holdt jeg hendes faste varme Haand i min. Og gribes jeg stundom af
  Tilbagefaldets forvirrende Tanker og hede Begær, maner jeg hendes
  Billed frem som Værn. Og et svalende Aandepust køler mit Sind til Ro.
  
  Hun er altid hos mig som min Skytsaand.
  
  
  
  
  XI.
  
  
                                                         _4. Juli._
  
  Jeg har en Veninde i Stiftelsen. Stiftelsen er et Alderdomshjem
  for gamle Jomfruer og Enker. Min Veninde, en Jomfru paa henimod 70
  Somre, er en af Stiftelsens yngste Beboere, hun anses af de Andre
  for et rent Barn. Alligevel er hun Anstaltens Veteran. Hun har
  nemlig været der, fra hun virkelig var Barn, slap derind, mod al
  Skik og Brug, sammen med sin Moder, fordi hun var saa svagelig, at
  hun, ifølge Lægernes Mening, kun havde en stakket Stund at leve.
  Saa laa hun til Sengs i mange Aar, og da hun begyndte at komme sig,
  var Moderen død, og man beholdt den nu 30-40 aarige Pige, der ikke
  havde andre Paarørende end Stiftelsen.
  
  I hendes Celle, den hun beboede sammen med tre andre Damer, --
  Stiftelsens Beboere kaldte altid hinanden ceremonielt for »Damerne«
  --, tilbragte jeg mange af min Barndoms lykkeligste Dage. Hun havde
  utallige Talenter. Ingen fortalte saa dejlige Æventyr som hun,
  hendes Forraad var uudtømmeligt, thi hun digtede dem selv; og ingen
  kunde saamange Kortkunster. Desuden var hun en sand Kunstnerinde
  med sine Hænder: klippede alle Slags Figurer af Papir, lavede den
  vidunderligste Juletræspynt og flettede af Straa de nydeligste Kurve
  og Æsker. Den sidste Færdighed, som hun drev til virkelig Kunst,
  havde hun lært sig i de mange Aar, hun laa til Sengs. Madratsen
  leverede Straaet, Resten besørgede hendes Fantasi og Snille.
  
  At besøge hende var for et Barn at komme til Æventyrets Land. Altid
  var her sælsomme Ting at høre og se. Og saa fik man til paa Købet
  den dejligste Kop Kaffe, Kaffe med brun Kandis, som ikke kom i
  Koppen, men suttedes og knasedes, mens man nød Nektaren.
  
  Jeg var hos hende idag. I den lange sandstrøede Gang stod nu, som
  før, gamle Koner, der nejede og nysgærrigt stak Hovederne sammen, og
  den kendte Duft af Indelukkethed, Lavendler og sippet Renlevned slog
  mig i Møde. Jeg bankede paa Døren til den Stue, som min Veninde har
  beboet i et halvt Aarhundred, mens Hold paa Hold af Kontubernaler
  er lagte i Kisten og baarne bort. I det smalle lange Rum med et
  Vindue, vendende ud mod Stiftelsens Grønnehave, dybest inde sad fire
  gamle Kvinder, hver paa sit Territorium, en Fjerdedel af Stuen, hvor
  der akkurat er Plads til en Seng ved den ene Væg, en Kommode og et
  Servantebord ved den anden Væg og to Stole imellem. Min Indtræden
  vakte betuttet Nyfigenhed hos Stuens Beboere. Strikketøjet sank ned
  i Skødet paa dem, og med spørgende Miner afventede de, hvem Besøget
  af den fremmede Herre kunde gælde. Jeg havde straks opdaget min
  Veninde paa Primadonna-Pladsen ved Vinduet, graanet og rynket, endnu
  mere mager end før, men med de samme kloge og fiffige Øjne. Og det
  Liv, der kom over hende, da hun omsider genkendte mig. Hun blev helt
  rød i Kinderne af Sindsbevægelse, aabnede Armene og trykkede mig
  til sit indfaldne Bryst. »Ja, saa sandelig er det ikke ham! Og han
  kommer her til mig!«
  
  Saamegen Lykke har jeg aldrig drømt om at gøre. Jeg blev fejret som
  en Prins. Min Veninde var ganske fortumlet. Ikke blot Stuens Damer
  blev præsenterede for mig, hun hentede rundt fra Stuer og Gange
  alle de Gamle, der havde kendt mine Forældre og set mig som Barn.
  De stimede ind, rokkende Morliller og strunke Gammeljomfruer, de
  trykkede mine Hænder, de puffedes om mig og pludrede i Munden paa
  hinanden for at fortælle mig, hvor godt de mindedes mig, hvor nøje
  de havde kendt mine Forældre, og for at spørge til hele Familjens
  Befindende.
  
  Kaffe fik jeg i Guds Velsignelse, men med Kandis'en kneb det. De
  gamle Damer kunde ikke forsone sig med, at jeg ikke vilde have hvidt
  Sukker.
  
  Da jeg omsider gik, blev jeg fulgt til Dørs af den halve Stiftelse.
  Men med min Veninde aftalte jeg, at vi, naar jeg kom igen, skulde
  have det lidt mere for os selv.
  
  
  
  
  XII.
  
  
                                                         _9. Juli._
  
  Jeg fandt forleden i Biblioteket nogle Familjeoptegnelser, som jeg
  fik Lyst til at kontrollere. Jeg var derfor idag oppe hos Præsten
  for at faa Lov til at slaa efter i de gamle Kirkebøger.
  
  Det var en ung høj Mand med et skarpt Ansigt og stærke, lyse Øjne.
  Med største Forekommenhed gik han mig til Haande og lagde i det
  hele et behageligt Verdensmands-Væsen for Dagen. Men vi havde ikke
  samtalet i mange Minutter, før han røbede sig som en af den strænge
  Kristendoms ivrigste Forkæmpere. Han førte Ordet; jeg sad og lyttede
  halvt aandsfraværende til. Jeg forstod dog saameget, at han var
  ifærd med at rydde op i den gamle Slendrian, hvori hans Forgængere
  havde efterladt Byens kirkelige Forhold. Han skildrede den gamle
  By som et Sodoma af Ugudelighed og Ryggesløshed. Alle Laster gik
  i Svang: Drik, Usædelighed, Kortspil og Foreningsballer. De, som
  roste den gamle By, kendte den ikke eller lod sig bedrage af dens
  tilsyneladende Bravhed og Elskværdighed. Med Guds Hjælp skulde Piben
  dog snart faa en anden Lyd. Allerede nu sporede han Frugter af sit
  Vækkelses-Arbejde, og han var endda kun lige begyndt.
  
  Det var saalænge siden, jeg havde hørt Fanatismens Ord. De buldrede
  som en tom Torden over mit Hoved. Saa grim han saa' ud i sin
  harmfulde Vrede, saa vanvittigt det lød, at denne unge rasende
  Mand vilde lære skikkelige Borgerfolk Gudsfrygt. Jeg tænkte et Par
  Gange paa at modsige ham, men opgav det. Jeg følte mig saa udenfor
  Striden, og ingensinde har jeg dybere fornummet Lykken ved ikke at
  være med længer. At tænke sig, at her gaar en Mand, som indbilder
  sig at arbejde i en algod Guds Tjeneste, og fraader af Vrede, mens
  Verden trænger til Mildhed og Fred. I Sandhed, Ulvene rives om
  Lammene.
  
  Da jeg rejser mig for at gaa, bliver Præsten pludselig atter den
  belevne Verdensmand. Trykker mig varmt i Haanden, smiler venligt og
  siger en Spøg om sin egen Hidsighed.
  
  Men mens jeg vandrer hjemefter, ynker jeg min gamle By. Den har haft
  sin gode Tid med de gamle Præster. De forstod den, de læmpede deres
  Forkyndelse efter dens Behov. De sad gærne selv ved L'hombre-Bordet,
  de kimsede ikke af et godt Glas, de glædede sig, naar de Unge
  svingede sig i Dansen, og de græd ikke, naar de saa' en lidt for
  trivelig Mø myrtesmykket træde frem for Brudeskamlen.
  
  Jeg synes, Luften er bleven trykkende; der er ingen rigtig Fryd i
  Solskinnet, Blæsten er kold og graa. Du gamle, sunde, livslystne By,
  nu kommer din onde Besøgelsens Stund.
  
  ... Først i Vejrbakkens Sol ryster jeg Misstemningen af mig. Og dér
  venter mig en Glæde, som fylder mig med de taabeligste Fantasier og
  faar mit Hjærte til at slaa en ganske ungdommelig Stormmarsch.
  
  Paa mit Arbejdsbord stod en Buket Roser. Et Bud havde bragt den uden
  anden Besked end at den skulde stilles paa den fremmede Herres Bord.
  
  Fra hvem skulde den være, om ikke fra hende? Hun har altsaa ikke
  glemt mig; hun tænker paa mig; hun sender ovenikøbet en Hilsen. Et
  Øjeblik formørkes min Henrykkelse ved Tanken om, at Buketten maaske
  kunde være fra min Veninde i Stiftelsen. Nej, umuligt. Saa fine
  Blomster gror ikke i den gamle By. De plukkes kun paa Vejrbakken, i
  Møllerens Have.
  
  
  
  
  XIII.
  
  
                                                        _20. Juli._
  
  Nattergalene synger i Vejrbakkens Buske. Jeg har iaften vandret i
  Skoven med min Møllerdatter, som hedder Grethe.
  
  Saa lidt det i Grunden er, saa lidt mærkværdigt. Og dog synes jeg,
  at der ingensinde er hændet mig noget større.
  
  Jeg gaar i Skoven og jeg møder hende. Vi er Naboer, saa deri er
  intet underligt. Vi kender hinanden, altsaa havde det været den
  rimeligste Ting i Verden, om jeg havde standset hende og talt
  til hende. Det var imidlertid hende, som standsede mig, hvori
  hellerintet naturstridigt var.
  
  Hun spurgte: Hvordan lever De? Omgaas De mange Mennesker? Savner De
  ikke Hovedstaden?
  
  Jeg svarede: Jeg bliver for hver Dag lykkeligere. Jeg omgaas Ingen,
  savner Intet, i Forgaars fik jeg ovenikøbet en Buket Roser.
  
  Hun siger nu, at Roserne var fra hende, og jeg frydes over, at hun
  ingen Hemmelighed gør deraf. Hun siger, at hun havde faaet saadan
  Lyst til at sende mig nogle af sine Blomster. »Jeg tænkte, det vilde
  glæde Dem, fordi de er saa skønne og sjældne. Og jeg vilde gærne
  glæde Dem.«
  
  Jeg spurgte hende, hvorfor hun nærede saa venlige Følelser overfor
  mig, en næsten Fremmed. Hun svarede: »Fordi jeg forstod, at De ikke
  har været lykkelig. Og jeg, jeg har altid haft det saa godt.«
  
  Jeg beder hende fortælle noget om sit Liv deroppe med Faderen i
  Ensomheden ved Møllen. Hun ryster paa Hovedet: »Der er ikke stort
  at fortælle. Jeg røgter mine Blomster, mine Bier og mine Frugter, og
  jeg læser for min Fader. Vil De vide mere, saa kom selv op og se.
  Vi, ligesom De, omgaas Ingen. Derfor vil vi passe sammen.« Og hun
  tilføjer: »De behøver ikke at svare Ja eller Nej. Er De lykkelig ved
  at være ene, vilde det være meningsløst, om De søgte Selskab. Men
  synes De en Dag, at De har Brug for os, er De velkommen.«
  
  Saa staar vi og skal byde Farvel. Men pludselig kommer jeg i Tanker
  om, at der er noget, jeg har glemt at faa Rede paa, og jeg siger:
  »Jeg saa' Dem en Dag oppe paa Møllen. De lænede Dem mod den ene
  Vinge. Sæt nu, Møllen var begyndt at gaa!«
  
  »Aa nej,« svarer hun, »der var ingen Fare. Møllen har i de sidste
  Par Aar ikke gaaet. Fader er gammel og næsten blind, han er hørt op
  med at drive Møllen.«
  
  Hun nikker Farvel og gaar. Men jeg bliver staaende og hvisker tusind
  Velsignelser efter hende, al den Takkens og Lykkens stille Musik,
  som hun har fyldt mit Hjærte med.
  
  Elsker jeg hende? Jeg tror det ikke; thi jeg begærer hende ikke.
  Der er intet mellem os, som jeg ønsker andet og mere. Mine Sanser
  ligger som lykkeligt smilende Vuggebørn og lytter til hendes Stemmes
  Kærtegn. Hendes Øjnes store milde Varme svøber mig. Hendes Haandtryk
  er Aftenbønnens Englevagt. Kunde det umulige tænkes, at hun i Nat
  kom til min Dør og bad om at blive indladt, jeg vilde flygte som fra
  en Vanhelligelse, jeg vilde føle mig som en Forbandet paa Jorden.
  Som En, der har staaet ved Renselsens Kilde og set den grumses af at
  spejle hans Billed.
  
  Da jeg atter sidder i min Stue med hendes Roser foran mig, gribes
  jeg af en Trang til at tilkendegive hende, hvormeget hendes Venskab
  betyder for mig. I et hvidt Papir fæster jeg en af Roserne og
  skriver nedenunder: »Fra En, den har gjort karsk«, haster op gennem
  Skoven til Møllerhuset og fastgør Rosen over Døren. Jeg véd jo, at
  den vil falde i de rette Hænder, da hendes Fader er blind.
  
  Og jeg vandrer langsomt hjemad, mens Nattergalene synger i mit
  Bryst.
  
  
  
  
  XIV.
  
  
                                                        _29. Juli._
  
  Jeg sidder i Morges nede paa Bolværket ved Havnen for at se
  Dampskibet fra Hovedstaden komme. For at undgaa mulige Bekendte
  blandt Passagererne har jeg sat mig lidt afsides, ved Oplagspladsen
  for ankommende Varer. Jeg morer mig med at se ned i Vandet paa de
  grønslimede Bolværkspæle, hvor Krabber kravler mellem fastgroede
  Muslinger, og jeg tænker paa gamle Dage, da det var en Fest, naar
  Dampskibet, den eneste daværende Kommunikation med Hovedstaden,
  bragte Gæster i Besøg. Festen begyndte ved aarle Gry. Den Gang,
  som nu, var Ankomsttiden meget skiftende. Under normale Forhold
  skulde Skibet lægge i Havn Kl. 5, og fra det Klokkeslet gjaldt det
  om at være parat; men faldt det i med en af de Taager, der udmærker
  Fjorden og som i Løbet af faa Sekunder overtrækker den med et
  uigennemsigtigt Bomulds-Slør fra Bred til Bred, kan Ventetiden blive
  flere Timer lang. Ofte løb vi Børn fem, seks Gange frem og tilbage
  for at melde vore Forældre Tilstanden. Endelig hejses Kurven paa
  Fjordbakkens Signalstang, Taagen letter, nu kommer det, Skibet, det
  længselsfuldt ventede, som bringer Tanter og Gaver samt megen fin
  Mad og en Række af Fornøjelser i Udsigt.
  
  Og det hænder, mens jeg idag sidder og opfrisker disse Minder,
  at Taagen sænker sig over Fjorden, ligesom Skibet dukker frem
  om den sidste Pynt. En graa Mur glider ned foran mig, jeg maa
  sunde mig lidt, før jeg forstaar, hvad der er sket. Langt ude fra
  lyder Dampskibets Taagehorn, jammerfuldt klagende, ængsteligt
  varskoende. Men det er klart, at Kaptejnen, saa nær sit Maal,
  forsøger at læmpe sig frem. Langsomt nærmer Taagehornets Tuden sig,
  nu ses Mastetoppene ragende op over Skyen. Da, ligesaa pludselig
  som den er kommen, forsvinder Taagen. Et Blændværk: i glitrende
  Morgensol ligger Skibet et Par Hundred Alen fra Land og, forude paa
  Overdækket, staar en ung høj Kvinde i et langt, mørkt Regnstykke.
  Bedrager mit Syn mig? Er det hende? -- Uden at bryde mig om Per
  eller Poul styrter jeg hen til Landgangen. Nu har den unge Dame
  faaet Øje paa mig, hun vifter med sit Lommetørklæde. Det er hende!
  
  Gud være lovet for det Smil, der lyser mig i Møde. Hun er altsaa
  glad ved at se mig, glad ved saa uventet at træffe mig her.
  
  Vi følges op gennem Byen. Jeg er saa betagen af Lykke, at jeg
  ikke kan tale. Jeg gaar gennem _min_ By ved _hendes_ Side, og
  jeg hører hende fortælle, hvordan det hænger sammen med hendes
  Rejse. Hun kommer sammesteds fra som hin Morgen, jeg saa' hende
  paa Skibet, fra en lille Handelsplads ved Fjordens Munding. Derud
  tager hun hver fjortende Dag for at sælge Havens Produkter: Frugt,
  Honning, Syltetøjer og henkogte Grøntsager. Hendes Fader har der en
  Forretningsven, som han foretrækker at handle med fremfor med den
  gamle Bys Købmænd.
  
  Da hun har fortalt mig alt dette og jeg stadig tier, spørger hun:
  »Men hvad vilde De egenlig ved Skibet? Ventede De Nogen?« »Ja,«
  svarer jeg, »det gjorde jeg vist. Fra min Barndom af har Skibet
  altid bragt mig Nogen, jeg holder af. Og Skibet narrede mig
  heller ikke idag.« Og da jeg ser, at mine Ord ikke skræmmer eller
  forstemmer hende, fortsætter jeg: »Men nu De? Tænkte De, da De
  stirrede mod Land, at blive modtagen af Nogen?« Hun siger: »Jeg
  stod inde i Taagen og tænkte paa Dem, saadan som De var den første
  Gang, jeg mødte Dem. Og saa saa' jeg Dem paa den anden Side Taagen.«
  Uvilkaarligt griber jeg hendes Haand, og hun trækker den ikke
  tilbage: »Ja, nu er jeg paa den anden Side Taagen.«
  
  Men lidt efter, da vi skilles, siger hun: »Kommer De saa op til
  Møllen? Vi venter Dem.«
  
  
  
  
  XV.
  
  
                               _Natten mellem 1ste og 2den August._
  
  I to Dage tøvede jeg med at følge Indbydelsen. Jeg tænkte: hun har
  sagtens ikke ment, Du skulde komme ligestraks. Men iaften maatte jeg
  derop. Da jeg kom, stod Grethe i Døren: »Naa, endelig!« sagde hun.
  »Fader begyndte allerede at drille mig med, at De nok helst var fri
  for vort Selskab.« Saa vidste jeg, at jeg var velkommen og kunde
  straks føle mig tryg og vel til Mode.
  
  Møllerens Dagligstue, gennem hvis Vinduer man har Udsigt over
  Fjorden, ligner en Kahyt, lavloftet og dyb, med en lang gulpoleret
  Hestehaarssofa, et stort Klapbord, læderbetrukne Stole, Søkort og
  Billeder af Skibe paa Væggen, i et Hjørne en Skibsmodel, i et
  andet Hjørne et gammeldags Klaver, paa Hylder og Skabe Konkylier og
  udstoppede tropiske Fiske, over Bordet en Svinglampe.
  
  Herind blev jeg ført til Mølleren, hvis brede ranke Kæmpeskikkelse
  jeg straks genkendte, men hvis Blik under de buskede graa Bryn
  var blegt og udslukt. Han sad i Sofahjørnet i en blaa Pjækkert og
  dampede paa en svær Merskumspibe. Grethe førte mig hen til ham
  og sagde: »Her er han, den fremmede Herre, kan Du se, han kom
  alligevel.« Hans haarede brune Haand trykkede hjærteligt min, og
  dermed var jeg hjemme i Møllerens Stue.
  
  Aldrig har jeg nogetsteds følt mig saa hjemme. Jeg sad og tænkte:
  har jeg set alt dette før i en Drøm, eller er det en Drøm, som min
  Sjæls Længsler fremtryller? Jeg syntes, jeg havde levet mange Aar i
  disse ejendommelige Omgivelser, i denne Kahyt, der som et Vrag var
  kastet i Land paa et gæstevenligt Bjærg, sammen med denne blinde
  Olding, der talte vise Ord, og denne unge Pige, der stille hyggede
  og smykkede Eneboerlivet for os.
  
  Jeg lyttede til den Gamles Fortællinger og havde Sjælen jublende
  fuld af Grethes Billed. Iført en tarvelig graa Hjemmekjole og et
  broget Bondeforklæde syslede hun ud og ind, bragte os skaaret
  Smørrebrød og Frugtmost af egen Tilvirkning, stoppede os bagefter
  Piber og bryggede os en Toddy af gammel vestindisk Rom. Hver Gang,
  hun vendte tilbage, strømmede Solskin ind i Stuen. At den Gamle
  ogsaa fornam det, saa' jeg paa de Glimt af Liv, hendes Indtræden
  altid tændte i hans Øjne.
  
  Da Grethe var ude at tilberede Aftensmaden, fortalte Mølleren:
  
  »Før jeg faldt til Ro heroppe, foer jeg vidt omkring. Jeg førte
  Skibe paa de store Have, baade for egen og andres Regning. Men en
  skønne Dag syntes jeg, det kunde være nok. Jeg havde set mere end
  jeg brød mig om, Tiderne blev daarlige for Sejlskibene, jeg mente
  ikke, Sejladsen førte til ret meget mere. Saa byggede jeg Møllen
  her. En Mølle er dog et Slags Skib, den bruger baade Vind og Sejl
  for at male i Posen, og tillige maler den langt sikrere. De andre
  Møllere paa Egnen korsede sig over den ny Møller, der førte sin
  Mølle som en Skude og lod staa til selv i den stærkeste Storm.
  Efterhaanden havde min Mølle malet saameget, som jeg og min Datter
  behøvede. Jeg var gammel, mit Syn ødelagt af den skarpe Blæst og
  det hvirvlende Melstøv. Og saa bliver man saa træt af saadan en
  Mølle, der evigt støjer og altid svinger rundt paa samme Plet. Jeg
  var træt, trængte til at lade Møllen hvile og faa Stilhed omkring
  mig. Deri er jo intet underligt. De, der dog ikke er nogen gammel
  Mand, har nok haft noget af samme Fornemmelse, efter hvad Grethe har
  fortalt mig.
  
  Mærkeligere er det med Grethe. Hun er ligesom Barn af Stilheden
  heroppe, hun kan ikke slippe den, saa ung hun er. Hvis De tror, det
  er mig, som øver Pres paa hende for at faa hende til at sidde og
  kukkelure sammen med mig, tager De Fejl. Jeg har ofte nok foreslaaet
  hende, at hun skulde se sig om i Verden. Jeg har endogsaa tilbudt
  hende at flytte med hende et Aarstid til Hovedstaden. Hun vil ikke
  bort herfra. Her synes hun, hun har alt det, der gør hende glad. For
  det derude føler hun kun Frygt og Uvilje. Det er ikke kommet med
  Alderen, gennem Læsning af alle de utilfredse moderne Bøger, som man
  kunde formode. Hun er født med det. Da hun var en lille Pige, tænkte
  jeg at skulle gøre hende en Fornøjelse ved at skikke hende paa et
  Besøg over til hendes Moders Slægtninge i Hovedstaden. Hun blev
  artigt sin Tid ud; men da hun kom tilbage, tog hun det Løfte af mig,
  at jeg aldrig mere maatte sende hende bort. Familjen havde været god
  nok imod hende og gjort alt for at adsprede hende. Men hun længtes
  kun efter Vejrbakken, hun var bleven bleg af at længes og føle sig
  ene.«
  
  Den Gamle standsede og sad en Stund fordybet i Tanker. Saa tilføjede
  han: »Naa, en Gang maa hun vel bort herfra -- naar jeg er død.
  Medmindre hun faar en Mand, der kan finde sig i at blive her hos
  hende. Men Vejrbakken er just ikke frodig paa unge Mænd, og, saavidt
  jeg kan skønne, har Grethe hellerikke været videre befængt med
  Giftetanker. Ogsaa i det Stykke er hun anderledes end unge Piger
  flest, endda hun har læst nok af Romaner om Elskov og Sværmeri.«
  
  -- -- Jeg blev længe siddende i Møllerens Stue. Da Mørket faldt paa,
  tændte Grethe Lampen og satte sig til Klaveret. I det aabne Vindu
  tegnede sig Omridset af den hvilende Mølle paa Baggrund af den blege
  Sommerhimmel. Og ud i Stilheden bares til Klaverets spinkle, sprøde
  Toner Grethes simple, rørende Sang.
  
  Men i Sofahjørnet slumrede den gamle Møller, med Lampelysets bløde
  Skær over det mildt smilende Ansigt.
  
  
  
  
  XVI.
  
  
                                                      _15. August._
  
  Hvad mon Verden for Tiden foretager sig? Var den store Krig
  eller den store Revolution brudt løs, havde Rygtet vel været saa
  højrøstet, at det var naaet mig. Nu da ingen Rygter forstyrrer min
  avisløse Tilværelse, tør jeg sikkert slutte, at Begivenhederne ikke
  er overvældende. Fra det hjemlige Marked indskrænker Noteringerne
  sig formodenlig til det sædvanlige Antal Forlovelser og Skandaler,
  den sædvanlige politiske Suppe paa en Pølsepind, der næppe en Gang
  har Lugten af Kødmad tilbage, en Smule Teatervrøvl i Anledning af
  den tilstundende Sæson og Forkyndelsen af et Par Snese nye Bøger,
  hvoraf de tre Fjerdedele vil være glemte samme Dag, de udkommer
  -- fordi de handler om alt muligt andet end det, der ligger baade
  Forfatteren og hans Læsere paa Sinde, eller fordi Forfatteren ikke
  har noget paa Sinde, der kan interessere Andre end ham selv og hans
  nærmeste Paarørende.
  
  Det er Betænkeligheder af den sidste Art, der faar mig til at tøve
  med min Bog om den gamle By. Den ene Dag finder jeg Emnet altfor
  ringe og ubetydende, frygter, at Folk med Foragt skal vende sig fra
  min Bog, sigende: hvad vedkommer dette os? Men næste Dag, naar jeg
  vaagner i svulmende Lykke over al den Skønhed af gamle Minder og nye
  Indtryk, hvori jeg lever, genfødes Forvisningen om, at min Bog ogsaa
  maa kunne bringe Bud til andre Hjærter, der har følt og drømt de
  samme Længsler som mit.
  
  Saaledes gaar Arbejdet langsomt og rykvis under de skiftende
  Stemninger. Eller tøver jeg af den Grund, at de nye Oplevelser væver
  ind i de gamle Minder en Roman, som endnu kun er i sin Vorden; hvis
  Afslutning jeg ialfald ikke kender?
  
  Hæmmes jeg maaske ogsaa af en vis fejg Angst for de Venner og
  Veninder, jeg har forladt? Faar de skeptiske Smil, hvormed jeg
  forudser, at de vil læse om min Pilgrimsfærd til Barndommens hellige
  Land, undertiden min Haand til at standse? Er jeg selv her i min
  sikre Ensomhed, borte fra alle Rygter og alle Randgloser, under
  Selskabets Trældomsfrygt?
  
  Jeg betroede mig iaften til Grethe, mens vi gik vor Aftentur paa
  Møllebakken. Da jeg havde endt mit Skriftemaal, sagde hun, varsomt
  og med sænket Hoved, ligesom hun vilde undskylde, at hun udtalte
  sin Mening: »Efter hvad jeg kender til Literatur -- jeg har før
  læst ikke saa lidt -- og saavidt jeg kan dømme, er Frygt for at
  tale rent ud, Frygt for at give sig helt hen, Mangelen hos næsten
  alle Forfattere. Jeg har den Fornemmelse, naar jeg læser en Bog, at
  Forfatteren, selv hvor han foregiver Aabenhjærtighed, altid skeler
  til Læsernes Domstol, altid er betænkt paa sin Værdighed, altid
  pynter og pudser sig lidt, for at Ingen skal tage Anledning til
  Forargelse eller Spot. Bryder De Dem om mit Raad, der maaske lyder
  anmassende, saa skriv, som om De ikke havde andet Publikum end mig,
  der er en uvidende Pige og ikke klog nok til hverken at spotte eller
  forarges.«
  
  Vi var standsede, vi saa' Fjorden og Byen dybt under os:
  
  »Eller skriv,« sagde hun, »som den, der boer paa Vejrbakken.«
  
  
  
  
  XVII.
  
  
                                                      _23. August._
  
  Jeg har opdaget, at Grethe i Grunden slet ikke kender den gamle
  By, og jeg har bedt hende, om jeg maatte vise hende den. Jeg vilde
  saa gærne, at hun skulde lære at holde af den, saadan som jeg gør.
  Fordi hun forstod, at det vilde glæde mig, modtog hun mit Tilbud.
  Hun synes ogsaa at interessere sig for, hvad jeg viser og fortæller
  hende, men mest morer det hende vist at se min Iver som den gamle
  Bys Fremfører.
  
  Idag viste jeg hende Slottet.
  
  Slottet, der ligger nede ved Fjorden og gør Tjeneste som
  Amtmandsbolig, er en lang graa pakhuslignende Bygning med et Utal af
  smaarudede Vinduer i to Etager. Kun den Række af gamle Poppeltræer,
  der paraderer foran det, og den rødkappede Skildvagt, der vandrer
  frem og tilbage mellem Poplerne, kendetegner det som et fremragende
  Hus. Som det nu fremtræder, er Slottet hverken særlig gammelt eller
  paa nogen Maade mærkeligt. Det har kun sparsomme Rester fra den Tid,
  det var et virkeligt Slot og Sæde for Kongens Lensmand.
  
  Det er henimod Skumring, da jeg med Grethe vandrer gennem den dybe
  skumle Port i Forhuset ind i den store firkantede Slotsgaard,
  der omsluttes af lave hvide Længer. Græsset gror frodigt mellem
  Gaardens Brostene, langs Længerne staar paa fornem Herregaardsvis
  smaa kuppelklippede Linde. Ved Foden af Træerne løber, hele Gaarden
  rundt, en Rendesten saa dyb og bred som en lille Bæk, med talrige
  Gangbrædter over.
  
  Vi sidder paa en Bænk under Lindene ved Længen lige over for
  Porten, hvor Vandet fra Rendestenene samler sig og forsvinder i en
  underjordisk Afløbskanal ned til Fjorden. Og mens Solen daler i
  Bakkerne Nordvest for Byen og sender sine sidste Straaler paa Skraa
  gennem Porten ind over Gaardens Græs, fortæller jeg Grethe om den
  strænge Hr. Esben, der for mange Aarhundreder siden raadede her paa
  Slottet, navnkundig ikke mindre som Kvindebedaarer end som Kriger.
  Til Sikkerhed i Ufredstider var af hans Forgængere bygget en Løngang
  fra Slottets Kælder til Volden paa den anden Side Fjorden. Hr. Esben
  benyttede dog Løngangen mest til sine galante Æventyr. Han havde et
  vennesælt, nedladende Væsen, samme Herre. Ofte bød han en Borger
  med hans unge Kone eller Fæstemø til Gilde paa Slottet. Men naar
  Borgermanden var drukken ganske sanseløs, lokkede han den unge Kone
  ud af Salen, lod hende, om hun gjorde Modstand, kneble og førte
  hende gennem Løngangen under Fjorden til et lidet Hus med vellystige
  Kammerser, hvor Gildet saa fortsattes, den Bortførte oftest ej til
  Ubehag, saasom Hr. Esben var saare skøn og gavmild; den narrede Mand
  eller Elsker til megen Fortrædelighed, naar han vaagnede af sin Rus
  og fandt Fuglen fløjet. Dog saa' han sin Fordel i at tie, holde gode
  Miner til slet Spil og bide Skammen i sig. For Hr. Esben var kendt
  som en nidkær Herre med en haard Haand. Desuden var der jo ingen
  Anledning til at udbasunere over den ganske Stad den Tort, der var
  bleven Ens Kæreste til Del, især naar man ikke kunde være saa sikker
  paa, hvor god eller hvor daarlig hendes Vilje havde været. Et og
  andet sivede dog ud gennem forblommede Ord, et og andet kunde anes
  ved pludseligt brudte Trolovelser og Ufred mellem Ægtefæller, der
  før havde levet i god Enighed. En Sky af hemmelig Angst og hviskende
  Had lagde sig efterhaanden mellem Byen og Slottet.
  
  Saa hændte det, at Hr. Esben kastede sine Øjne paa Borgmesterens
  dejlige 17 Aars Datter, nygift med en af Byens raskeste og dygtigste
  unge Haandværkere, Klaus Bryde. Hr. Esben smægtede og smiskede en
  Stund med dristige Blik og lønlige Tegn, naar han red forbi den
  unge Kones Vindue. Og da han havde forstaaet, at hun ikke tog ham
  hans Hyldest ilde op, greb han den først mulige Anledning til at
  byde Klaus Bryde og Kone være Gæster paa Slottet. Klaus Bryde havde
  imidlertid lugtet Lunten. Han drak sig fuld kun paa Skrømt. Alt mens
  hans Hoved sank dybere paa Brystet, iagttog han de ømme Blikke, der
  veksledes mellem hans Kone og Lensmanden. Og ikke saasnart var de
  to forsvundne ud af Salen, hvor de troede Ægtemanden hvilende i en
  salig Rus, før Klaus Bryde rejste sig, gik hen til et af Slottets
  Vinduer og gav en lille Skare udenfor ventende Venner et aftalt
  Tegn. Med Vaaben i Haand trængte de sig ind i Slottet, overmandede
  og kneblede den intet anende Vagt, fandt, anførte af Klaus Bryde,
  den aabne Dør til Løngangen, saa' i det Fjærne det blege Lys af
  døende Fakler og ilede ind i Mørket ... -- Om det Drama, der er
  udspillet paa Fjordens Dyb, beretter Sagnet følgende: Da Slottets
  Folk den næste Morgen, opskræmte af den omsider befriede Vagts
  Fortælling, kom til, var Løngangens Dør smækket i Laas. Det varede
  en rum Stund, inden den svære Jærndør sprængtes, og i det samme, den
  aabnedes, saa' man de uskadte Lig af tre af Klaus Brydes Venner.
  Efter en haabløs Kamp for at sprænge Døren var de kvalte. Længere
  inde i Gangen fandtes flere Lig af Kvalte, midtvejs Lensmanden, den
  unge Kone, Klaus Bryde, de to Fakkelsvende og et Par Andre, alle
  skrækkeligt lemlæstede. -- Siden hed det sig, at en Fisker, der hin
  Nat havde stanget Aal paa Fjorden ligeover Løngangen, mente at have
  hørt Vaabenraslen nede fra Dybet.
  
         *       *       *       *       *
  
  ... Solen er gaaet ned. Den graa Skumring er falden over den stille
  Slotsgaard. Da lyder et dumpt Pjask i Vandet lige bag os og Grethe
  griber mig i Armen. »Hvad var det?« spørger hun. »Se selv,« svarer
  jeg og peger paa Gangbrædtet:
  
  »De gamle Slots-Rotters Time er inde. De drager deres Spøgelse-Færd
  fra Slottet ned til Fjorden. Se, snart svømmer de og snart
  entrer de over Brædtet. Sid bare roligt, de følger deres vante
  Vej, herop kommer de ikke. Det er en hel Karavane, de skal ned at
  se til den gamle Løngang, vaage over, at Ingen forstyrrer dens
  hemmelighedsfulde Hvile i Sagnets Mørke.«
  
  »Hvad har Rotterne med Løngangen at bestille?« spørger Grethe.
  
  »Kom, saa skal De høre!«
  
  Jeg fører hende hen til en Kælderluge i et Hjørne af Gaarden. Gennem
  Lugen, som jeg aabner, ser vi ned i nogle mørke murede Hvælvinger,
  hvorfra en klam indelukket Gravkammer-Luft slaar os i Møde.
  
  Og jeg fortæller: »Da disse Krypt-Hvælvinger -- vi gaar ikke
  derned; thi paa dette Tidspunkt er der næppe ganske hyggeligt --
  udgravedes i forrige Aarhundrede, paastaar man, at Løngangen, som
  man troede forlængst forsvunden, om den overhovedet nogensinde
  havde eksisteret, genfandtes. En af Arbejderne tilbød at gaa
  derind; spændt afventede man Resultatet: man hørte hans Skridt og
  hans muntre Sang fjærne sig, det var tydeligt, at han naaede frem.
  Saa blev alt stille. Man ventede og ventede, men han kom aldrig
  tilbage. Byens Øvrighed lovede da en Straffefange Friheden, om han
  vilde forny Forsøget. Det var en forsoren Galgenfugl, der frygtede
  hverken Gud eller Fanden. Han slog til. En Tov blev bundet ham om
  Livet: saasnart der var Fare paa Færde, skulde han trække til.
  Karlen gik rask ned og forsvandt. Paa Tovet, der droges efter ham,
  kunde man skønne, at han fandt aaben Vej adskillige Favne. Pludselig
  standsede Tovet, uden at der dog rykkedes i det. Man tænkte, han var
  stødt paa en eller anden Hindring, som han var ifærd med at rydde.
  Standsningen blev imidlertid uhyggelig langvarig. Maaske Manden var
  besvimet. Og man halede ind i Tovet: det kom tilbage uden Byrde; det
  var gnavet over -- af Rotterne, som havde beholdt Karlen ... Men
  endnu ses i Hvælvingen en rusten Jærndør og indenfor den et Par
  murede Trin, som fører nedad.«
  
  -- -- Vi stod atter udenfor, hvor de gamle Popler og Skildvagten
  i sin røde Kappe paraderer. Smilende saa' Grethe paa Slottet og
  sagde: »Hvem skulde nu tro, at den grimme, kedelige Bygning kunde
  forskrække Nogen! Og dog var jeg ikke rigtig hyggelig til Mode før.«
  
  »Ja,« svarede jeg, »saadan gaar det med hele den gamle By. For
  den, der haster den ligegyldig igennem, er den kun en almindelig,
  hverdagsagtig Provinsby. Men for den, der oplader den sit Hjærte,
  aabenbarer den en Skat af fin Poesi og sære Sagn.«
  
  
  
  
  XVIII.
  
  
                                                    _3. September._
  
  Vi har inat haft den første Efteraarsstorm. Jeg laa i Sengen og
  lyttede til den.
  
  Oppe fra Skoven kommer et Vindstød susende, rusker i Pavillonens
  Træværk, saa det knager i alle Fuger, og bulrer videre ned over
  Bakken til Byen. Stød følger paa Stød, om og om igen den samme
  Leg, stadig vildere, stadig voldsommere. Træerne sukker, gisper og
  stønner. Stormen giver ikke Pardon. Hvad der ikke har Kraft at staa,
  faar falde.
  
  Stormen, den store Opriver og Forskrækker, raser udenom mig. Jeg
  kender ingen Angst, jeg ler den op i Ansigtet: Du skræmmer mig ikke,
  Du naaer mig ikke, Du havde din Klo i mig, men jeg undslap Dig.
  
  Og i lykkeligt Overmod velsigner jeg Stormen. Den blæser Efteraaret
  ind, den dejlige Tid, hvor der bliver endnu mere stille paa
  Vejrbakken; den Tid, hvor Vejrbakken vil tilhøre kun Grethe og mig.
  
  Iaftes, da jeg forlod Møllerhuset og hun fulgte mig til Dørs,
  sagde hun: »Ser De, nu er Himlen fuld af Efteraar. Nu drager Syden
  Trækfuglene, nu længes Hovedstadsfolk bort fra de stille Steder.
  Begynder ikke ogsaa De at længes?«
  
  »Og hvis jeg rejste,« spurgte jeg, »vilde De føle det som et Savn?«
  
  Hendes Øjne duggedes, mens de saa' ind i mine og hun svarede: »Jeg
  synes, det maa være saa forfærdeligt at skulle sige Farvel. Hvis De
  rejser, saa lov mig, at De gør det uden Afsked.«
  
  »Jeg rejser ikke, før _De_ siger Farvel.«
  
  Og jeg skyndte mig bort i det frembrydende Uvejr, men da jeg, henne
  ved Skoven, vendte mig, stod hun endnu i Døren og saa' efter mig.
  
  
                                                    _7. September._
  
  Hvorfor siger jeg hende ikke, at jeg elsker hende? Er det af Frygt
  for, at det skulde bedrøve eller mishage hende? Visselig ikke. Af
  tusind Smaating har hun forstaaet, hvor kær og dyrebar hun er mig;
  for hver Dag ser hun, uden at jeg behøver at sige det, hvordan min
  Kærlighed tager Vækst. Hun sér det, med Smil i sit Blik, med fagre
  Roser paa Kind.
  
  Jeg taler ikke, fordi jeg ikke nænner at forstyrre vore Sjæles Møde
  i den trygge Ventens Tysthed. Fordi jeg føler mig til Mode, som sad
  vi Haand i Haand og lyttede til en dæmpet Sang ude over Vandet en
  yndig Skærsommernat.
  
  
  
  
  XIX.
  
  
                                         _Slutningen af September._
  
  Det er Frugthøstens Tid. I Møllerens Have gaar Arbejdet muntert og
  travlt.
  
  Paa den lille Plæne mellem alle de bugnende Træer, midt i
  Travlheden, sidder Mølleren i en Lænestol og leder, trods sin
  Blindhed, Arbejdet. Han kender alle Træer i Haven og udpeger dem
  i den Rækkefølge, de skal høstes; han giver Ordre om, hvordan
  Plukningen for hvert enkelt Træs Vedkommende skal foregaa, og
  han modtager Kurvene, efterhaanden som de fyldes, til kyndig
  Undersøgelse og Prøvelse.
  
  Grethe fører Tilsyn med Plukningen, hvortil er lejede et Par Piger
  og Karle; hun tager selv Del i Arbejdet og hun sætter ogsaa mig i
  Beskæftigelse. Hun og jeg besørger de fine Frugter, der vokser paa
  glasdækkede Espalierer og som maa behandles med særlig Varsomhed.
  Jeg staar paa en Stige og plukker dem, hun nedenfor med udbredt
  Forklæde. Men ofte maa hun skænde paa mig for min Dovenskab; thi
  det hænder hvert Øjeblik, naar jeg skal række hende Frugten, at jeg
  fortaber mig i Beskuelsen af hendes ivrigt blussende Ansigt, der
  er skønnere end nogen Frugt. Og hvad hjælper det, hun skænder? Hun
  bliver kun dobbelt sød i sin skrømtede Utaalmodighed.
  
  -- -- -- Naar Duggen begynder at falde, standses Plukningen og
  Kurvene bæres ind i Frugtkamrene, der har Hylder fra Gulv til Loft,
  og hvor Grethe forestaar Sorteringens vigtige og vanskelige Arbejde:
  hvad der tør sendes til Hovedstadens kræsne, men højtbetalende
  Frugthandlere, hvad Prangerne kan faa overladt til en billig Penge,
  hvad der egner sig til Syltning og Henkogning og hvad endelig der
  skal forbeholdes Husets Vinterforbrug.
  
  Som der dufter her i disse Frugtkamre. Alle de syrlige og søde Aande
  fra Kurve og Hylder fortættes i de indelukkede Rum og blander sig
  til en berusende Essens, der længe hænger i Ens Klæder.
  
  Og saa prægtig Grethe ser ud, som hun, med Kjoleærmerne smøgede op
  om de hvide stærke Arme, tager i de solbrændte Hænder Frugt paa
  Frugt og med hastig Kendermine tildeler hver sin Plads og Rang.
  
  Helst tænker jeg dog paa hende, som jeg saa' hende nedenfor Stigen
  ved Espalieret. Hvis jeg skrev Vers, vilde jeg sætte Billedet i Digt:
  
  »Det er Frugthøstens Tid. I Møllerens Have paa den golde Vejrbakke
  modnes den ædleste Frugt i Landet. I Møllerens Have staar hans
  Datter, den højbarmede Mø, med Favnen fuld af svulmende Druer.«
  
  
  
  
  XX.
  
  
                                                         _Oktober._
  
  I Kildehaven, der ligger mellem Byen og Vejrbakken, har de smaa
  Børn deres Park. Naar Vejret er godt, føres de, kørende i deres
  Vugge-Kareter eller trippende paa deres stumpede Ben, herud af
  Mødre, Ammer og Barnepiger. En stor Runddel, skærmet af store
  Træer og omgiven af lange Bænke, er Samlingsstedet. Her findes en
  Træbod, hvorfra sælges Mælk og Smaakager, Lakris, Johannesbrød og
  fristende rødstribede Brystsukkerstænger. Men midt paa Pladsen staar
  en broncebarsk Statue af en fædrelandsk Helt og ser med uanfægtet
  Krigeriskhed paa Børnenes Leg.
  
  Paa vor Vej til Byen gaar Grethe og jeg gærne gennem Kildehaven. For
  mig er det en Opfriskelse af mine spædeste Minder, fra den Gang
  jeg var et saa bevægeligt Gemyt, at jeg i Arrigskab rakte Tunge ad
  Blæsten og græd af Angst, naar min Barnepige, efter den almindelige
  respektløse Sædvane i Kildehaven, lod mig forrette mine nødtørftige
  Smaaærinder ved Foden af den strænge General. Først og fremmest
  nyder jeg dog Grethes Henrykkelse over de Smaa. Med straalende
  Øjne følger hun deres yndefuldt-kejtede Tumlen og finder dem lige
  bedaarende, enten de leende pludrer eller pludselig stikker i en
  fortvivlet Brølen. Men allermest elsker hun de ganske Smaa, dem,
  der ligger i Vognene og kigger ud i Verden med store forundrede
  Øjne. Det hændte idag, at vi saa' en ung Moder tage saadan En op af
  Puderne og lægge den til sit store hvide Bryst, som den sugede sig
  fast til med graadig Mund og greb om med smaa ivrige Hænder. Med øm,
  andagtsfuld Tilbedelse fortabte Grethes Blik sig i dette Billede, og
  da hun endelig rev sig løs og vi gik bort, saa' jeg, at hun havde
  Taarer i Øjnene.
  
  -- -- Vi talte siden om hendes Kærlighed til Børn. Hun sagde:
  
  »Mit højeste Ønske er at blive Moder til mange Børn og bo paa
  Vejrbakken, hvor der er Plads til at tumle med dem. Jeg kunde ikke
  forestille mig at være gift, selv om jeg elskede min Mand aldrig
  saa højt, uden at have Børn. Kan noget tænkes skønnere for en
  Kvinde end at give den Mand, hun elsker, Børn? Kan noget tænkes
  dejligere end at blive kaldt Moder? Vide og føle, ja høre paa den
  Klang, hvormed Ordet bliver sagt, at man ikke lever forgæves,
  men at der er Nogen, som saa nødvendigt trænger til En? Min Mand
  skulde intet tabe ved den Ømhed, jeg ofrede vore Børn. Jeg vilde
  elske ham dobbelt som deres Fader. Men fordi jeg føler det saadan,
  forstaar jeg ikke, ja forskrækkes af de unge Kvinder, hvorom jeg
  læser i moderne Bøger. Det er jo næsten, som de frygtede Børn
  som en Fare for deres Lykke. Og ikke nok med det. De klynker og
  jamrer ovenikøbet over den Naturens Grusomhed, der lader dem føde i
  Smerte. Som om ikke de fik tifold Vederlag for selv den pinefuldeste
  Kvide, naar de holder Barnet i deres Arme. Som om overhovedet det
  at blive Moder var noget værd, naar det ikke kostede Smerte! --
  Jeg tænkte først: det er Mændene, der i blødagtig Medynk skriver
  saa taabeligt om noget, de ikke forstaar. Men jeg læste siden det
  samme i langt stærkere Ord i Bøger, skrevne af Kvinder, som hævder
  at tale Kvindernes Sag. Disse kvindelige Forfattere, Hustruer og
  Mødre ofte, er ligefrem fornærmede over, at alene Kvinden skal være
  Moder og at Moderpligterne afholder dem fra Deltagelse i vigtigere
  Samfundsopgaver. Jeg forstaar ikke de Kvinder, jeg forfærdes over
  dem. Jeg ser dem for mig med Ansigter fortrukne af Oprør mod
  Naturen. Jeg bliver syg af at læse deres Bøger. Jeg føler det, som
  om der blev myrdet smaa Børn inde i mig.«
  
  Men, efter en Pavse, tilføjede Grethe: »Ser De, jeg tror nok, det
  har gjort meget, at jeg mistede min Moder saa tidligt. Al den
  utilfredsstillede Trang, jeg havde til Moder-Ømhed, har givet min
  Moder-Trang Vækst. Jeg, der ikke mindes, hvordan det er at sidde paa
  Mo'rs Skød, kunde alt som lille Pige ikke se et Barn, uden at mine
  Arme længtes efter at favne det og lægge det op til mig.«
  
  Saaledes talte den Moderløse til den Moderløse. Og mens jeg saa'
  paa hendes frodige Legeme, dér hun gik stolt og ren i sin frimodige
  Bekendelse, tænkte jeg, at bedre Lykke kunde jeg ikke give min Søn
  end at lade ham fødes af denne Kvinde.
  
  
  
  
  XXI.
  
  
                                                         _Oktober._
  
  Vi standser foran et langt lavt skiddengult Hus i en snæver
  Sidegyde. I hvert af Vinduerne, der ligger nær Jorden, sidder bag
  Geranier og Gyldenlakker en gammel Kvinde med et kulørt strikket
  Tørklæde om Skuldrene.
  
  »I dette Hus -- fortæller jeg Grethe -- bor saadanne gamle fattige
  Kvinder, der ikke er fine nok til at komme i Stiftelsen. Huset
  bestaar af en eneste lang Stue, afdelt ved Sirtses-Forhæng i tyve
  Rum, ti paa hver Side. I hver Baas bor en gammel Kvinde. I min
  Barndom hed en af dem Ane Marie. Hun er den eneste, hvem jeg har
  arvet.
  
  Ane Marie var en brystsvag Sypige. Hvor gammel hun var, véd jeg
  ikke; uden Tvivl dog temmelig til Aars, siden hun havde faaet Plads
  i de veldædige Baase. Hun bevarede imidlertid saa sent, jeg husker
  hende, et fuldstændigt Barneansigt, glat og fint med to troskyldige,
  altid smilende brune Øjne. Af Person var hun det klejneste, jeg har
  sét. Hun listede som en lille beskeden Skygge ned ad Gaden med sin
  Bondehue paa Hovedet og det grønne uldne Sjal viklet om de spinkle
  Skuldre. Her i Huset havde hun frit Logis, men forresten maatte hun
  ernære sig selv. Det gjorde hun ved at sy hos Folk i Byen, hun havde
  sin Dag hver Uge hos seks Familjer. Nogen vidtdreven Færdighed i
  Sykunsten besad Ane Marie ikke. Men at lappe og stoppe forstod hun
  som ingen anden; der var aldrig et Stykke Linned eller Uldtøj saa
  laset, at hun ikke fandt det for godt til at kasseres. De barnrige
  Familjer, der ydede hende hendes Underhold, var da ikke narrede med
  hende, navnlig da hun ikke kunde beskyldes for at trække dem op.
  Hendes Gage, den hun bestemt afslog at faa forhøjet -- hun fandt
  den i alle Maader rundelig -- var seks Skilling pr. Dag. Men saa
  havde hun jo rigtignok tillige det meste af Kosten. Og med Hensyn
  til Kosten blev der kræset for Ane Marie, hvor hun kom. Familjerne
  sørgede altid for at have hendes Livretter til hende, hvad der
  ejheller var økonomisk uoverkommeligt for Husmoderen og gjorde
  hendes Besøg dobbelt kært for os Børn; thi Ane Marie havde ogsaa
  i sin Smag bevaret en afgjort Barnlighed. Skulde hun have nævnet
  den Diner, der mest fristede hende, vilde hun uden Betænkning have
  svaret: Sødsuppe og Pandekager. Fra min tidligste Barndom, til vi
  rejste fra Byen, kom Ane Marie hver Torsdag hjemme hos os. Lignede
  hun paa Gaden en Skygge, blev hun i Stuen en mild lille Solstraale.
  Hun var altid fornøjet, altid opfyldt af, hvor godt hun havde det og
  hvor gode Folk var imod hende, smilede altid taknemmeligt ud af sine
  brune Barneøjne. Men meddelsom blev hun først, naar hun var alene
  med os Børn. De Voksne skræmmede hende en Smule med deres Fornuft
  og Alvor. Sammen med Børn følte hun sig i sit Es. Deres smaa Sorger
  og Glæder forstod hun, som det var hendes egne. Deres Forestillinger
  og Interesser var ogsaa hendes. Hele Eftermiddagen, naar vi var
  komne fra Skole, sad vi inde hos hende i den lille Strygestue og
  passiarede lunt og godt som med en jævnaldrende Kammerat. -- Men da
  Afskedens Stund oprandt og vi rejste fra Byen, stod hun ved Skibet
  og græd, som skulde hendes Hjærte briste.
  
  Hun glemte ikke sine smaa Venner.
  
  Aarene gik, jeg var allerede en stor Dreng med første Del af Artium,
  da der, just som Eksamen var overstaaet, kom Brev om, at Ane Marie,
  hvem jeg i Barndommens Letsindighed ikke ofte havde skænket nogen
  mindende Tanke, var død og havde indsat mig og en Broder samt to
  Børn i en anden Familje til sine Arvinger. Den efterladte Kapital
  var 50 Rigsdaler til lige Deling, 12½ Daler til hver Arving.
  50 Rigsdaler, det vilde for Ane Marie sige 800 Arbejdsdages
  Fortjeneste samlet sammen, Seksskilling paa Seksskilling.
  
  Jeg rejste min Arv op. For Ane Maries Seksskillinger gjorde jeg en
  dejlig fjorten Dages Fodtur efter den overstandne Eksamen.
  
  -- -- Og derfor, Grethe, kommer Taarer mig i Øjnene, naar jeg ser
  paa dette fattige Hus, hvor der sidder gamle Kvinder i Vinduerne bag
  Geranier og Gyldenlakker.«
  
  
  
  
  XXII.
  
  
                                                        _November._
  
  Min Veninde i Stiftelsen er Grethes og min eneste Omgang. Vi
  havde hende for nogen Tid siden til Chokoladegilde paa min
  Vejrbakke-Kvist. Hun blev hentet i Droske, fik Flødeskum paa
  Chokoladen og, da hun atter steg ind i sin Ekvipage, en Kurv med
  Æbler og Pærer samt nogle smaa Glas Syltetøj, som Grethe havde bragt
  med til hende. Hun blev kort sagt, som hun selv sagde, behandlet
  akkurat som en Prinsesse i et af de Æventyr, hun digtede til mig, da
  jeg var Barn.
  
  Men ogsaa vi har besøgt hende og været hendes fejrede Gæster.
  
  Grethe har ganske erobret min Veninde, der vist vilde have
  Vanskelighed ved at afgøre, for hvem af os, Grethe eller mig, hendes
  gamle Hjærte banker stærkest. Det forvirrer og ærgrer hende lidt,
  at vi ikke er forlovede; men hun har aabenbart ikke opgivet Haabet
  om, at det kan komme. Naar vi besøger hende, trækker hun snart mig,
  snart Grethe afsides og fortaber sig i blomstrende Lovprisninger:
  af Grethe overfor mig og omvendt. Til mig er det stadige Omkvæd:
  »Er hun nu ikke yndig? Har han nogensinde set Mage til gudvelsignet
  Pigebarn? Blusser hun ikke af lutterste Hjærtensgodhed? Og sikke
  Øjnene skinner, naar hun ser paa ham! Ja, det kan da Enhver opdage
  med et vindt Øje, at hun har en Klat tilovers for ham.«
  
  -- -- Igaar var vi til stor Kaffestads hos hende. Til hendes Sorg
  fik hun ikke Lov at invitere Præsten, hun maatte indskrænke sig til
  at hædre os med nogle af Stiftelsens fornemste Damer; men forøvrigt
  forløb Festen paa bedste Maade. Beværtningen var kongelig:
  Kaffekedlen gik ikke af Kog og Tallerkenen med Wienerbrød tømtes
  aldrig saasnart, før den fyldtes igen. Og Samtalen kunde ikke være
  livligere. I samme Nu, den ene Dame afsluttede Beretningen om sine
  Skrøbeligheder og Genvordigheder, tog den næste fat. Tilsidst vilde
  min Veninde absolut lægge Kabaler for mig og Grethe, de andre gamle
  Damer brændte af Iver efter at overvære den spændende Forestilling;
  men Grethe, der kendte Kabalens Hensigt og af tidligere Erfaring
  vidste, at min Veninde altid lod den »pusle i Hjærtersiden«
  med »lønlige Bud« og en »sukkende Ven« og alt andet til Faget
  henhørende, ønskede, tydeligt nok, at blive forskaanet i dette
  større Selskab af Kirsten Gifteknive.
  
  Med et taknemmeligt Blik modtog hun derfor mit Forslag om, at vi
  skulde lade Kabalen hvile til en anden Dag og at hun istedetfor
  skulde ende Festen med at synge nogle af sine Smaasange nede i
  Spindestuen for alle de Gamle.
  
  -- -- I Spindestuen har de Gamle deres Rokke, og mens Rokkehjulene
  snurrer, gaar Passiaren rapt om Stiftelsens Anliggender. Men
  Spindestuen gør tillige Tjeneste som Bedesal. Som Følge deraf er den
  udstyret med et Harmonium.
  
  Der er gaaet Bud ud om den forestaaende Begivenhed, og da vi træder
  ind i Spindestuen, anførte af min Veninde, der føler sig mindst som
  Direktrice for det store Operateater, er Salen fuld. Med hastigt
  anlagte Søndagskapper sidder de gamle Kvinder og virrer saa benauet
  og andægtigt, som om de skulde til Alters. Rank og frodig, i lys og
  fager Ungdom staar Grethe midt blandt dem: et skinnende Birketræ,
  der er skudt op i et udgaaende Krats forvitrede og forkrøblede
  Rester. Men alle de rynkede og indfaldne Gamle fornemmer, da de ser
  hende, et Genskin af Vaar i deres Hjærter, og i beundrende Mumlen
  bølger de virrende Kappe-Hoveder sammen.
  
  Der bliver atter dødsensstille: Grethe har sat sig ved Harmoniet,
  slaar en Melodi an ... saa synger hun. Luften i den lave overfyldte
  Sal er tyk og tung. Tonerne risler dugklare gennem den, stiger som
  kvidrende Fugle, blinker i muntre Solstraaler, spreder sig med Duft
  af Skov og Mark, hvælver et blaanende Højenloft over det fattige Rum
  og de gamle Kvinder. Det er de sødt smægtende, fromt skælmske Sange
  fra vore Mødres og Bedstemødres unge Dage, Grethe synger. De Gamle
  lytter, disse Toner faar længe hvilende Strænge i dem til at bæve,
  forsigtigt prøver de sig frem, efterhaanden mimrer alle de gamle
  Munde og nikker alle de krusede Kapper i Takt med Grethes Sang.
  Viserne om Elskovs Fryd og Elskovs Smerte er dog dem, der finder den
  modtageligste Sangbund. For hvert Kys i Lunden paa Pigemunden glider
  der et lykkeligt Smil over de rynkede Ansigter; men naar Taaren
  rinder paa blege Kinder, staar et halvthundred Par gamle rødrandede
  Øjne i Vand.
  
  Jeg sidder længst tilbage i Stuen sammen med min Veninde. Hun, der
  ellers ikke fattes Ord, er saa bevæget, at hun ikke kan tale. Men
  hun klapper ustandseligt min Haand. Og da Grethe omsider rejser sig
  fra Instrumentet og omringes af takkende og haandkyssende og nejende
  og velsignende Gamle, siger min Veninde de Ord, som jeg kunde have
  kysset hende for: »Aa nej da. Saa lyslevende som hun ligner hans
  salig Mo'r.«
  
  
  
  
  XXIII.
  
  
                                                        _December._
  
  Jeg gaar med Grethe til min Moders Grav.
  
  Der er vintermørkt paa Kirkegaarden. I den sorte Dødens Have lysner
  kun de nøgne hvide Kors. Det har nylig regnet og vi træder lydløst
  paa det faldne Løv.
  
  Døden bliver større og mægtigere i sin Vinterdragt. Ved Sommertid
  dækkes dens sælsomme Gru af brogede Blomster og smilende Løv. Vi
  søger at gøre Døden mild og god med Sommerens rige Offergaver. Men
  om Vinteren rejser den sig i sin strænge Majestæt, breder ud sin
  Kappe saa sort og fæster sit Benrads-Mærke paa hvert Kirkegaardens
  Træ.
  
  Jeg gaar med Grethe over den vintermørke Kirkegaard, og Dødens Gru
  forskrækker mig ikke. Jeg gaar i Pagt med Livets gode Herre; jeg
  synes, Døden viger, dér vi skrider frem.
  
  Vi sidder ved Graven, og Grethe siger: »Saa ofte De har talt til mig
  om Deres Moder, har De aldrig fortalt mig, hvordan hun saa' ud. De
  var dog den Gang, hun døde, ikke mindre end at De maa have modtaget
  et bestemt Indtryk af hende.«
  
  »Det Billede af min Moder, jeg tydeligst bevarer i min Erindring,
  er ikke fra hendes allersidste Leveaar. Det er fra Tiden, før
  Sygdom blegnede hende; fra den Tid, hun endnu var ung og smuk eller
  syntes mig at være det. Jeg ser hende midt paa en Plæne i en Have
  en dejlig Sommerdag. Hun stod mellem os Børn, der legede om hende,
  med et let Sjal yndefuldt draperet om Skuldrene. Jeg mindes aldrig
  at have set en Kvinde, der kunde bære et Sjal saa smukt. En stor
  Havehat indrammede hendes Ansigts fine Oval, og det mørke Haar
  laa glat ned over hendes Pande, en Pande saa klar og hvid. Med
  straalende Øjne stod hun i sin legende Børneflok. Da pludselig sad
  der en Kanariefugl paa hendes Skulder. En flygtende Fugl, der søgte
  Hvile hos hende. Tyssende løftede hun Haanden. En Stund blev Fuglen
  siddende, strøg saa kælent sit Næb mod hendes Kind og fløj.«
  
  Jeg tager Grethes Haand, der hviler i hendes Skød: »Ja, Grethe,
  saadan mindes jeg min Moder. Men vil De vide mere, da spørg vor
  gamle Veninde i Stiftelsen. Hun siger, og jeg kan ikke tvivle om, at
  hun har Ret, at De er hendes lyslevende Billed.«
  
  Grethe ser op paa mig med store, kærlige Øjne. Og jeg føler hendes
  Arme om min Hals og hendes Læber mod mine. Saa staar vi længe, Arm i
  Arm, i stille Andagt foran Moders Grav.
  
  -- -- Men da vi gaar hjemad til Vejrbakken, spørger jeg: »Fortæl
  mig, hvordan det gik til, at Du kom til at holde af mig?« Hun
  svarer: »Jeg forstod, at Du trængte til mig, og fra samme Stund
  havde Du mit Hjærte.«
  
  Siden siger hun: »Lov mig, at Du, naar jeg dør, vil begrave mig tæt
  ved din Moder. Min egen Moders Grav er paa et fremmed Sted, og jeg
  vil ikke langt bort fra Vejrbakken. Jeg vil ogsaa, at Du skal finde
  din Moder og mig sammen.« Men da hun ser, at hendes Ord gør mig
  sørgmodig, tilføjer hun smilende: »Du taabelige Mand, tror Du, jeg
  tænker paa at dø? Jeg har ingensinde velsignet Livet højere end nu.«
  
  
  
  
  XXIV.
  
  
                                                        _December._
  
  Altid tilforn, naar jeg opnaaede noget, jeg kaldte en Lykke, og jeg
  ransagede mit Hjærte, om Lykken nu ogsaa virkelig boede i det, fandt
  jeg i en eller anden Krog det saare Punkt, hvor Tvivlens Orm gnavede
  fordulgt bag Blomsterdækket. Og jeg har vidst, at der vilde komme
  det Øjeblik, før eller senere, hvor Pragten falmede.
  
  Tvivlen er nøjsom. Et uroligt Blik, et uoverlagt Ord giver den
  Næring. Du sidder en Aftenstund med din Elskede. Da pludselig ser Du
  hendes Øje sløres af en fremmed Tanke, et fremmed Minde. Du spørger,
  og hun svarer med et aandsfraværende Smil et ligegyldigt Ord. Det
  er kun et Nu. Hun glemmer det; og Du glemmer det, mens hun holder
  Dig i sine Arme. Men naar den ensomme Nat kommer, stiger frem i din
  Sjæl Billedet af din Elskede med Øjne som kolde Løgne og med et
  Smil, hvis Spot stivner dit Hjærte. Hvad hjælper det saa, at hun den
  næste Dag møder Dig mere øm end nogensinde? Du kan tro Dig frelst en
  Dag, en Uge, Maaneder. Ormen har sat sin giftige Tunge i din Lykke.
  Du er dens Bytte.
  
  Der er dem, som i arm Blindhed slaar sig tiltaals med den kranke
  Lykke. Der er andre, som i indbildsk Trods siger: Tryghed dræber
  Lykken.
  
  Der er kun én Lykke: at hvile i Lykken. At vide, at Dagen, der
  kommer, rinder op med den samme Sol, der svandt igaar. Intet mere at
  begære, intet mere at frygte. Ingen Dag at ønske om igen, ingen Dag
  at ønske anderledes, fordi hver Dag er éns lykkelig.
  
  Den Lykke, den eneste, er min.
  
  Saagodt som Nogen har jeg jaget den. Har søgt den ude i den Verden,
  hvor man gør sin Lykke. Været tidlig oppe og silde ude for at finde
  den, har hidset mig op og trættet mig ud i dens Forfølgelse.
  
  Og saa dalede den nedover mig som en stille Sang paa et fjærnt og
  stille Sted. Jeg hørte den klinge dæmpet ude fra Vandet en dejlig
  Skærsommernat. Jeg turde ikke kalde paa den, jeg frygtede at skræmme
  den bort. Jeg aabnede den blot i ydmyg Tro mit Hjærte. Og se, en Dag
  sang Lykken derinde.
  
  -- -- Jeg har ransaget mit Hjærte, der skjuler sig ingen Tvivl i
  det. Jeg har vaaget ensomme Nætter, ingen Skygge forvanskede Grethes
  hulde Billed.
  
  Jeg glider i en hvid Baad nedad en solbeskinnet Flod, og jeg holder
  en gylden Frugt, hel og rund, i min Haand.
  
  
  
  
  XXV.
  
  
                                                         _Julenat._
  
  Da jeg i Eftermiddag kommer op til Møllen, ser jeg, at der er to
  Jule-Gæster foruden mig. Det er Grethes Guddatter, den fireaarige
  Asta, og hendes toaarige Broder Carl, Børn af en Fisker nede ved
  Fjorden, der i sin Tid var Dreng paa Møllen. De skal for første
  Gang til Juletræ. I den Anledning skinner de af nyvasket Pyntethed
  og betuttet Artighed. Og da de ser mig, den fremmede Mand, søger de
  en forsigtig Dækstilling bag Grethe, der maa hale dem frem og ruske
  dem op for at faa dem foreviste i al deres Dejlighed. Dejlige er
  de: Asta en livagtig Englebarnsmodel, lige til at sætte i Toppen af
  et Juletræ, kælen og indsmigrende, med gul krøllet Top og store
  lyseblaa Øjne; Carl en tæt Prop, sømands-mut og mandfolkevigtig og
  med brune Øjne, der blinker af lunt Humør.
  
  Julenadveren er endt og vi gaar ind i Havestuen, hvor Træet er
  tændt. Grethe har Purken paa Armen og Asta holder hende i Haanden.
  Bagefter kommer Mølleren og jeg med vore Piber. Børnene er straks
  helt stumme af Forbavselse; med opspilede Øjne stirrer de frem for
  sig, mens Grethe dansende fører dem rundt om Træet. Jeg hvisker til
  hende: »Jeg tror, Du er den gladeste af Jer tre.« »Ja,« svarer hun,
  »tænk at holde Jul med Dig og saadanne to.«
  
  Det varer dog ikke længe, før Børnene frimodigt giver sig hen i
  Fryd. Og da de opdager, at Herlighederne paa Træet er Frugter, som
  tør plukkes, bliver de rent ellevilde. Tilsidst ruller de rundt paa
  Gulvet som to Kattekillinger mellem alle deres Skatte og fylder den
  ellers saa stille Stue med klukkende Latter og ivrig Pludren. Indtil
  de bliver trætte og søvnige og med bittesmaa glippende Øjne bæres
  om til Godnat. Men da Grethe har lagt dem til Sengs, kommer hun ind
  og sætter sig i Sofaen mellem sin Fader og mig.
  
  Endnu brænder Lysene paa Træet, og den Gamle siger: »Der maa være
  flere Lys iaar. Sidst var der mørkt foran mig, men iaar synes jeg,
  jeg skimter et Lysskær.«
  
  »Ja, lille Fa'r«, svarer Grethe og bøjer sit Hoved op til hans
  Skulder, »der er ogsaa flere Lys iaar. Sidst var Du og jeg ene. Jeg
  vilde ikke for min Skyld tænde de mange Lys. Men denne Juleaften har
  Vejrbakken haft Børn og rigtig Julefest. Og saadan vil det være hver
  Juleaften herefter, for han her« -- hun tager min Haand og lægger
  den i den Gamles -- »han bliver hos os ... hvis Du giver ham og mig
  Lov til det.«
  
  Den Gamle kysser Grethe, trykker fast min Haand, og, mens to store
  Taarer pibler frem af hans blinde Øjne, siger han: »Gud velsigne
  Jer, Børn, og give Jer lyse Dage paa Vejrbakken. Dem, min Søn, har
  jeg jo aldrig set, faar Dem aldrig at se. Men paa Deres Stemme,
  naar vi talte om Grethe, har jeg hørt, at De holdt af hende.«
  
  -- -- Før jeg gaar, fører Grethe mig ind i sit Sovekammer, hvor
  Asta og Carl hviler i hendes gamle Barneseng, slumrende trygt i
  hinandens Arme, mens Asta moderligt har lagt den lille Broder op til
  sit Bryst. Forsigtigt lister vi os hen og kysser dem. De vaagner
  ikke, men smiler, som de i Søvne følte den Kærlighed, der staar ved
  deres Leje. Saa kysser Grethe mig og siger: »Tænk, hvor vidunderlig
  dejligt, om det var vore egne!«
  
         *       *       *       *       *
  
  Grethe følger mig ud paa Bakken. Det er den skønneste stjærneklare
  Frostnat. Vi staar paa Bakkekammen ud mod Fjorden. Til Højre for os
  skraaner den hvide Skov; det er saa stille, at vi hører det, naar en
  Kvist knækker i Frosten. Foran, dybt under os, ligger den isdækkede
  Fjord og Byen, hvor der skinner Julelys i alle Huse.
  
  »Nu er der Fred paa Jorden,« hvisker Grethe. »Ja, og Fred i
  Menneskenes Hjærter,« svarer jeg.
  
  Men da vi vender os om, staar Møllen med sine store sorte Vinger
  lige for os. Jeg mærker en Gysen gennemfare Grethe og jeg spørger:
  »Blev Du bange for Møllen?«
  
  »Nej,« siger hun, »jeg var blot kommen til at fryse af at staa
  saalænge.«
  
  
  
  
  XXVI.
  
  
                                                      _Nytaarstid._
  
  Frost og Sne har lukket af for den gamle By. I mange Dage er intet
  Bud fra Omverdenen trængt ind til den. Men da Proviant forefindes i
  rigelig Mængde og det tilmed er Ferietid, føler Byen ingen Uhygge
  som indespærret Fæstning. Den lever blot saameget stærkere sit eget
  Liv, den samler som en Høne Kyllingerne under sine lune Vinger; den
  glemmer, at den er ifærd med at udvikle sig til en udadstræbende
  Fremtidsby med Bank og Eksportforeninger; den bliver atter helt og
  ganske den gamle By.
  
  Naar jeg møder de ringlende Kanetog med lystige pelsindhyllede unge
  Herrer og Damer; naar jeg hører den skingrende Jubel og den leende
  Hvinen fra Børnene, der kjælker ned ad Vejrbakkens Sneskraaninger;
  naar jeg ser Fjorden sort af farende Skøjteløbere og naar om Aftenen
  Sang og Dansemusik toner bag de festligt oplyste Vinduer -- da
  mindes jeg hin strænge Vinter for mange Aar siden, da Byen, efter
  møjsommeligt at have gravet sig op af Sneen, drog ud paa Fjorden og
  holdt Karneval Uger igennem.
  
  Saa fantastisk det staar for min Erindring:
  
  Gennem en Granport kommer man ind i en lang Isgade, der ligger lunt
  mellem høje Snemure. Saa pludselig er man paa en stor aaben Plads,
  der straaler i Fakkellys og indhegnes af Telte, illuminerede med
  kulørte Lamper. Telte, hvor der spises og drikkes, synges og danses.
  Og fra Pladsen skærer nye Gader sig ind i Snebjærgene. Man kommer
  forbi Huler i magisk Blaalysskær, Snemænd med funklende Ildøjne,
  Smaaboder, hvor gamle Kællinger i Tranlampe-Belysning braser Aal og
  Pandekager, et Varmeskur, der benævnes den gloende Ovn, og man naaer
  ind i en Lund af Grantræer, hvor der er Trængsel om en Karrusel
  med Slæder, der har den oplivende Egenskab, at den i hver Omgang
  lader en Slæde vende Koldbøtte i en Drive. Snebyen forgrener og
  breder sig endnu videre. Vi Børn naaer aldrig til dens Ende, thi der
  gaar Rygter om megen Vildskab og uhyggelige Slagsmaal i dens fjærne
  mørke Forstæder, dér den gamle Bys Svende og Lærlinge mødes med de
  fjendlig sindede Folk fra den anden Side Fjorden. Vi bliver, hvor
  Lyset hersker og Uskylden boer. Hvor vore Søstre og deres Veninder
  farer os forbi i susende Fart med deres Kavallerer eller opfører en
  ikke altid saa vellykket, men des muntrere Skøjte-Lanciers. Henad
  Aftensmad-Tid er hele Byen paa Fjorden. Saa kommer Mødre og Fædre
  for at hente de unge Døtre og Børnene, eller de bringer Maden med
  i Kurve. Inde i den gloende Ovn slaar man sig da sammen, Venner
  og Bekendte, og dækker et Fællesbord med de forskellige Madkurves
  Herligheder. Og naar man bagefter vandrer hjemad, stiger Raketter
  op over Fjorden, hvor den summende Karnevalstummel først forstummer
  sent paa Natten.
  
         *       *       *       *       *
  
  Grethe og jeg var i Formiddags en Kanetur. Nede ved Fjorden gjorde
  vi Holdt og gik ud paa Isen mellem Skøjteløberne. Der var Liv og
  Glæde, men ikke det Æventyr-Sceneri som i gamle Dage. Jeg følte
  mig maaske en Kende skuffet over den glatte velfejede Bane og hele
  det ordnede sportsmæssige Præg, Forlystelsen havde faaet; saameget
  ivrigere fortabte jeg mig i Genopfriskelsen af de gamle Minder.
  Først sent opdagede jeg, at Grethe, den ellers saa ligelige, gik
  ganske tavs og med et forpint Udtryk i Øjnene af fjærntskuende
  Sørgmod. Bekymret spurgte jeg, hvad hende fattedes.
  
  »Min egen Ven«, sagde hun, »tilgiv mig. Det er slet intet uden
  Barnagtighed. Mens vi gik her blandt alle disse Mennesker, der
  ligesom jager hæsblæsende efter Glæden, overfaldt der mig en Angst
  for at miste Dig. Jeg syntes, de vilde rive Dig fra mig. Jeg
  syntes, din Tale hastede bort med dem, saa langt, langt bort. Tilgiv
  mig. Husk, hvor lidet jeg er vant at færdes blandt Mange. Husk, det
  er første Gang, vi har forladt de stille Steder.«
  
  Hun smiler atter til mig, hun trykker ømt min Arm. Men jeg fører
  hende hastigt bort fra Skøjteløbernes Bane; vi stiger op i den
  ventende Kane, og vi vender tilbage til de stille Steder.
  
  
  
  
  XXVII.
  
  
                                                       _7. Januar._
  
  Idag kom der Slædepost. Den bragte mig et Brev fra min Forlægger,
  der drilsk spørger, om jeg ikke snart er ked af mit Eneboerliv og
  om det ikke kunde friste mig til en Tilbagevenden at blive Leder af
  et stort literært Foretagende, som han paatænker. De Vilkaar, han
  kunde byde, er saa gode, at jeg foreløbig ikke behøvede at frygte
  økonomiske Vanskeligheder.
  
  For nogle Maaneder siden vilde jeg maaske have vaklet. Nu behøver
  mit Svar ingen Overvejelse. Jeg dypper straks min Pen og skriver:
  At jeg ikke kan modtage hans venlige Tilbud, fordi jeg heroppe
  er bleven det lykkeligste Menneske i Verden og fordi min Lykke
  er bunden til denne Plet Jord. At jeg saaledes uigenkaldelig har
  opgivet enhver Tanke om at vende tilbage og at min Deltagelse i
  det literære og offenlige Liv maa indskrænke sig til de Bøger,
  jeg skriver. At den Bog, han venter, snart kommer og at den vil
  efterfølges af andre, der ligner mine tidligere ligesaa lidt. At jeg
  har taget Stade paa Vejrbakken, hvor Luften er klar og ren; hvor
  Livets Mening bliver lettere at fatte, Lidenskaben mere usammensat,
  Følelsen dybere. Endelig, at min Lykke er saa sikker, at den trænger
  hverken til Anger eller Anklage; at den tværtimod har Raad til Tak
  for alt forbigangent, fordi den uden det ikke vilde været saa stor.
  
  Inden jeg afsender mit Svar, viser jeg Grethe Brevet fra
  Forlæggeren. Da hun har læst det, siger hun, efter et Øjebliks
  Tavshed:
  
  »Jeg faar nu Anledning til at sige Dig noget, jeg har tænkt paa
  stadig siden hin Dag paa Isen. Jeg tør ikke holde Dig tilbage. Du
  kan for en kort Stund trives her; før eller senere vil alt det, Du
  kom fra, atter kalde Dig. Jeg finder det kun rigtigt og naturligt.
  Og derfor skal Du vide, at jeg intet Baand lægger paa Dig. Gør, som
  Du vil og maa. Gør med mig, hvad Du vil. Lad mig blive her, om Du
  maaske frygter mig som en Hæmsko, hvad Du har Grund til efter min
  dumme Adfærd forleden. Eller tag mig med, om Du mener at have nogen
  Brug for mig og om Du tør tro mig paa mit Ord, at jeg er grundig
  kureret for min Dumhed. Jeg følger Dig, hvorhen Du vil. Vejrbakken
  var hidtil mit Hjem. Uden Dig vil jeg være hjemløs paa Vejrbakken.
  Livet og Verden derude skræmmede mig. Sammen med Dig vil jeg ingen
  Frygt føle. Og siger Du, at jeg maa blive her for Faders Skyld, saa
  svarer jeg: Det er ikke Fader mest, som ikke har villet herfra. Til
  Tider tror jeg endog, han gærne rejste. Maaske var det ogsaa bedre
  for ham. Han er gammel, hans Sind plages ofte i den sidste Tid af
  sære Tanker deroppe i Stilheden. Han ligesom frygter Møllen, han
  tror, den kalder paa ham; at den bebrejder ham, at han har standset
  den. Mod min Fader gør vi ingen Uret ved at rejse. -- Men vil Du, at
  jeg skal blive her og vente paa Dig, da er ogsaa det godt. Maaske
  synes Du, at Du helst en Tid maa være ene og prøve dit Hjærte: om
  det nu ikke blot var her i Ensomheden, at Du trængte til mig. Alt,
  hvad Du bestemmer, alt, hvad Du gør med mig, er godt. Thi jeg elsker
  Dig.«
  
  Jeg lader Grethe tale til Ende. Var det haardt og stygt af mig, min
  søde Veninde? Var det egenkærlig grusomt, at min Sjæl intet vilde
  spilde af de velsignede Ord, som dit angstfulde Hjærte udblødte? Jeg
  tror, Du tilgiver mig, for den dobbelte Fryd, mit Svar nu voldte.
  
  Mit Svar, som Du fik sort paa hvidt i Svaret til Forlæggeren.
  
  
  
  
  XXVIII.
  
  
                                            _Slutningen af Januar._
  
  Grethe havde aldrig spurgt mig om min Fortid, det Spørgsmaal, som
  plejer at være det første, en Mand hører af sin Elskede. Jeg tænkte:
  Skulde det skyldes Uvidenhed? Utvivlsomt ikke. Grethes Viden om
  Livet var tydelig og klar. Hun talte uden Omsvøb om det, som unge
  Piger ellers anser det for et Uskyldighedsbevis at rødme over.
  Skulde det da maaske skyldes en altfor god Tro til mig?
  
  Jeg vilde ingen Tvivl, intet Bedrag i det Punkt. Og jeg spurgte
  hende idag.
  
  Aldrig har jeg set Grethe saa overvættes lystig. Hun lo saa
  hjærteligt, saa overgivent, at hun næsten ikke kunde holde op.
  Omsider sagde hun: »Nej, Du er virkelig for morsom. Du spørger,
  halvt fornærmet, om jeg anser Dig for at have levet, som de gamle
  Damer i Stiftelsen lever. Nej, min Ven, Du kan berolige Dig. Du har
  for tydeligt indskærpet Offenligheden dine Letsindigheder, til at
  Nogen skulde tvivle om, hvilken forfærdelig Person Du er.«
  
  Og hun lo atter, saa jeg blev ganske forvirret. Efterhaanden
  genvandt hun sin Alvor og sagde -- vi gik i Skoven --: »Lad os sætte
  os her paa Bænken, saa skal jeg forklare Dig Grunden til, at din
  slemme Fortid aldrig har foruroliget mig, ja, at den tværtimod,
  efter hvad jeg véd om den, yder mig Sikkerhed for, at Du nu først
  føler det, jeg forstaar ved Kærlighed. Du kan bagefter sige mig, om
  jeg har Ret eller Uret.
  
  Først maa jeg tilstaa, at min Sikkerhed intet har at gøre med den --
  vistnok af Mændene -- udbredte Mening, at en Mand bør anvende en Del
  af sin Ungdom til at rase ud. Jeg tror ikke paa, at Jert Raseri er
  saa stort, at I behøver det.
  
  Nej, min Sikkerhed har en Grund, jeg selv har udspekuleret og som
  jeg bilder mig ind er noksaa solid. Jeg har i alle dine Bekendelser
  forgæves ledt efter _Barnet_. Mange begejstrede Ord har Du ødslet
  paa at lovprise dine Elskerinders Dejlighed. Du har udstyret dem
  med alle Fortrin. Kun ét nægtede Du dem: Berettigelsen til at føde
  dine Børn. Maaske har det ikke været Dig bevidst. Ialfald synes det
  mig, at Du ligefrem med Flid gaar udenom Børnespørgsmaalet, hvori
  jeg ser al virkelig Kærligheds baade Begyndelse og Ende. Hvad kan
  den Kvinde være en Mand værd, hvem han ikke ønsker at skænke Frugten
  af sit Favntag? Det er dog det store Under, den Lykke over al Lykke
  i Favntaget mellem Mand og Kvinde, at dér mødes deres Kærligheds
  Evighedstrang, Trangen til at vide sig forenede ud i de fjærne Tider
  gennem Børnene og atter disses Børn og saa fremdeles, til Dagenes
  Ophør. Hvis jeg hvilede i dine Arme og jeg fornam din Vilje kølnes
  af Frygten for Barnet, jeg vilde føle den dybeste Beskæmmelse. Jeg
  vilde tænke: til en flygtig Lyst, et Sansernes hensigtsløse Behag
  er jeg ham god. Men han værdiger ikke at lade mit Skød bære hans
  Evighedstanke. -- Nu er jeg stolt og sikker, fordi jeg tror at vide,
  at jeg er den første, hvem Du har ønsket at se som dine Børns Moder.
  Og jeg nærer ingen Misundelse til din Fortid og de Kvinder, der
  fylder den. Stakler, om de elskede Dig; thi deres Hjærter vil da,
  selv under dine mest glødende Kærtegn og Smigerord, have følt Tomhed
  og Skuffelse. I modsat Fald er de end ingen Beklagelse værd. De
  fandt, hvad de søgte. De tog, ingen af dem, noget af den Lykke, din
  Kærlighed forjætter mig.«
  
         *       *       *       *       *
  
  »Har jeg saa« -- spurgte Grethe -- »haft Uret i ikke at foruroliges
  af din Fortid?«
  
  Men uden Ord knælede jeg ned og lagde mit Hoved i hendes Skød.
  
  
  
  
  XXIX.
  
  
                                                         _Februar._
  
  Det er, som Grethe siger. Det staar ikke vel til med hendes Fader.
  
  Vi er komne under Vejr med, at han i den senere Tid flere Gange,
  mens vi var ude, har listet sig over i Møllen. Vi fik Mistanke ved
  hans forblommede Ord, og nu forleden saa' vi ham, da han gik derfra.
  Han sneg sig bort som En, der er bange for at blive overrasket.
  Drejede sagte Nøglen om og lyttede for hvert Skridt.
  
  Vi har været inde i Møllen for at se, om vi kunde opdage, hvad han
  foretog sig. Alt stod tilsyneladende urørt.
  
  I Virkeligheden er der jo intet underligt i, om den gamle Mand kunde
  føle Lyst til en Gang imellem at færdes i sin Mølle, der rummer
  saamange Erindringer for ham. Det ængstende er kun den fordulgte
  Maade, hvorpaa han aflægger sine Besøg, og den Omhu, hvormed han
  søger at skjule dem for os. Samtidig kan han ikke lade være at sige
  Ting, som røber ham.
  
  En Dag, Grethe var gaaet ud af Stuen og han og jeg sad sammen i
  Sofaen, rykkede han tæt hen til mig og hviskede: »De har nok lagt
  Mærke til, at Grethe ikke holder af, at jeg kommer over til Møllen?
  Har hun aldrig fortalt Dem Grunden? Naa ikke. Skal jeg sige Dem,
  hvad jeg tror? Hun er bange, fordi jeg er gammel og blind. Hun
  mener, at jeg ikke kan klare mig selv længer og at der kunde ske mig
  en Ulykke. Grethe er saa omhyggelig for mig, hun er en god Datter
  og jeg nænner ikke at gøre hende imod. Men havde jeg ellers noget
  Ærind, fandt jeg vel Vej paa Vejrbakken og i Møllen saa godt som
  nogen Ung med to karske Øjne.«
  
  I det hele taget kredser hans Tanker sygeligt om Møllen. Det er ikke
  blot i Nattens Drømme -- som Grethe, bekymret lyttende ved hans Dør,
  har hørt --, at han fantaserer om den. Ogsaa ved højlys Dag spøger
  den i hans Sind. Han taler om den som om et levende Væsen, der bærer
  Nag til ham og som han frygter Hævn af.
  
  Forgangen Aften sagde han til mig:
  
  »Synes De ikke, at saadan en Mølle, der altid staar, er en underlig
  Ting? Ja naturligvis, var den gammel og aflægs, blev det jo en anden
  Sag. Men Møllen fejler ikke noget, den har sine Sager iorden baade
  indvendig og udvendig. Og dens Bestemmelse her i Verden er dog at
  gaa, saalænge dens Kræfter slaar til. Ser De, der er jo ogsaa noget
  ydmygende i det, at Folk, som ikke véd bedre Besked og som ikke har
  kendt den i de Tider, den var den raskeste Mølle paa Egnen, kunde
  falde paa at tro, at den overhovedet ikke _kan_ gaa. Nej, jeg har
  ikke handlet ret mod Møllen. Enten burde jeg afstaaet den til en
  Yngre, da jeg selv blev gammel og træt, eller jeg burde have skudt
  den som en Jagthund, hvis Herre ikke længer duer til at føre den paa
  Mark og i Skov og ikke vil se den i nogen Andens Eje.«
  
  Grethe, der var kommen ind og havde hørt de sidste Ord, gjorde et
  Tegn til mig, og jeg sagde:
  
  »Ja, Møller, jeg synes ogsaa, det er Synd for Møllen. De vilde gøre
  vel imod den ved at rive den ned. Saa er den død og borte og faar
  Fred, og De med.«
  
  »Det bliver vel ogsaa dertil,« svarede Mølleren. »Ja, naturligvis,
  det maa sagtens saa være. Men man gaar ikke til det med let Sind.
  Man véd dog aldrig, om der ikke kunde være Gærning for den endnu en
  Gang. Om ikke i min Tid, saa naar den nye Mand tager min Plads.«
  
  »Jamen Fader,« indskød Grethe. »Den nye Mand er jo kommen, og han
  har helleringen Brug for Møllen.«
  
  »Nej, det er nok ogsaa sandt,« smilede den Gamle. »Den nye Mand har
  selv ladet sin Mølle staa.«
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- Men siden har Grethe og jeg talt om, at vi for enhver Pris maa
  have hendes Fader til at tillade Møllens Nedrivning.
  
  
  
  
  XXX.
  
  
                                                 _Sidst i Februar._
  
  Vi har besluttet at gifte os til Maj. Hvad har vi at vente paa? I
  Møllerhuset er der Plads og Mad nok. Det lidet, vi mere behøver,
  kan jeg vel digte mig til. Foreløbig skal Resthonoraret for min nye
  Bog anvendes til Grethes Brudekjole. Hun skænder paa mig for min
  Letsindighed, men jeg vil, at hun skal være den smukkeste og fineste
  Brud, som den gamle By har sét. Bryllupet skal staa i Stiftelsens
  lille landsbyagtige Kirke, og der maa ingen faa Adgang uden de gamle
  Damer. Men vor Veninde og tre andre gode Jomfruer fra Stiftelsen
  skal som Brudepiger følge Grethe til Alteret. Efter Vielsen drikker
  vi et Glas Champagne med Brudefølget, men der skal ogsaa være sød
  fransk Vin for dem, der foretrækker det. Naar vi saa kører hjem,
  lader vi Vognen holde udenfor Kirkegaarden; thi Grethe vil lægge
  sin Brudekrans paa Moders Grav, den, der forenede os. Og saa holder
  vi vort Indtog paa Vejrbakken som Mand og Kone og flytter ind i
  Møllerhusets øvre Etage, der har staaet tom og ubenyttet, lige
  siden Grethes Moder døde. Det er Maj, Bøgen nys udsprungen, Luften
  fuld af Blomsterduft, og i Vejrbakkens Skov synger Nattergalen sine
  Elskovsmelodier.
  
  Dagene rinder hastigt, mens Grethe og jeg lever vor store Lykke og
  drømmer om den end større Lykke, der venter os, naar Foraaret kommer.
  
  Om Morgenen gaar vi som Regel en lang Tur. Enten i Byens afsides
  Gyder og Stræder, hvis Navne alene henflytter En til en fjærn Fortid
  og hvoraf enkelte, fornemmeligst den ældgamle Peblingegyde, der i
  Trappeafsatser bugter sig mellem faldefærdige Rønner og forvitret
  Murværk, er saa snæver, at den maa passeres i Gaasegang. Eller vi
  søger ud paa de høje, aabne Landeveje, hvor Blikket skuer vidt og
  Tankerne drager paa Rejse ud i Fremtiden. Forfriskede af den kolde
  Luft, varme og rødmussede af den gode Bevægelse vender vi saa hjem
  til vort Arbejde. Jeg til min Bog, som nu skrider hastigt og sikkert
  fremad. Grethe til sit Udstyr.
  
  Der ligger fra Moderens Tid fuldt op i Kister og Skabe af Linned og
  Dækketøj, stærke hjemmevævede Sager. Men Grethe vil ikke gaa som en
  doven Brud til Brudesengen. Den skal klædes med Lagener, sømmede,
  stukne og navnede af hende selv. Og som den skal hele Brudehuset
  være. Symaskinen snurrer Dagen lang, og om Aftenen trædes Traaden,
  mens jeg sidder hos og ofte bringer Forstyrrelse i Arbejdet ved at
  kysse de kære travle Hænder.
  
  En Aften finder jeg Grethe ilag med at klippe fint Lærred ud i
  bittesmaa Stykker. Jeg sidder og bryder mit Hoved med, hvad det
  vel skal blive til, og Grethe, der ser min Forundring, smiler
  underfundigt. Endelig brister min Nysgærrighed, og jeg spørger: »Er
  det Dig eller mig, der skal pyntes med det Dukketøj?«
  
  »Nej,« svarer hun. »Det er vor Førstefødtes Skjorter.«
  
  Halvt spøgende, halvt alvorligt siger jeg: »Pas paa, Barn, at ikke
  dit altfor sikre Haab skuffes. Der blev vel ogsaa Tid nok siden at
  ordne Sønnens Udstyr.«
  
  Hun ser paa mig med Taarer i Øjnene: »Det maa Du ikke sige. Jeg vil
  ikke tænke noget saa sørgeligt. Hvad Mening var der saa i al min
  Kærlighed, om jeg ikke engang skulde kunne føde Dig en Søn? Og din
  Søn skal ikke komme til et fattigt og uforberedt Hjem. Han skal
  hellerikke bære Klæder, købte i Boder, fremmede Klæder, hvori ingen
  Tanke om ham gemmes. Derfor syer jeg hans Tøj nu, mens jeg er rask
  og har Kræfter til det. Hvordan det bliver siden, kan man aldrig
  vide. Skulde det saa end hændes, at jeg døde fra ham, vil Du dog,
  naar han bliver stor nok til at fatte det, kunne fortælle ham, at
  hans Moder havde sørget for ham, saavidt hun formaaede. Og han vil
  aldrig føle sig ganske moderløs.«
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- »Saa er Du ikke vred paa mig og synes ikke, jeg er overspændt,
  ejheller altfor tillidsfuld? Hvilken Gud skulde misunde en Kvinde
  den Lykke at drage Omsorg for det Barn, hun gærne ofrer Livet for at
  føde?«
  
  Dette sagde hun, da hun i den mørke Aften stod ude paa Vejrbakken
  og rakte mig Haanden til Godnat. Jeg drog hende ind til mig og
  hviskede: »Du bedste af alle Mødre.«
  
  
  
  
  XXXI.
  
  
                                                        _8. Marts._
  
  Det er nu bestemt, at Møllen skal rives ned. Den Gamle har givet sit
  Samtykke, om fjorten Dage tages der fat paa Arbejdet. Efter først
  endelig at have fattet sin Beslutning synes Mølleren beroliget.
  Saavidt vi kan skønne, har han i den sidste Tid end ikke aflagt
  Smugbesøg i Møllen.
  
  Beslutningen om Møllens Nedrivning har bragt Ro over os alle.
  Uden at ville tilstaa det for hinanden gik Grethe og jeg begge i
  Ængstelse for, at en Ulykke skulde ske. Hvor let kunde det ikke
  hænde, naar den gamle blinde Mand færdedes alene i Møllen, at han
  snublede paa en af de stejle Trapper, styrtede igennem en Luge eller
  kom galt afsted med Hjulværket? Grethe har nu tilstaaet det: ofte
  naar hun afslog en Spadseretur under Foregivende af Travlhed med
  Udstyret, var det Frygt for at forlade Faderen, der holdt hende
  hjemme.
  
  Nu er alt trygt og godt som før. Og om Aftenen sidder vi og drøfter,
  alle tre, hvad Volden skal bruges til, naar Møllen er borte. Den
  Gamle mener, at, da Møllen hidtil har tjent mange Skippere som
  Sømærke, bør han tilbyde Grunden til Oprejselse af et andet let
  iøjnefaldende Mærke. Men Grethe hævder, at mange andre Punkter paa
  Vejrbakken egner sig ligesaa godt dertil; at Volden er deres egen og
  at Ingen kan fortænke dem i, at de indretter den til deres Behag.
  Hun og jeg har en Plan, som vi haaber at faa hendes Fader til at
  bifalde.
  
  Paa Volden vil vi bygge et Lysthus i antik Tempelstil. Rundt om det,
  paa Voldgangen, planter vi en Krans af skærmende Graner, men op om
  Templet og dets Søjler skal i Tidens Løb vild Vin og vilde Roser og
  Kaprifolier slynge sig. Og paa dets Frontespice fæster vi i gylden
  Skrift Indvielsens Ord: _Til Vejrbakkens Gud_.
  
  Vejrbakkens Gud, Fredens Gud, vor Lykkes Gud vil vi bygge vort
  Blomster-Tempel, vort Olymps idylliske Parnas. Her vil vi sidde og
  skue vidt over Land, lade Verden støje under os, høre Stormen suse
  og Uvejret knitre om os og alle Dage, i Storm som i Stille, skærmes
  af Fredens milde Paulun. Her vil vi sidde, mens vi er unge og Roser
  og Vin og Kaprifolier ranker sig om vore Hjærter; her vil vi ogsaa
  sidde, naar de gamle Aar kommer og Mindernes Duft ombølger os. Herop
  vil vi føre vore Børn, mens de er smaa, og lære dem at bøje Knæ for
  vor Gud, og her vil vi vente dem, naar de, prøvede i Livets Kamp,
  søger Hvile i Barndomshjemmets Tempel. Men allerdejligst synes vi,
  det vil være -- vi smiler ad vore Drømmes ufortrødne Flugt --, naar
  den Dag kommer, da vor Søn og hans Brud tager vor Plads mellem Roser
  og Kaprifolier.
  
  I Fællesskab bygger vi vort Tempel. Men den Dag, Templet er rejst og
  vi staar sammen deroppe, vil jeg fortælle Grethe, hvordan jeg, alt
  før jeg kendte hende, og længe før jeg vidste, jeg elskede hende,
  tilbad hende som Fredens Gudinde og af Møllen byggede hende et
  Højalter.
  
  
  
  
  XXXII.
  
  
                                                       _19. Marts._
  
  Foraaret kommer tidligt iaar. De sidste otte Dages lune Regn og
  bagende Sol har allerede bragt Skovbundens Blomster til at pible
  frem af det brune Løvdække, har allerede vakt Fuglesangen foroven.
  
  Det er lige efter Solopgang, da jeg imorges henter Grethe til vor
  Spadseretur. Morgensolen har kaldt paa mig, jeg nænnede ikke at sove
  de dejlige Timer bort. Og jeg staar fløjtende udenfor Møllerhuset,
  hvor alt endnu er lukket. Et Gardin rulles op, og Grethe kommer til
  Syne i hvid Natdragt, med det rige brune Haar frit nedhængende og
  glimtende gyldent i Solen. Hun nikker smilende til mig og sender mig
  et Godmorgen saa fornøjet, at hele Luften fyldes med Glæde. Men da
  jeg tænker paa, at denne livstraalende Ungdom er min og at om en
  føje Stund dette frodige hvide Legeme skal hvile i mine Arme og være
  min Hu til Vilje, svimler det for mig.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi gaar i Skoven og drikker Foraarets stærke Vin, som Solen perser
  af tusind gærende Safte. Jeg ser Blodet stige i Grethes Kinder, jeg
  hører det banke i hendes Haand, som jeg holder i min. Foraarets Rus
  er i os, dens liflige Døsighed gyder sig gennem vore Aarer. Grethe
  bøjer sig ind til mig, træt søger hun, med Hovedet lænet mod min
  Skulder, Støtte ved min Arm, og hun siger sagte:
  
  »Hører Du den samme Sang som jeg?«
  
  »Hvilken Sang hører Du?«
  
  »Der er Stemmer, som higende kalder, og der er Stemmer, som vigende
  lokker. De leger med hinanden, snart klagende fjærnt, snart
  sukkende nær; snart spørgende og svarende, snart flydende sammen
  i et jublende Møde af alle Toner ... Jeg synes, det er Naturens
  Bryllupssang, der lyder om os. Hører Du den ikke ogsaa?«
  
  »Jeg hører Naturen kalde til Fest: Frem alle Blomster, syng alle
  Fugle, spring ud alle Træer. Stat tidligt op, smyk Jer og øv Jer.
  Vaaren er kommen alt nu, at I kan være rede. Thi naar Majdag rinder,
  staar Vejrbakkens Prinsesse Brud. -- Jeg hører Naturen synge dit
  Bryllup ind.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Vor Vej standses af en Bæk, der ellers risler med sparsomt Vand
  mellem store Stene, men som Vaarbruddet har ladet svulme over alle
  Bredder. Kun hist og her rager en Sten op.
  
  »Vi maa vel vende om?« spørger jeg.
  
  Grethe læner sig ømt til mig: »Jeg er saa foraarsdoven,« siger hun.
  »Jeg vil nødig gaa en Omvej. Tror Du ikke nok, Du kan bære mig?«
  
  Hun slaar sine Arme om min Nakke, jeg løfter den store Pige, og jeg
  staar med hende ude i Bækken. Jeg føler hendes bløde Legeme tæt mod
  mit, hendes varme Aande i mit Ansigt. Jeg mærker ingen Byrde, men
  atter svimler det for mig. Jeg maa tage al min Vilje sammen for ikke
  at styrte med hende.
  
  ... Saa sidder vi, begge lidt forpustede, paa Bænken hinsides
  Bækken. Men Grethe lægger sit Hoved til mit og hvisker i mit Øre:
  
  »Du, min stærke Brudgom. Saa dejligt jeg havde det i dine Arme.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Foraaret kommer tidligt iaar. Der kimer Bryllupsklokker i Naturen.
  Brudefolkene længes mod Bryllupets Dag.
  
  
                                                       _21. Marts._
  
  Jeg har faaet mine Papirer fra Hovedstaden, de Attester, uden hvilke
  man ikke bliver gift, selv ikke paa Vejrbakken. Jeg ser, at jeg i
  min Alders første Aar blev kokoppeindpodet og at Podningen »slog
  an«. Himlen være lovet. Ellers havde jeg formodenlig ikke faaet
  Tilladelse at indtræde i Ægtestanden.
  
  Imorgen eller i Overmorgen begynder Nedrivningen af Møllen. Den
  Gamle var i helt godt Humør iaften.
  
  
  
  
  XXXIII.
  
  
                                                       _22. Marts._
  
  Grethe er imorges kommen til Skade oppe ved Møllen. Lægen giver
  ganske godt Haab.
  
  
                                                _Samme Dags Aften._
  
  Der var nok blæst en stærk Storm op inat. Jeg synes forresten ikke,
  det blæste noget videre, da jeg gik op til Møllen, men jeg tænkte jo
  hellerikke saa meget paa Vejret.
  
  Da jeg fra Skoven naaede ud til Bakkekammen, ser jeg Grethe staa
  oppe paa Møllevolden mellem Vingerne, akkurat som første Gang, jeg
  saa' hende paa Vejrbakken. Saa er Arbejderne altsaa ikke komne
  endnu, tænkte jeg. Det var maaske ogsaa for tidligt. Og jeg tænkte
  videre, at Grethe sagtens var gaaet derop for at tage Afsked
  med Møllen. Hun saa' mig ikke, hun stirrede ud over Fjorden. Jeg
  svingede med Hatten, jeg kaldte paa hende. Hun hørte mig ikke, hun
  stod i dybe Tanker. Og Blæsten har vel ogsaa baaret imod.
  
  Pludselig gav det et Ryk i Vingerne. Jeg tror nok, jeg udstødte
  et Skrig. Enten har hun hørt mit Skrig, eller hun har selv mærket
  Faren. Hun drejede Hovedet, vore Blikke mødtes, hun gjorde en
  Bevægelse som for at styrte frem, i det samme Sekund faldt hun
  lydløst til Jorden, ramt af den ene Vinge. Og den næste Vinge fulgte
  efter, hen over hendes Legeme, og den næste. Rundt og rundt, i
  stigende Fart, gik Vingerne, henover Grethe. Jeg tænkte, mens jeg
  løb: Du er bleven forstyrret i Hovedet, det er Svimmelhed, alt gaar
  rundt for Dig. Men saa saa' jeg jo, at Grethes Legeme ikke skiftede
  Plads.
  
  Paa den anden Side af Møllen, ligefor Voldtrappen, fandt jeg Grethes
  Fader. Han stod og gjorde et Tov fast. Han smilede saa underligt.
  Den Tanke fo'r mig gennem Hovedet: han har i Sindssyge dræbt sin
  Datter. En vanvittig Tanke. Jeg anede i det samme alt. Jeg sagde
  i Forbifarten roligt: »Grethe er bleven ramt af Vingerne.« Da jeg
  naaede hen til hende, stod Møllen atter. Hendes Fader havde vel
  standset den. Jeg laa bøjet over hende, hun rørte sig ikke. Hun var
  helt hvid i Ansigtet, men jeg saa' ikke Saar eller Blod. Jeg kaldte
  paa hende, jeg blev ved at nævne hendes Navn. Saa aabnede hun sine
  Øjne og smilede, lukkede straks Øjnene igen, men Smilet blev om
  hendes Mund. Hun havde sét mig og hun smilede! Aa Gud, aa Gud! hun
  var ikke død.
  
  En Hulken lød bag mig og en rystende Haand famlede paa min Skulder.
  Det var den Gamle. »Hun lever!« sagde jeg. »Men vi maa have hende
  baaret ind.« -- Jeg saa' op; lidt borte stod tre, fire Arbejdere i
  en Klynge med brave medlidende Øjne. De trængte sig stille frem for
  at hjælpe. Og en af dem sagde: »Der er gaaet Bud efter Læge.«
  
  Vi bar hende ind, og Lægen kom.
  
  Hendes Tilstand er iaften uforandret. Hun ligger bevidstløs hen.
  Slaget har ramt hende paa den højre Side af Hovedet. Der er kun
  en Skramme og nogen Hævelse at se. Men Lægen frygter enten en
  Hjærnerystelse eller et Brud.
  
         *       *       *       *       *
  
  Min Anelse om Ulykkens Aarsag bekræfter sig. Grethes Fader vilde en
  sidste Gang, inden den blev revet ned og bragtes til evig Ro, lade
  Møllen gaa. Ved sine hemmelige Besøg derovre havde han forvisset sig
  om, at Maskineriet var i Orden. Han er imorges gaaet tidligt op til
  Møllen, har rimeligvis været inde i den, da Grethe kom. Under Larmen
  af den stærke Blæst har hun ikke hørt hans Puslen hverken derinde
  eller da han gik ud paa den modsatte Side. Saa har han trukket
  Persen fra, i samme Nu satte Stormen Møllen i Gang og Ulykken skete.
  
  Saameget har jeg kunnet slutte af de faa Ord, han har sagt.
  Han sidder mest hen i stum Fortvivlelse. Det er en Ynk at se.
  Pinefuldere næsten end at dvæle ved Grethes stille Sygeleje.
  Men da Arbejderne kom og spurgte, om de saa skulde begynde
  Nedbrydnings-Arbejdet, sagde han, at de kunde gaa. Han vilde sende
  Bud efter dem, naar han behøvede dem.
  
  
  
  
  XXXIV.
  
  
                                                       _24. Marts._
  
  Hun er død. Min Grethe, min kære Pige er død.
  
  Vi vidste jo hele Dagen igaar, at der intet Haab var. Feberen og
  Vildelsen begyndte om Natten, og Lægen gik om Morgenen uden at sige
  noget. Jeg kunde ikke spørge. Jeg forstod, det var overflødigt.
  
  Jeg har siddet hos hende og maattet tvinge Smil og Glæde frem i mit
  Ansigt. Hun troede, hun laa til Sengs, fordi hun havde født vort
  Barn. Hun var saa lykkelig, men en Gang imellem græd hun, fordi hun
  ikke maatte have Barnet hos sig. Og naar jeg ikke smilede, blev hun
  ganske fortvivlet, jamrede sig og sagde, at vi løj for hende: at
  Barnet var død eller røvet fra hende. I de Øjeblikke blandede ogsaa
  Møllen uhyggelige Forestillinger ind i hendes Fantasier. Hun troede,
  at hendes Fader havde bragt Barnet op til Møllen, og bad mig saa
  bønligt hente det tilbage.
  
  Ud paa Aftenen tog Feberen til. Lægen kom, men gik hurtigt igen. Jeg
  talte ikke med ham. Jeg sad atter ved Grethes Seng, hun kendte mig
  ikke. Hun laa mest med lukkede Øjne, mumlede uhørlige, forvirrede
  Ord og fortrak Ansigtet i Smerter. Jeg syntes næsten, det var bedre
  saadan. Jeg behøvede jo ikke at skjule min Sorg, jeg kunde holde
  hendes stakkels hede Haand i min og græde.
  
  Pludselig slog hun Øjnene, store og klare, op.
  
  »Græder Du, fordi jeg skal dø?« spurgte hun.
  
  Jeg sank ned paa Gulvet og lagde mit Hoved i hendes Puder. Hun strøg
  sin Haand nedover det, mildt og længe. Saa sagde hun:
  
  »Du maa ikke græde for min Skyld. Jeg har det saa godt. Det er ikke
  slemt at dø. Baade din og min Moder kalder paa mig: de smiler saa
  kærligt til mig; de viser mig, at der er Plads til mig imellem dem.«
  
  En mørk Skygge gled over hendes Blik. Hun rejste sig op i Sengen:
  »Barnet! Hvor er Barnet? Det er Synd af Dig at lade mig vente saa
  forfærdelig længe!«
  
  Saa faldt hun tilbage, hendes Øjne var atter klare, men store Taarer
  trængte sig frem.
  
  »Min egen Ven,« sagde hun, »læg dit Hoved tæt til mit. Der er noget,
  jeg vil sige Dig, nu mens jeg véd rigtig Besked med alt og inden jeg
  dør.«
  
  Jeg gjorde, som hun bad, og hun hviskede:
  
  »Jeg er ikke bange for at dø, men jeg synes, det er saa sørgeligt,
  at jeg skal herfra, før jeg har født Dig den Søn, jeg havde lovet
  Dig. Nu er det saa lidt, Du har som Minde om mig, saalidt at takke
  mig for. Jeg gav Dig jo kun mig selv en stakket Stund. Og knap nok
  det gjorde jeg. Nej, Du maa ikke afbryde mig og ikke sige mig imod;
  jeg maa have Lov at sige det altsammen, som jeg føler det. Jeg
  bebrejder mig, at jeg lod Dig vente. Jeg syntes vel, det var Dig,
  der skulde bede. Du skal vide, at alt, hvad Du havde bedt om, havde
  jeg givet Dig. Du skal vide, at hin Formiddag i Skoven, da vi hørte
  Bryllupssangen tone om os, var jeg af mit ganske Hjærte, af hele
  min Længsel din Brud. Og det vil jeg, uden at rødme, sige Gud paa
  hans Trone, at jeg gik grædende fra Jorden, fordi jeg ikke naaede at
  hvile som Brud i dine Arme.«
  
  »Nu er det Tid,« sagde hun lidt efter, »at Du henter Fader herind.«
  
  Men da hun havde kysset den Gamle, bad hun om at maatte sove,
  smilede til mig, lukkede sine Øjne og slog dem ikke mere op.
  
  
  
  
  XXXV.
  
  
                                                       _Løst Blad._
  
  Foraaret gaar sin Sejrsgang op over Vejrbakken, med stort Følge af
  glade Mennesker nede fra Byen. Unge og Gamle, Børn og Kærestefolk,
  værdige Mænd og Matroner, ja selv værkbrudne Stakler -- alle skal de
  med at se Vaaren paa Vejrbakken.
  
         *       *       *       *       *
  
  Strøende gylden Sol for alle Vinde fører Foraaret an, og de glade
  Mennesker fra Byen udpeger beundrende for hinanden dets stolte
  Bedrifter.
  
  »Alt staar Hækken i Knop, og i Vejkanten blomstrer Violer. Pluk mig
  et Par, jeg vil fæste dem ved mit Bryst.«
  
  »Nej, kære, pas dog paa, at Du ikke træder paa Sneglen. Og se
  Sommerfuglene dér, den ganske gule og den røde med de sorte Pletter.
  Herregud, lad dem flagre i Fred, lad dem nyde Foraaret ligesom vi.«
  
  »Hørte I Stæren, Børn. Og Pipfuglen hist. Den flyver med Straa til
  sin Rede.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Toget standser ved Pavillonen, som Foraaret har vakt af sin Dvale;
  hvor, Vinteren igennem, kun en enlig Fremmed har været Gæst.
  
  »Lad os drikke et Glas for Vaaren. For Vaaren og Livet. For Livet og
  Glæden.«
  
  »Hvad I ikke spiser, Børn, strø det for Spurvene. Vi maa ikke glemme
  Vinterens Fugle, fordi Foraaret er kommet.«
  
         *       *       *       *       *
  
  De glade Mennesker fra Byen følger Foraaret videre, op gennem Skoven.
  
  »Saa lifligt her dufter af Muld og Gran. Men gaa ikke i Græsset, det
  har regnet i Nat.«
  
  »Jo, i Græsset maa jeg. Jeg har fundet en blaa Anemone. Og de hvide
  dér. Hvormange der er, naar man ret ser efter.«
  
  »Og tænk Bøgen. Saa store Knopper den alt har. Tro mig, den springer
  ud før Maj, hvis dette Foraar varer ved.«
  
  »Vist varer det ved. Spørg blot Fuglene, der jubler. De véd Besked.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Foraaret staar triumferende paa Vejrbakkens Kam, og de glade
  Mennesker udbryder i høje Fryderaab:
  
  »Helt herop er Vaaren naaet. Møllevolden er klædt med nyt Græs,
  og Vingerne skinner som Guld i Solen. I Møllerens Have knoppes
  Frugtblomsterne, i en Stue vilde de hastigt udfolde sig. Hvem der
  turde bryde en Gren!«
  
  Da aabnes Døren til Møllerhuset, en klam Luftning gaar hen over
  de glade Mennesker: paa sit hvide Leje hviler en ung Kvinde, kold
  og bleg. Og ved hendes Side staar en Mand, den Fremmede paa
  Vejrbakken. Hans Øjne græder ikke, de har ingen Taarer fler. Han
  siger, bøjet over sin kolde, blege Brud: »Vaaren er død.«
  
  
  
  
  XXXVI.
  
  
                                                       _30. Marts._
  
  Idag er Grethe bragt til Hvile paa Kirkegaarden.
  
  I Stiftelsens Kirke forrettedes Andagten. Dér sad alle de gamle
  Kvinder og græd uhyklede Taarer over Grethe, fordi hun, der havde
  bragt Ungdom og Skønhed ind i deres falmede Hjærter, var gaaet bort
  midt i sin unge Glæde. Paa hendes Kiste havde de lagt Kranse, bundne
  med deres egne rystende Hænder, Kranse af Vedbend og Mos, prydede
  med Evighedsblomster og troskyldige Farvel-Indskrifter i sorte og
  hvide Perler. Og saa sang de nu for hende, der havde sunget for dem,
  sang med deres spinkle, brustne Stemmer: »Tænk, naar en Gang den
  Taage er forsvunden.« Aa Gud, aa Gud. Her var det, hun havde glædet
  sig saa inderligt til at skulle staa Brud, her, hvor hun nu laa i
  sin Kiste, en Dødens Brud, klædt i det Lin, hun selv havde sømmet og
  syet til sin Fest. -- Mit trætte, forpinte Hoved sank ned ved min
  gamle Venindes Bryst. Hun klappede mig og talte til mig som til et
  bedrøvet Barn, saadan som hun saamange Gange i svundne Dage havde
  trøstet mig og kælet for mig. Baade hun og jeg glemte nok, at jeg nu
  var en stor og klog Mand. Jeg syntes, jeg havde det godt ved hendes
  enfoldige Bryst; jeg syntes, Sorgen mildnedes, mens hun hviskede:
  »Saa maa det da være saa skønt for ham at tænke paa, at hun ikke
  skal ligge alene, men skal ud til hans Mo'r. De to vil tale saameget
  godt og kærligt om ham, det kan han være forvisset om, og hænder der
  ham nogen stor Fortræd eller Modgang, saa vil han fornemme, hvordan
  de trøstende omsvæver ham.«
  
  -- Præsten, den stærke Kirkens Svøbe over den gamle Bys
  Vankundighed, traadte frem ved Grethes Kiste. Han saa' prøvende
  strængt ud mod Forsamlingen, men, som om han uvilkaarligt forstod,
  at her ved denne unge Piges Kiste, overfor disse grædende gamle
  Kvinder og denne haardt ramte Fremmede, her var Strænghed
  Helligbrøde, saa gød sig et Skær af bevæget Menneskelighed over hans
  skarpe Træk, og da han begyndte at tale, skælvede hans Stemme:
  
  »Jeg kendte ikke den unge Kvinde, hvem Gud tog bort, just som hun
  troede at staa ved den største Jordelykkes Indgang. Men der er mig
  om hende intet fortalt uden Godt og Skønt. Hun synes ad egne Veje
  paa det høje ensomme Sted, hun boede, at have fundet Fred med Gud og
  Verden. Hun synes ogsaa at have haft Evne til at meddele Andre Fred.
  Jeg kender ikke dem, der er hendes Nærmeste og hvem hendes Død blev
  saa tungt et Slag. Jeg véd ikke, om deres Sorg har søgt den Trøst,
  jeg kalder den ene rette. Men mit Hjærte krymper sig i deltagende
  Forstaaelse af deres Smerte. Jeg beder Gud skænke hende og dem sin
  Fred. Amen.«
  
  Alene med Præsten vandrer jeg henover Kirkegaarden bag Grethes
  Kiste. Jeg ser, hvordan Foraaret har begyndt at brede sin Pynt over
  Døden. Jeg ser Foraarets Blomster og jeg hører i mit Øre genlyde
  Præstens Ord om Guds Fred. Og min Sjæl skriger i Kval: »Du lyver
  Præst, ligesom Foraaret paa Gravene lyver. Alverdens Blomster kan
  ikke dække den Dødens Gru, at hun, jeg elskede, skal ædes af Ormene.
  Alverdens Præster kan ikke lade opstige til mig af Graven den Guds
  Fred, som for evigt jordedes med hende.«
  
  Kisten er sænket i Graven, Jordpaakastelsen til Ende, Præsten har
  trykket min Haand -- jeg er ene.
  
  Men først rigtig ene dog, da jeg, kold og rystende af at sidde
  stille saalænge i den skarpe Foraarsluft, forlader mine Grave og
  gaar op paa Vejrbakken, der nu end ikke huser Grethes tomme Ler.
  
  Saa ene, saa ene.
  
  
  
  
  XXXVII.
  
  
                                                           _April._
  
  Jeg flygtede jo hertil for at søge Ensomheden. Jeg fandt den. Og om
  Grethe ikke var kommen paa min Vej, havde sikkert Ensomheden ikke
  skræmmet mig. Thi jeg havde da ikke kendt det Savn, der nu jager mig
  som en Fredløs.
  
  En Fredløs er jeg i min Ensomhed. Hvor finder jeg den Krog, som kan
  yde mig Fristed? Enten jeg flakker om i den gamle Bys øde Gader
  eller jeg løber min Fod træt paa Vejrbakkens stejle Veje, overalt
  følger Savnet mig som en graadig Ravn, skrigende hæst i mit Øre,
  parat til at hugge sit Næb i mit Hjærte. Der er ikke den Plet,
  ikke det Hus, det Træ, der ikke raaber mig mit Savn imøde. »Husk,
  sidst Du var her, kom Du med _hende_! Nu er Du alene, hun følger
  Dig aldrig mere.« »Her sad Du med hende. I talte om Eders Lykke, I
  drømte Jer ud i Fremtiden; alt, hvad I talte, tænkte og drømte, var
  Sommer og Sol, idel Liv og Lyst. Nu ligger hun i Jorden, Drømmen har
  Dødens kolde Pust splittet.«
  
  Jeg har søgt Freden i Bibliotekets Klostersal, hvis højtidsfulde
  Stilhed før dulmede mit Sind til god Hvile i gamle Minder. Men
  Ravnen sad paa min Skulder: »Du unge Munk, hvi dvæler dit Blik
  saa længselssygt ved Træet derude bag Muren? Bliv kun, hvor Du
  er. Dig venter ingen længer, naar Mørket falder over Klosteret. I
  Klosterhaven er Nattergalene forstummede. Og i det gamle Træ bygger
  Ravnen Rede.«
  
  I Kildehaven har jeg været, jeg tør ikke komme der mer. Jeg syntes
  Børnene blev stille, da de saa' mig. Jeg læste i deres Øjne
  bedrøvede Spørgsmaal: »Hvor er hun henne, hun, som altid før var med
  Dig og som holdt saameget af os? Du maa ikke komme alene, Du skal
  hente hende.«
  
  Min Veninde i Stiftelsen sørger over min Troløshed. Netop nu vilde
  hun saa gærne vise mig sin Hengivenhed. Hun forstaar det ikke og
  jeg nænner ikke at sige hende det: mit saarede Hjærte taaler ikke
  de medlidende Blikke, som det maa løbe Spidsrod igennem, saasnart
  jeg er indenfor Stiftelsens Porte; som forfølger mig paa Trapper og
  i Gange, helt op til hendes Dør, og som modtager mig i hendes egen
  Stue, fra hendes egne trofaste Øjne.
  
  Men mest hjærteskærende er det dog at besøge Grethes Fader. At
  færdes i de Stuer, som hun fyldte med sin Fred og sin Ynde; hvor
  Savnet klager som et forpint Dyr under hvert Skridt, man træder;
  hvor Luften endnu skælver af hendes Dødssuk; hvor endelig han
  sidder, den gamle Mand, og stirrer med den blinde Skæbnes tomme
  Øjne paa det Frygtelige, han har fuldbragt. Hvad har han og jeg
  at sige hinanden, som kan bringe Trøst? Han hører næppe nok de
  Fornuftbetragtninger, hvormed jeg forsøger at møde hans Selvanklage
  og hans forvirrede Udtalelser om Grethes Ulykke som den forurettede
  og vrede Mølles Hævn. Er jeg derimod selv ganske upaavirket af hans
  sære Grublerier? Eller er det alene Mindet om hin forfærdelige
  Morgen, der vækker Uhygge i mit Sind og faar mig til at skælve, naar
  jeg passerer Møllen? Endnu ligger den der, endnu har dens Herre ikke
  villet fælde Dommen over den.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- Men naar Savnet har jaget mig fredløs fra Sted til Sted,
  søger jeg Hvile i mit Arbejde, i min Bog. Mens jeg skriver paa den,
  glemmer jeg, at Grethe er død. I den lever hun, i den genopstaar
  hun med den Guds Fred, som hun skænkede mig, da jeg kom som en træt
  Flygtning til Vejrbakkens Ensomhed.
  
  
  
  
  XXXVIII.
  
  
                                             _Sidste Dage i April._
  
  Jeg havde Lyst at skrive en Fortale til min Bog, som nu er
  færdig. Rigtignok bandlyser den moderne literære Katekismus
  Fortaler saavelsom de gamle fortrolige Henvendelser midt i Bogen
  fra Forfatteren til hans kære Læser. Et af de første Bud lyder:
  Forfatteren maa aldrig stikke sin Person frem og ikke give sin
  private Mening til Kende. Forfatteren objektiverer sig i Værket, der
  har at tale for sig.
  
  At vise Humbugen heri skulde bl. a. være Hensigten med min Fortale.
  Har en Forfatter noget paa Sinde overfor sine Læsere, skal han nok
  faa dem det sagt trods Katekismens Forbud. Han lader bare en af
  Personerne holde et lille Foredrag. Og hvad nytter det, man forbyder
  ham personlig at optræde i sine Bøger? De allerfleste Bøger skrives
  om Forfatterne selv. Følgen af Forbudet mod de umaskerede sorte
  Dominoer bliver da blot, at Forfatterne kostymerer sig mer eller
  mindre smagfuldt, mer eller mindre gennemskueligt. Tag en af vore
  Forfatteres samlede Produkter for Dem, og De vil se ham paradere
  forbi i en Række skiftende Forklædninger: som Præst og som Læge,
  som Ingeniør og som Adelsmand; snart det overlegne Fornuftmenneske,
  snart en dybsindig Grubler; snart en barnlig Fantast og snart en
  fortvivlet Oprører mod Samfundsordenen. Den naive Mand bilder sig
  ind, at han er vel forvaret i sin sindrige Forklædning. Men ikke
  blot hans Kaldsfæller, der kender Fiffene, skriver ham straks leende
  i Haanden. Ogsaa Læserne, dresserede af den moderne kritiske Metode,
  hvis Stolthed det netop er at »finde Katten«, udpeger ham med
  Lethed og siger henrykte til hinanden: Har I set den skævbenede Hr.
  A.... nu optræder han min Salighed som en uimodstaaelig Ingeniør?
  Hvad mener I om den evigglade Hr. B., er han ikke grinagtig, naar
  han giver Partiet som den verdensforagtende Naturforsker?
  
  Forklædningen narrer Ingen anden end -- Forfatteren. Han tænker:
  siden jeg nu en Gang skal i Kostyme, vil jeg dog gøre mig akkurat
  saa prægtig, som jeg dog nok egenlig er. Hvilket latterlig glimrende
  Galleri af Selvportræter udviser ikke den moderne Literatur. Hvor
  har Forfatterne ikke svælget i at afmale sig som Ynglinge med
  dejlige Aasyn, med slanke, elegante Skikkelser, med ildfulde blaa
  eller brune Øjne eller Øjne, der betagende skifter i alle Farver.
  Eller de har set sig selv i moden Manddom, med Alvor og Myndighed
  i det viljestærke Blik, med graanende, men endnu fyldige Lokker. I
  kærlig Overbærenhed retoucherer de bort alle Maver og Maaner, alle
  Latterligheder og Grimheder. Og hænder det en sjælden Gang, at de,
  ved at se sig i Spejlet, faar en Anelse om, at en vis Beskedenhed
  maaske vilde være passende, slaar det ikke fejl, at de Svagheder
  eller Mangler, de med ædel Oprigtighed vedkender sig, stilles i
  en flatterende Belysning af en Ejendommelighed, der overgaar al
  sædvanemæssig Skønhed. Eller de tager yderligere Oprejsning for
  de koket tilstaaede legemlige Skavanker ved at gøre de aandelige
  Fortrin, der aldrig fattes en Forfatters Selvfremstilling, end mere
  overvældende.
  
  Saaledes ser vi da vore Forfattere, som Ofre for
  Forklædnings-Humbugen, udlevere sig til Spot for en lattermild
  Samtid.
  
  Det fik endda være. Værre er det, at Forklædningen hæmmer
  Forfatteren i at sige sit Hjærtes usminkede Mening. Maskeradebøgerne
  fordrer en pinagtig Hensyntagen til æstetisk Vedtægt, der føles
  som Humbug, fordi Forfatteren véd, hvad den er »gjort af«. Vi
  kender alle den moderne Romanformel: et første Kapitel, hvor vi
  springer badus ud i Handlingen, og et andet Kapitel, hvor vi hales
  i Land af en lang og kedsommelig Forhistorie, som Forfatteren
  møjsommeligt har sammenstillet til Baggrund for sin Maskerade.
  Alle disse Udenomssysler med Garderobe, Maskineri, Dekorationer
  og med Personer, der skal agere imod hinanden efter en stereotyp
  Kapitel-Regie, suger Marven af den Energi, som skulde gøre Bogen
  til et helt og ægte Udtryk for de Oplevelser, Stemninger og
  Følelser, der har født den i Forfatterens Sjæl. Kunstletheden og
  Kunstfærdigheden kvæler den Hjærtets simple, enfoldige Tilstaaelse,
  som det var Bogens Mening at gøre andre Hjærter, der har levet og
  følt noget lignende.
  
  Derfor har jeg fortalt min Bog saa lige ud, som jeg har levet den.
  Derfor er det »jeg«, der selv henvender mig til Læserne. »Jeg« er
  hverken smuk eller grim, hverken en velskabt Trubadur eller en
  dæmonisk Pukkelryg. »Jeg« er kun et Hjærte med Trang til at synge
  sin Fryd og sin Kvide. »Kostymet« passer sagtens til de store
  Bøger, der skildrer Samfundets Maskerade. Hjærtets smaa Bøger
  skrives bedst af den, der ikke forsøger at være andet end »jeg«.
  
  
  
  
  XXXIX.
  
  
                                                       _30. April._
  
  Jeg har sluttet min Bog; jeg har sluttet alt, hvad her var for mig
  at virke.
  
  Iaftes, da jeg paa det sidste Blad havde lukket Grethes Øjne med et
  Afskedskys og det tomme hvide Papir laa foran mig, da forstod jeg,
  at nu kom først ret de ensomme Dage paa Vejrbakken. Og jeg stod op,
  samlede alle Ting sammen, pakkede min Kuffert og lod min Vært vide,
  at jeg rejser med Skibet imorgen.
  
  Hvad jeg vil? Først og fremmest bort herfra. Men dernæst didhen,
  hvor Arbejdet venter mig. Træt, fordi det syntes mig at føre
  til intet, opgav jeg det. Jeg genoptager det, uden altfor store
  Indbildninger, men følende, at det i hvert Fald har sit Værd i
  sig selv. Hvilen giver kun de Lykkelige Fred. For os andre dulmer
  Arbejdet Ulykken.
  
  Lad mig desuden tilstaa det. Naar jeg i disse sidste Tider af og
  til, for at søge en Smule Adspredelse, har gæstet en af Byens Kaféer
  og dér faaet et Blad ihænde, er der vaagnet i mig en kriblende Lyst
  til atter at føre en Pen for eller imod det, jeg læste. Jeg fornam,
  at min Mølle ikke var standset anderledes, end at en Smule Vind
  kunde sætte den i Bevægelse. Og jeg syntes, jeg begyndte at forstaa
  Grethes Fader. Ikke Møllen, men ham var det, der trængte til at
  høre Hjulene snurre og Vingerne suse. I hans eget Indre var det, at
  Anklagen mod Hvilen lød. Jeg syntes, jeg forstod endnu mere. Jeg
  hørte Varselraabet: Ve den, der i Blinde lader Møllen gaa!
  
  Idag har jeg været rundt at tage Afsked. Med Byen, med Vejrbakken,
  med alt det, der for mig gemmer Livets lyseste og bitreste Minder.
  
  Jeg har sagt min Veninde i Stiftelsen Farvel. Hendes Trofasthed
  overgav jeg Grethes Grav i Værn og Varetægt. Thi jeg véd, at den
  gamle Møller ikke kommer der før den Dag, han selv bringes derud
  til evig Hvile. Jeg sagde til min Veninde: »Smyk ikke Graven med
  de forgængelige Blomster, dem, hvis Trøst er en stakket pralende
  Løgn; dæk den med det altid levende Mindes beskedne Vækster, med
  Vedbend og Evighedsblomster.« Min Veninde gav grædende sit Løfte:
  »Hendes Grav skal staa smykket, som han vil det, saalænge Gud lader
  mig leve. Og falder jeg fra, vil de Andre herinde gøre, som jeg har
  gjort. Den Tid blot En er tilbage, der har set hendes velsignede
  Ansigt, skal hendes Grav ikke forfalde, det kan han stole paa.«
  
  Hos Grethes Fader var jeg. Jeg fandt ham mere meddelsom end ellers
  siden Ulykken. Efterretningen om min Afrejse syntes intet Indtryk
  at gøre paa ham. Hvad var jeg vel ogsaa for ham uden i Forbindelse
  med Grethe? Han fortalte mig, at han havde fæstet den gamle Kone,
  der før gik til Haande i Huset, til at bo hos sig og passe ham.
  For ham var der da sørget, det, han behøvede. Om at flytte fra
  Vejrbakken vilde han ikke høre Tale. Mindre nu end nogensinde. Thi
  nu -- fortalte han mig videre -- var det »i Orden« med Møllen.
  Istedetfor at rive den ned havde han indrettet den til et Sørgeminde
  over Grethe. Alt Maskineriet havde han ladet hugge isønder, og,
  naglede fast til Bygningen, stod Vingerne som et oprejst Kors ud
  mod Fjorden. »Hverken den eller jeg« -- sagde han -- »kan nu gøre
  mere Fortræd her i Livet. Vi bliver her sammen paa det Sted, hvor
  vi forbrød os. Og saa er det jo min Tanke, at Møllen, naar jeg dør,
  skal gives i Arv og Eje som Sømærke og nævnes paa Kortet som Grethes
  Minde.«
  
  Jeg gik fra Møllerhuset gennem Haven. Den stod i sin fejre
  Foraarspragt, men det skønnedes tydeligt, at Ingen længer tænkte paa
  at røgte den. Græsset paa Plænerne groede vildt og uslaaet, i Bedene
  voksede Ukrudt frodigt mellem Blomsterne. Jeg forudsaa den Dag,
  hvor den vilde forfalde til Vildnis og dernæst atter blive et Bytte
  for den golde Vestenvind. Kærlighedens og Fredens milde Haand var
  vegen fra Vejrbakkens Oase.
  
  Tilsidst var jeg paa Kirkegaarden. Hos hende, der var min
  Barndoms Sol og hos hende, der lod denne Sol genlyse en kort, men
  uforglemmelig Dag over min Manddom.
  
  I to gode Mødre, sov i Fred ved hinandens Side paa min gamle Bys
  Kirkegaard.
  
  -- -- Min Kuffert er pakket. Men øverst i den ligger en af de smaa
  Skjorter, Grethe syede til vor Søn.
  
  
  
  
  XL.
  
  
                                                  _1. Maj. Ombord._
  
  Skibet gled ud af Havnen, forbi Slottet med den hverdagsagtige graa
  Façade, udenom Brohovedet, hvor min gamle Veninde stod og viftede
  Farvel. Bag mig laa nu Byen, smilende rød mellem foraarsgrønne
  Marker og Bakker, med munter Røg fra alle Skorstene og med
  Storkeknebren over Tagene. Langsomt blegnede den i Aftenens Dis.
  Skibet svingede om en Pynt, forsvunden var Byen.
  
  Jeg vaagnede, som om Tæppet var gaaet ned for et Skuespil, i hvis
  fjærne Drømmeverden jeg for en kort Stund havde levet. Da fulgte
  Skibet en ny Drejning af Fjorden, og et eneste Øjeblik saa' jeg, ude
  i Horisonten, Vejrbakkens Top og øverst oppe Møllen som et sort
  Kors paa hvid Grund.
  
  Saa er den gamle By uigenkaldelig borte. Og jeg vender tilbage,
  derfra jeg kom. Til gamle Venner og gamle Fjender.
  
  Har da dette Aar været forgæves, er det sporløst svundet som den
  Æventyrets Drømmeverden, for hvilken Teatrets Tæppe ruller ned?
  
  Visselig ikke. Det har bragt mig den _Treuga Dei_, hvorefter den
  ganske Jord sukker, den Guds Fred, som selv vore krigeriske Fædre
  undte hinanden, den livsalige Forsoning med sig selv og Andre, der
  lutrer Sjælen og ædler Viljen. Jeg drager tilbage, hvorfra jeg kom,
  men ikke som den samme. Jeg har, hvad jeg manglede før, et højt og
  sikkert Mærke for min Sejlads: Grethes Minde. Mine Venner vil maaske
  modtage mig med et medlidende Skuldertræk, mine Fjender maaske sende
  mig et hoverende Smil. De vil erfare, at der er Grund hverken til
  Medynk eller Glæde. Den Guds Fred, der har rørt min Sjæl, har ikke
  haft Brug for nogen Omvendelse; det Sømærke, mit Liv har vundet,
  fører mig ikke i nogen ny Retning. Blot følger jeg nu sikrere en
  ligere Vej.
  
  Paa dit Dødsleje, Grethe, bebrejdede Du Dig, at Du døde som Jomfru
  i mine Arme. Jeg tvivlede ingensinde om din redebonne Gavmildhed.
  Jomfru eller Ikke-Jomfru, Du var bleven den samme. Jeg véd ogsaa,
  at ingen Salighed vilde været større end at hvile som Brudgom ved
  din Side. Men Du, min Jomfrubrud, har lært mig Forsagelsens hidtil
  ukendte Lykke. Du har lært mig Lykken ved at være paa Vej til
  Lykken, selv om man aldrig naaer den.
  
  Jeg sætter atter Møllen i Gang. Det maa saa være. Den kræver sin Ret
  af min Ungdom og mine Evner. Og jeg tænker paa, at den Møllevinge,
  der dræbte Dig, maaske ikke fortjener Forbandelse. Langt snarere
  handlede den maaske mildt og godt, da den i Blinde tog Dig bort,
  inden den forfærdelige Stund oprandt, da jeg, uden at _ville_ se,
  satte i Gang min Mølle, ved hvis Vinger Du havde søgt Hvile.
  »Grethes Minde« har lært mig at se mig for.
  
  Min Drøm er til Ende. I Foraarsnatten bærer Skibet mig tilbage fra
  min gamle By til Virkeligheden og Arbejdet. Drømmen er til Ende,
  Guds Fred udrunden, Grethe død.
  
  Eller var det ingen Drøm? Eller drømmer jeg endnu? Jeg synes at
  fornemme, mens jeg skriver dette, Grethes Haand paa min Skulder, at
  høre hende hviske i mit Øre:
  
  Guds Fred udrinder aldrig for den, der elsker.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg