text: Afskriverens bemærkninger:
  
        _Understreg_ er brugt til at gengive kursiveret tekst.
  
  
  
  
  
  PETER NANSEN
  
  MARIA
  
  EN BOG OM KÆRLIGHED
  
  FEMTE OPLAG
  
  
  
  
  
  
  
  KJØBENHAVN
  GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)
  Trykt hos J. Jørgensen & Co. (M. A. Hannover)
  1902
  
  
  
  
  I.
  
  
  Min Elskede er den atraaværdigste af Kvinder. Andre Kvinder har
  skænket mig deres Kærlighed. De kom og gik, nogle kun en enkelt Gang,
  andre ofte. Jeg er dem alle taknemmelig, men jeg glemte dem i samme
  Nu, de var udenfor min Dør. Der var kun Én, som jeg altid huskede,
  ogsaa naar de andre var hos mig, thi hun var det straalende Mønster,
  mod hvilket de alle maaltes og blegnede; der var kun Én, som jeg
  altid ønskede vilde træde ind ad min Dør, thi hun kom altid ny og
  ung. Der er kun Én, jeg ønsker at leve med, thi sammen med hende
  faar Livet gyldent Maal og solklar Mening; der er kun Én, jeg gærne
  vil dø med, thi sammen med hende kender jeg ikke Frygt.
  
  Min Elskedes Navn er Maria. Hun er dejligere end alle andre Kvinder.
  
  
  
  
  II.
  
  
  Jeg giver intet for den Ros, en Digter skænker den Kvinde, der er
  hans eneste Elskerinde. Han dømmer som en uvidende Bonde, og der er
  alle Sandsynligheder for, at hun ikke fortjener de smukke Ord, han
  til hendes Fordel bestjæler sit Sprog for. Hvis en Mand kun kendte
  én Farve og han sagde: Denne Farve, den blaa eller den røde eller
  den gule, er den ypperste af alle Farver, vilde han ganske vist ikke
  dømme som den blinde, men derimod som den meget lidet seende. Og
  havde jeg en Elskerinde, der slog sig til Taals, naar jeg sagde: Du
  er min første og eneste, Du er den bedste i Verden -- da vilde jeg
  med Foragt støde hende bort. Var hun sikker paa sit Værd, satte hun
  Pris paa min Tilbedelse, vilde hun sige: Tag Dig ti, tag Dig tyve
  andre Elskerinder, vælg blandt dem, hvem Mænd mest efterstræber,
  og hvis Du, efter at have ejet dem, endnu kalder mig den bedste i
  Verden, da vil jeg være stolt og lykkelig.
  
  Naar jeg siger til Maria: Du er dejligere end alle andre -- tør
  hendes Hjærte banke i stolt Lykke. Thi jeg blev hende ikke tro, før
  jeg vidste, jeg talte sandt.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Jeg vidste ikke, jeg talte sandt, før jeg troede hende tabt for
  stedse.
  
  Det er den Prøve, jeg ønsker alle Mænd for deres Kærlighed. En Prøve,
  som volder megen Sorg, men en Ildprøve.
  
  Sorgen lutrer og Sorgen gøder.
  
  Den Kærlighed, som Letsind saaede, opstaar gennem Sorgen frodig og
  ren.
  
  Velsignede Sorg, der benaadede min Kærlighed til Maria.
  
  
  
  
  IV.
  
  
  Hun kom til mig som et uvidende Barn. Jeg ser hende endnu, som hun
  den Gang var. Saa overlegen og selvsikker som kun de Uskyldige
  kan være. Hun gav sig en Mine af at være en Dame med den modneste
  Erfaring. Hun talte om Livet, som om hun kendte det til Bunds, havde
  prøvet og vraget, var skuffet og forlængst træt. Hun forsikrede med
  nysgærrige Baby-Øjne, at hun for Alvor tænkte paa at gaa i Kloster.
  Hvad havde hun at haabe af Livet? Hun vidste, at kun i stille
  Resignation fandtes den taalelige Lod, der var hende beskaaren for
  Resten af hendes Levetid.
  
  Thi -- som hun sagde med Overbevisning -- alene i Kærlighed er der
  Lykke. Og med Kærligheden er jeg færdig. Jeg _har_ en Gang elsket.
  Den Student, jeg var forlovet med, foragter jeg nu. Hans Kærtegn var
  mig modbydelige. Hans forelskede Talemaader vamlede mig. Jeg egner
  mig ikke til Kærlighed.
  
  Det sagde hun med træt Stemme, med blussende Kinder og skinnende
  Øjne. En til Kydskhed indviet Kvinde, der kun egnede sig til ét:
  Kærlighed.
  
  Det var, da hun stod foran mig, den høje, spinkle Pige, og talte om
  sine triste Erfaringer, at jeg blev forelsket i hende.
  
  Hvor nydelig hun var i sin troskyldige Bedrøvelse, hvor sød hun saá
  ud i sin fine Kjole!
  
  
  
  
  V.
  
  
  Marias fine Kjole fra vor første Bekendtskabs-Tid. Aldrig glemmer jeg
  den Kjole.
  
  Der kom en Tid, hvor Maria havde mange smukke og dyre Kjoler. Men
  i ingen af dem saá hun saa yndig ud som i den, der i hine Dage var
  hendes eneste fine. En Kjole med et lyst blomstret Bluseliv, der
  lignede Silke, men ikke var det, rynket over Brystet og stramt lukket
  om Halsen med en lille forgyldt Barne-Sølje.
  
  En rigtig lille Søndagspige i den beskedne Stads, røbende hendes egne
  dameagtige Ærgærrighed og en moderlig Økonomi. Det blomstrede Liv,
  saa fornuftigt og pynteligt, og saa bange hun var for at spilde paa
  det. Og da Ulykken alligevel skete, hvilken Iver hun udfoldede for at
  faa de slemme Vinpletter vaskede af og hvor ligegyldig hun samtidig
  agerede, som om hun havde fuldt op derhjemme af ganske anderledes
  kostbare Klædningsstykker.
  
  Du lille dameagtige Søndagspige, Du søde, gennemskuelige Hyklerske,
  der, mens Du gned og gned paa Pletterne, ustandseligt forsikrede, at
  det gjorde saamæn sletingen Ting med »den gamle Kjole«.
  
  »Den gamle Kjole«, din eneste fine Kjole -- -- mine Øjne bliver
  fugtige, naar jeg tænker paa den. Gennem det tynde blomstrede Liv har
  jeg første Gang indaandet Duften af dit Jomfrulegeme, første Gang
  følt dit Hjærtes urolige Banken.
  
  
  
  
  VI.
  
  
  Ogsaa den Gang blev jeg rørt over den lille Pige i det blomstrede Liv
  og med den overlegne Dameerfaring. Jeg tror, det blomstrede Liv havde
  væsenligst Andel i, at jeg tog saa varsomt paa Maria. Det blomstrede
  Liv, som var hendes fineste Pynt og som saa nødigt maatte plettes.
  
  Mænd bærer sig som Regel grumme taabeligt ad overfor Kvinder. De er
  altfor forsigtige. Kvinder vil ikke overtales, de vil erobres. De
  har -- saa at sige alle -- det nedarvede Instinkt i sig til at ville
  føle sig som de svage og voldførte. De vil have Mandsviljen stærk og
  bydende over sig. De foragter, uden at gøre sig det klart, de Mænd,
  der trygler sig frem til deres Gunst. Hvor ofte har de ikke i deres
  stille Sind raabt Idiot efter den Mand, der lod sig skræmme af deres
  Dyds-Skanser, dem de kun opstiller, fordi de sætter Pris paa at blive
  tagne med væbnet Haand?
  
  Jeg behøvede ikke at gaa saa strængt til Værks overfor Maria. Jeg
  vidste, at hun en Dag af sig selv vilde søge til min Favn som til det
  Sted, hvor hun naturligt hørte hjemme. Jeg vidste det af den vigende
  Maade, hvorpaa hun mødte mit Blik og mit Haandtryk. Jeg vidste det,
  da jeg den første Dag stod bagved hende -- uden at hun havde hørt
  eller sét mig -- og en sitrende Skælven bevægede hendes Legeme ned
  gennem Ryggen og ud i de lange nervøse Fingre.
  
  Den fremfusende Landsknægt-Strategi behøvedes ikke overfor Maria. Og
  det blomstrede Liv gjorde mig blød om Hjærtet. Jeg ønskede end ikke,
  at hun hastigt blev min. Som en Gartner glæder sig ved Dag for Dag at
  se en sjælden Blomst udfolde sig af Knoppen, ikke rører ved den, kun
  forsigtigt fjærner en hæmmende Kvist eller et dækkende Blad og giver
  den tilpas Lys, Varme og Vand, saadan nød jeg Marias Udvikling til
  fuldbaaren Kvindelighed, til bevidst Forelskelse.
  
  Og en skønne Dag aabnede det blomstrede Liv sig naturnødvendigt for
  den taalmodigt ventende Gartner.
  
  
  
  
  VII.
  
  
  Næsten for taalmodigt ventede Gartneren.
  
  Der kom et Øjeblik, hvor Maria, højtrødmende, men med et Blink af
  Evaspot, rykkede mig i Ærmet og sagde: »Er Du dum?«
  
  ... Kvinder bilder sig ind, at Mænd beundrer og skatter de Fagter,
  hvormed de til det sidste hævder sig som forførte. Disse Fagter bør
  benyttes med Sparsomhed overfor voksne og erfarne Mænd. De kan gøre
  den tilsigtede imponerende Virkning paa de Mandjomfruer, der føler
  sig som Forbrydere, naar en Kvinde lægger sig i deres Arme. Men for
  os andre kommer der et Punkt, hvor Fagterne, altid de samme, frister
  os til brutale Ord eller Handlinger. Hvilket betager Begivenheden
  meget af dens Skønhed og Højtidelighed og forskærtser vedkommende
  Dame Livets yndefuldeste Minde.
  
  Maria, Du finest forstaaende af Kvinder, jeg priser Dig og takker
  Dig, fordi Du forskaanede mig for alle Fagter, for raa Snærpethed,
  der besmykkes som Blufærdighed, for hysterisk Angst og hyklerisk
  Graad.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  Min Jomfrubrud, min Maria.
  
  Hvor mange er der vel, som forstaar den hellige Skønhed i en Jomfrus
  Hengivelse? Med sjofle Tanker og simple Flovser krænker vore
  Dages Mennesker Livets højtidsfuldeste Akt. Den gammeldags plumpe
  Gemytlighed havde Saft og Vid. Nu befamler liderlige Moralister den
  jomfruelige Brudeseng med salvelsesfuld Tvetydighed og videnskabelig
  Fripostighed.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hellige Nat, da Maria blev min.
  
  Stilhed ude og inde. Kun en enlig Kærte lyser.
  
  Jeg træder ind, og se, paa Lejet hviler min Brud, hvid og fin og
  smilende. Med Andagt knæler jeg ned og kysser hendes Mund, den
  lovende, hendes Haand, den givende, og hendes Bryst, hvor jeg hører
  Forventningen banke.
  
  Og jeg er i hendes Arme, dem hun tillidsfuldt aabner mig. Jeg ser kun
  hendes Øjne, jeg følger i deres Afspejlinger den angstfulde Bryden ud
  af Jomfrupuppen, Forbavselsen, Taknemligheden, Jublen ved at skue ind
  i Livets hidtil uanede Dejlighed.
  
  Rummet fyldes af brusende Musik. Der bliver højt over os og vidt om
  os, og sammen, tæt omslyngede, Mund mod Mund, svæver vi bort fra al
  Jordelivs Tynge og Sorg.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hellige Nat.
  
  
  
  
  IX.
  
  
  Maria var min.
  
  Men jeg var ikke hendes, eller troede ikke at være det. Hun troede
  det ejheller. Hun troede mig ikke over en Dørtærskel.
  
  Hvad hun troede, véd jeg. Hun sagde mig det tit, og jeg bestred det
  ikke, for aldrig var hun sødere. Skinsyg til Fingerspidserne, men saa
  klog samtidig, saa fornuftig, saa indrømmende og imødekommende. Hun
  troede, jeg havde ti Elskerinder om Dagen.
  
  I allerkæreste Smaapiger, I overdriver ganske urimeligt Eders Tillid
  til den mandlige Ævne. Det kommer sig af, at I ikke kan den lille
  Tabel. Fantasien løber løbsk med Jer. Maria var i det Stykke ingen
  Undtagelse.
  
  Hun kom til mig mindst de seks af Ugens syv Dage, og hun fandt mig
  ingensinde sovende paa min Post. Alligevel forsikrede hun med den
  mest smigrende Alvor, at jeg -- det vidste ogsaa hele Byen -- havde
  Elskerinder i Snesevis.
  
  Javist bedrog jeg Maria.
  
  Dog var jeg hendes langt mere end hun troede, end jeg troede.
  
  For ikke at tale om »hele Byen«.
  
  
  
  
  X.
  
  
  »Hele Byen«. Jeg væmmes ved det Sladderens Kryb, som gennem
  Nøglehuller og Dørsprækker sniger sig ind i vore Hjem og drager efter
  sig en Stribe af egne Uhumskheder. Sæt dobbelte Ruder, sæt Skodder
  for dit Privatliv. »Hele Byen« har ialfald staaet udenfor og haft
  smudsige Tanker. Og Smudset klæber ved dine Vinduer og Døre.
  
         *       *       *       *       *
  
  Der sidder paa mit Sovekammer-Vindue hver Dag en gammel fed Spyflue.
  Den er graanet af Ælde og synes saa dvask, at den knap gider røre
  sig. Men ikke saasnart nærmer jeg mig den, før den, vips, er borte.
  Jeg hører den summe mellem Sengeforhænget, jeg hører den klaske
  tungt mod Loft og Vægge. Jeg aabner alle Vinduer og jager den med
  et Haandklæde. Pludselig forsvinder den. Den gemmer sig i Tæppet
  foran Sengen, bag Spejlet eller paa Rammen af et Billede. Dér sidder
  den uden at give en Lyd fra sig, til jeg er træt af at søge. Men
  hver Morgen er den igen paa min Rude. Den forlader mig aldrig, den
  lægger sit sorte Skarn paa mine Lagener, den summer hver Nat sin
  skiddenfærdige Sladder over min Seng.
  
  Og en Aften, da Maria klædte sig af foran Spejlet, sad det lede Dyr
  paa hendes hvide Ryg.
  
  
  
  
  XI.
  
  
  Maria er saa hvid og skær som nogen Pige i Verden. Hun dufter sødere
  end nogen Blomst. Hendes Aande er ren, hendes hele Person er uden
  Lyde. Fra yderst til inderst er hun lutter Velbehag. Hun hører til de
  Kvinder, som uden Skam tør træde frem for Naturens Domstol.
  
  Hun tør endogsaa vise sine Fødder.
  
  Digterne har mange Løgne paa deres Samvittighed. Men mest lyver de om
  deres Elskedes Fødder. Den gode poetiske Tone fordrer, at Digterne
  lovpriser Kvindens Fod. Dog i vore højhælede, kinesiske Dage er en
  uforkvaklet Kvindefod ligesaa sjælden som Poesiens blaa Blomst.
  
  Det var med Mistro og Angst, jeg første Gang bivaanede Marias
  Afklædning. Jeg kender de smukkeste Kvinder, der aldrig, uden maaske
  i Ensomhed, affører sig deres Strømper. De er som Paafuglene og
  Havfruerne, der skamfulde skjuler deres nederste Del.
  
  Da Maria ikke havde andet uvedkommende tilbage end sine hvide
  Strømper, satte hun sig paa Sengekanten, strakte Fødderne ud og
  sagde: Tag saa Strømperne af.
  
  Da vidste jeg, at hun var uden Lyde. Og liggende foran hende kyssede
  jeg henrykt en Fod saa skøn, saa buttet og blød, som nogen Digter med
  Løgn og Omkostninger har skænket sin Elskede.
  
  
  
  
  XII.
  
  
  Den Mand, der aldrig har overværet sin Elskedes Toilette, kender
  hende ikke. Hendes Skønhed, hendes Tillokkelse er under Afklædningen
  mangfoldig. Hun bliver ny for hvert Klædningsstykke, der falder. Det
  er den kvindelige Dragts Ynde: den forvandler.
  
  ... Maria er ved Toilettet. Dér staar hun slank og høj i sin
  tætsluttende mørke Dragt. Hendes Mine er ærbar, hendes Væsen korrekt.
  En fin og velopdragen ung Frøken. Saadan ser I Maria, naar hun om
  Formiddagen skrider ned ad Gaden mellem de andre korrekte og ærbare
  Ungmøer.
  
  Men ... den mørke Kjole forsvinder, den fine lille Frøken med den, og
  der aabenbarer sig en skælmsk Soubrette med bare Arme, bar Hals og
  i et kort stribet Silkeskørt. Der er kommet Farve i Kinderne, Glød
  i Øjnene. Du ligner jo en rigtig Bondepige, Maria, en Bondepige fra
  Operetterne.
  
  Da løses Baand og Hægter; Korset og Skørter glider ned. Den sødeste
  Buksetrold gemmer sig ind til mit Bryst. Saa lille hun er bleven i
  sit Mandfolke-Kostyme, den store voksne Pige.
  
  Og saa endelig staar hun i sin lange brusende Chemise med et
  lyseblaat Silkebaand gennem Halslinningens Broderi. En ganske lille
  Pige, et Barn, som dovent strækker Armene frem og beder om at blive
  lagt til Sengs.
  
  
  
  
  XIII.
  
  
  Med mange Klæder, med faa Klæder, med ingen Klæder -- altid er Maria
  dejlig.
  
  Dog det er ikke det, der for mig gør hende bedre end alle andre
  Kvinder, hvoraf nogle sikkert besidder ligesaa stor ydre Skønhed.
  Nej, Hemmeligheden er, at Vorherre har skabt Maria specielt for
  mig, for min Smag og mit Behag. Det véd Maria ogsaa godt. Læg Mærke
  til hende, naar hun er sammen med andre. Der er en evig Uro og
  Hvileløshed over hende, hun er usikker og overdreven i sit Væsen,
  snart altfor munter, snart ganske tavs og aandsfraværende. Hun er som
  en Fugl i et fremmed Bur. Men i samme Nu hun træder indenfor min
  Dør, præges hun af et naturligt hjemligt Velbefindende. Hun hverken
  basker med Vingerne eller hænger med Næbbet. Hun føler, at her har
  hun hjemme. Her bliver hun først sig selv og giver sig hen i tryg
  Munterhed eller frimodig Bedrøvelse. Her er intet, der forvirrer
  hende. Fra den første Dag forstod hun, at jeg var den, hun tilhørte,
  og derom var der aldrig siden et Øjebliks Tvivl i hendes Sjæl.
  
  Denne hendes ubetingede Sikkerhed paa at være min, men navnlig hendes
  ærlige Bekendelse heraf, hendes fuldkomne Mangel paa Evne og Lyst
  til at ville lade anderledes -- det bandt umærkeligt, med tættere og
  tættere Baand, mit Hjærte til Maria.
  
  Der er Kvinder, som tror bedst at vinde Mænd ved en Koketteriets
  Tagfatleg, hvor de snart lokker og snart bortstødende flygter, hvor
  de har alskens Vimseri for til Højre og Venstre, ladende som om der
  rundt om bredes Arme ud, parate til at gribe dem, og som om de selv
  ikke er klare over, hvilke Arme de skal foretrække. Til saadant
  tarveligt Spilfægteri holdt Maria sig for god. Og hun stod sig
  derved. Thi kun pjaltede Mænd gider springe den Narredans.
  
  Maria elskede mig -- intet videre. Hun var min akkurat saameget, jeg
  vilde have hende. Der kom den Dag, hvor jeg vilde have hende helt.
  Lykkens Dag for os begge.
  
  
  
  
  XIV.
  
  
  Maria var min saameget, jeg vilde.
  
  Blandt de mange bondefiffigt beregnende Kærligheds-Lærdomme, vore
  unge Kvinder fyldes med, er den allergrimmeste den, at Kvinden bør
  gøre sig kostbar. Der ligger heri en Antydning af Kærligheden som en
  Handel, hvor Kvinden sælger sig saa dyrt som muligt. Lærdommen er
  en Nedværdigelse af Kærligheden, men først og fremmest af Kvinden.
  _Han_ elsker hende og _hun_ ham. Begge har samme Trang og Lyst
  til Hengivelse. Hvor hæsligt da, ifald hun nægter sin Ven hans
  selvfølgelige Ret og kun tildeler ham den som en Naade, han ydmygt
  maa bede om!
  
  Hvis en Kvinde sagde, hun elskede mig, og dog surmulede, naar jeg
  forelsket begærede hende, jeg rejste mig med et grovt Ord og forlod
  hende paa Stedet som en uværdig.
  
  I Marias Mund var der aldrig Nej. Hun fulgte min Kalden saa fromt som
  Lammet følger Hyrdens kælne Fløjten. Jeg har kaldt paa Maria til alle
  Døgnets Timer, jeg har kaldt paa hende, naar hun var træt og naar hun
  sov -- altid er hun kommen med et smilende Ansigt, aldrig har hun
  følt andet end Glæde over at opfylde sin Elskers Bøn, Stolthed over,
  at han saa gærne og ofte bad hende.
  
  Om Højsangens kongelige Digter havde kendt Dig, Maria, han havde
  skrevet Dig et Vers:
  
  »Hyrden sidder i Dalen og spiller paa sin Rørfløjte. Han længes efter
  den Elskede, der er fulgt med sine Søstre over Bjærgene. Men se, paa
  Bjærgets Top staar hun med Vandringsstav i Haanden, spejdende efter
  Hyrden, som spiller den kendte Melodi. Og da hun faar Øje paa ham i
  Dalen, springer hun som Gazellen ned ad Bjærget, gennem Tidsler og
  tjørnede Kaktus, over de spidse Stene. Hun kaster Vandringsstaven
  for at komme des hurtigere frem. Tjørnene river hendes Kjole sønder
  og hudfletter de hvide Ben, Stenene skærer Sandalerne itu og flænger
  hendes Fødder til Blods. Pigens Vej ned ad Bjærget er rød af rindende
  Blod. Men hun ænser det ikke, thi hun hører sin Elskedes kaldende
  Spil. Og hun kaster sig for Hyrdens Fod, hun kysser hans Kappes Flig,
  sigende: Vredes ikke, Herre, at jeg ikke kom før!
  
  Min Elskede, siger Hyrden, er hastig og gavmild som en fremspringende
  Kilde. Hun lader mig ikke vansmægte.«
  
  
  
  
  XV.
  
  
  Maria, min altid gavmilde Kilde, jeg véd, hvad misundelige Mennesker
  vil sige om Dig, Mænd, som slider i et glædeløst Ægteskabs
  Trædemølle, Kvinder, som med gnaven Resignation føder deres Børn i en
  skønhedsforladt Ægteseng.
  
  De vil vende forargede Blikke mod en Himmel, der smiler ad deres
  Daarskab, og kalde Dig et letfærdigt Væsen, som kun tænker paa
  Elskovs-Tant og -Fjas.
  
  Maria letfærdig! Kald hellere Rosen en Stinkepotte, kald hellere
  Nattergalen en Skrigeballon. Maria har aldrig huset en letfærdig
  Tanke i sit rene Bryst. Hun er en forelsket Pige, for hvem Kærlighed
  er saa naturlig en Sag som Duften for Rosen, som Sangen for
  Nattergalen. En forelsket, men tillige saare klog og dygtig Pige.
  
  Hun kan baade sy og strikke og baldyre. Hun er forfaren i flere
  fremmede Tungemaal og mange skønne Videnskaber. Hun er endogsaa ferm
  i Madlavning.
  
  Saalunde, I gode Mænd og Madammer, kan Maria med Rette kaldes et
  Mønster paa en veloplært ung Pige.
  
  Ejheller maa man tro, at vi, naar vi var sammen, kun tænkte paa Kys
  og Kærtegn. Vi benyttede Pavserne til at drøfte de dybsindigste og
  alvorligste Materier. Bl. a. Grunden til, at de fleste Kvinder er saa
  utaalelige.
  
  Herom sagde min kloge Maria:
  
  »Efter min Mening er det, fordi Kvinderne i Reglen tænker altfor
  meget paa, at de er Kvinder. De tror -- og heri har I Mandfolk
  Skylden ved Jeres underdanige Dyrkelse af Kvinden, blot fordi
  hun er Kvinde --, at de er aparte benaadede af Naturen, baade i
  Henseende til Skønhed og Finhed, Vid og Elskværdighed. De næsten
  sprækker af Vigtighed. Nu f. Eks. min Kusine Amalie. Hun er grim
  som en Skruptusse, arrig som en Lemonasie, uvidende som en Galoche.
  Alligevel føler hun sig som Repræsentant for »det smukke Køn«
  uendelig hævet over selv den pæneste og behageligste Mandsperson.
  Hun forlanger paa det smukke Køns Vegne Hyldest og, i Kraft af,
  at hendes Køn ogsaa er det svage -- hun fører en af de propreste
  Næver i Kongeriget Danmark -- Mændenes ridderlige Beskyttelse og
  Opmærksomhed. Hun er nu et Monstrum, men der er mange, som gaar hende
  en høj Gang. Thi oftest er Kvinderne baade grimmere og dummere end
  Mændene. Det kan Enhver skønne, som vil lukke Øjne og Øren op. Og
  Du skulde vide, hvor et rettænkende Fruentimmer generer sig, naar
  i et Selskab en Herre staar op og med blomstrende Ord udbringer
  Skaalen for en Krans af snørte Flommefruer og udstoppede Ranglemøer,
  der uden at rødme gasser sig under den varme Skylle. Men selv
  de virkeligt smukke Damer bliver ulidelige, naar de besættes af
  Kvindevigtighedens Dæmon. Saasnart en Kvinde, ung eller gammel, pæn
  eller grim, anbringer sig i Forundringsstol over den Vidunderlighed,
  at hun er Kvinde, er der kun ét hun trænger til -- Prygl.«
  
  Da Maria, rød i Kinderne af Iver, havde endt dette Foredrag, spurgte
  jeg: »Skulde Du maaske slet ikke lide af Vigtighed?« »Jo,« svarede
  hun og drog mig ned til sig, »jeg er vigtig, fordi Du holder af mig.«
  
  Saa klogt tænkte og talte Maria. Hvem vover herefter at kalde hende
  letfærdig?
  
  
  
  
  XVI.
  
  
  Paa visse Punkter var dog min kloge Maria dum. Da maatte jeg træde
  belærende til.
  
  Idet vi altid gik ud fra, at vort Forhold kun vilde blive af ringe
  Varighed -- først og fremmest formedelst min iøjnespringende Mangel
  paa Ævne til at forelskes virkeligt --, faldt Talen en Dag paa Marias
  Indtrædelse i Ægtestanden med en Anden.
  
  Indtrængende og alvorligt formanede jeg Maria til at blive en god og
  kærlig Hustru for sin tilkommende Mand og aldrig at være ham utro
  med andre end mig. Thi det var noget, der stod fast og ikke kunde
  rokkes ved, det var Basis for hele Marias Liv, at mig tilhørte hun
  fra Skaberens Haand, jeg havde til enhver Tid Førsteretten til hende,
  en Ret, som ikke kunde opsiges eller ugyldiggøres af nogen senere
  Fordringshaver.
  
  Dette forstod og billigede Maria. Hun vidste, det var saadan og ikke
  kunde blive anderledes. Derimod var hun ikke sikker paa, hvorvidt
  hun burde indvie sin Mand i Forholdet til mig. Skyldte hun ham ikke
  at oplyse ham om, at hun ikke var den uberørte Pige, som han maaske
  bildte sig ind?
  
  Jeg føler mig overbevist om, at Maria opkastede dette Spørgsmaal i
  god Tro, vildledt, som saa mange andre svage Sjæle, af de i vore Dage
  grasserende Kvaksalver-Moralister. Og jeg indsaa Nødvendigheden af at
  tale et Alvorsord til hende.
  
  »Du ganske taabelige Barn« -- sagde jeg -- »forstaar Du dog ikke,
  hvor forkert Du taler? Ja, Maria, hvis Du faar en Mand, som er ond og
  styg imod Dig og som Du derfor vil hævne Dig paa, da fortæl ham, at
  Du har haft en Elsker, en Elsker, der forkælede Dig over al Maade
  og lærte Dig Kærlighedens Lykke. Men at sige dette til en flink og
  skikkelig Mand, der gør sit Bedste og er lykkelig i Indbildningen
  om, at han er den første og eneste i dit Liv -- hvor kunde Du vel
  nænne det? Du vilde tilføje ham større Fortræd, end hans bitreste
  Fjende kunde udtænke. Jeg forudsætter, at han elsker Dig. Jeg
  forudsætter ogsaa, at Du vilde byde ham de interessante Afsløringer
  inden Brylluppet. Nuvel. Enten sagde han Dig da Farvel, og hans
  Ulykke var sikker, eftersom han elskede Dig. Eller, hvad der er det
  sandsynligste, han giftede sig alligevel med Dig, og hans Liv blev
  et Helvede, et Helvede af altid nagende Tvivl og Mistanke. Du kunde
  være aldrig saa sød og trofast imod ham, Du kunde endog slippe mig --
  det vilde altsammen vise sig forgæves. Bestandig vilde fra en Krog
  af hans Hjærte din onde Bekendelse grine frem, stivnende hans Lykke
  i isnende Spot: »Hun har en Gang haft en Elsker, har hun glemt ham?
  længes hun mon ikke stadig efter ham? eller, hvis hun er færdig med
  ham, længes hun ikke efter en ny?« -- -- Nej, Maria, Du taler som en
  Daare. Men jeg siger Dig: Vogt Dig for de falske Profeter, der raaber
  med Sandhed paa Torvene. Sandheden er et tveægget Sværd, som helst
  bør blive i Balgen og, ført af ubesindige Hænder, volder mere Fortræd
  end alle dundrende Løgnes Kartover. Jeg siger ikke: lyv! men jeg
  siger: vær tavs. Og jeg tilføjer: tvinges Du til at tale, da overvej
  først bravt og kærligt, om Sandheden eller en lille Omgaaelse af den
  vil tjene det Gode bedst.«
  
  Saaledes prædikede jeg den sande Menneskekærligheds-Lære for Maria,
  der var en opmærksom Tilhører og først faldt i Søvn længe efter, at
  jeg havde endt.
  
  
  
  
  XVII.
  
  
  Undertiden kom vi ved gensidig Hjælp til Forstaaelse.
  
  En Aften, da jeg havde bistaaet Maria med hendes Strømper, sagde hun:
  
  »Jeg har tænkt meget over, hvordan det egenlig kan være, at jeg
  aldrig har skammet mig for Dig.«
  
  »Hvorfor skulde Du skamme Dig? Du holder jo af mig.«
  
  »Ja, naturligvis. Det er den første og væsenligste Grund. Men det er
  dog ikke nok. Nej Du -- Du selv har en væsenlig Skyld deri. Du har
  hjulpet mig mere end Du vist véd.«
  
  »Hvordan det?«
  
  »Jo, Du har været saa ærbar overfor mig. Du har aldrig set paa mig
  med grimme Øjne, Du har aldrig rørt mig med uforskammede Hænder. Jeg
  har sletikke faaet Lejlighed til at tænke paa, at Du var et Mandfolk.
  Og det er Du dog -- Gudskelov.«
  
  »Hvad Du her siger, Maria, kan være rigtigt nok. Men skal vi til
  Bunds forstaa, hvorfor Du ikke skammer Dig sammen med mig, mangler
  der endnu noget. Svar mig oprigtig: hvis Du ikke havde følt Dig
  sikker paa at være saa nydelig, hvis Du f. Eks. havde haft en eller
  anden skjult Skavank, vilde Du da have vist samme Frimodighed? Nej,
  naturligvis. Og hvis ikke hele din Person fra Top til Taa, fra yderst
  til inderst havde været saa fin og velholdt, saa skinnende og blank,
  saa vilde Du ogsaa have skammet Dig. Nu elskede Du mig, nu var jeg
  ingen Tølper og nu var Du i alle Maader en dejlig Søndagspige, selv
  om Hverdagen -- og derfor skammede Du Dig ikke.
  
  Hvoraf den vemodige Moral er, at Dyden trives bedst med en Pukkel paa
  Ryggen.«
  
  
  
  
  XVIII.
  
  
  Intet hos Maria var grimt, og alt, hvad hun foretog sig, var indenfor
  Skønhedslinjen. Hun var en Velbehagelighed for pirrelige Nerver. Hvor
  mærkværdig faa Kvinder, der forstaar at holde Skønheden i Agt. En
  vogter ikke paa sin Stemme, men lader den skingre som en Trompet; en
  anden forsømmer sin Gang og gaar med skæve Hæle i Støvlerne; En bider
  Negle, en anden klør sig med Hæklenaalen i Haaret.
  
  Jeg kunde ikke leve en Maaned med en saadan Kvinde uden at gøre hende
  Fortræd. En Dame, jeg holdt meget af, dræbte en Dag et Insekt med sin
  Kaffeske. Ved Gud, jeg havde al min Selvbeherskelse behov for ikke
  at slaa hende i Ansigtet.
  
  Med Maria var jeg tryg. Hun virkede paa mig som en stille
  Sommeraften, der samtidig dulmer og vækker. Harmonisk Fred gyder
  sig gennem Ens hele Væsen, alt synes lyst og let, Bekymringerne
  damper som flygtige Taager ud af Hjærnen, Mod og Forhaabning udvider
  Brystet. Naar Maria lagde sin varme Haand paa min Pande, strøg hun
  alt Mismod bort, og jeg saá Livet for mig skønheds- og fredfyldt som
  en stille Sommeraften.
  
  Aldrig har hun faaet en Nerve i mig til at skrige af Smerte, Vrede
  eller Væmmelse. Som himmelsk Manna vederkvægede hun mig, som en Guds
  liflige Velsignelse sænkede hun sig over mig.
  
  Ja, Maria, til den Grad var Du mig velbehagelig, at jeg fandt Dig
  fuldkommen dejlig, ikke Spor af mindre dejlig end ellers, hine Dage,
  da Du var saa ødelagt af Forkølelse, at Du næsten ikke turde vise
  Dig for mig.
  
  Du var vist ikke saa pæn. Jeg saá det ikke. Jeg vidste kun, det var
  al jordisk Salighed at holde Dig i mine Arme og kysse Dig -- den Gang
  som altid.
  
  At jeg ikke den Gang forstod, hvor alvorligt det var fat med mig! Thi
  det siger jeg nu med modnere Erfaring: Den Mand, hvis Forelskelse
  holder Stand overfor Snue, hans Kærlighed er sikker nok.
  
  
  
  
  XIX.
  
  
  Jeg vilde intet forstaa. Jeg hører til de beregnende Mænd, som véd
  præcist, hvor langt de vil gaa; som ogsaa stopper op, naar de har
  naaet Grænsen, men som, efterat saaledes det symbolske Offer til
  Klogskaben er bragt, ikke betænker sig paa at gaa tilbage for at
  fortsætte -- uden Grænser.
  
  Der skete mig nok af Tegn og Varsler til, at jeg kunde anet min
  Skæbne. Men jeg sagde til mig selv: Du er ikke overtroisk, hvad
  bryder Du Dig om det Krimskrams, Skæbnens Pegefinger tegner paa din
  Væg?
  
  Og endnu var der langt til den Nat, da Babylon blev ødelagt.
  
  
  
  
  XX.
  
  
  Jeg staar ved Grænsen.
  
  Jeg skuer tilbage og ser et Foraarsland i milde, bløde, sarte,
  lette Farver. I Haverne hvælver Frugttræerne kridhvide og blegrøde
  Blomsterkupler mod en lyseblaa Himmel. Spinkle grønne Kornspidser
  frempipler af Markernes sorte Muld, Engene glinser med silkeblødt
  Græs, hvor gule og hvide Blomster slikker Sol.
  
  Og ved en Havelaage staar en slank ung Pige i et Liv, der skinner som
  Silke og hvorover Frugttræerne drysser deres Blomster. Hun nikker til
  mig, hun smiler, hun vifter kaldende med Haanden.
  
  Det maa være Søndag; thi Luften er fuld af Kirkeklokkeklang. Eller er
  det den vaagnende Natur, der sender sin Morgensalme op mod Himlen?
  
  Jeg holder Hænderne for Øjnene. Jeg taaler ikke at se længe paa det
  dejlige Foraarsland, som jeg nu forlader.
  
  Men da jeg atter skuer ud i Landet, har en graa Gus gydt sig hen over
  det. Frugttræerne bøjer kuldegysende deres Blomsterkupler mod Jorden,
  en sort Skygge stryger Glansen af Engene.
  
  Mit Blik søger den unge Pige i det blomstrede Liv. Hun staar med
  Armene hængende slapt ned, hun ænser ikke Regnen, der begynder at
  falde, ikke Blæsten, som suser gennem hendes tynde Kjole. Hun ser paa
  mig med store Øjne. Hun græder.
  
  -- -- Dog mit Hjærte forhærdede sig. Marias Graad standsede mig ikke.
  Jeg var ved Grænsen, og jeg gik.
  
  
  
  
  XXI.
  
  
  Maria græd.
  
  Jeg har været ude for Kvindegraad før. Den lader mig oftest kold og
  ligegyldig, den gør mig undertiden haard. Den kommer altfor let og
  dens Kilde er ikke altid hverken dyb eller ren. Der er Kvinder, som
  kun græder med Øjnene, kun græder, fordi deres misbrugte Taarekirtler
  er betændte. Og der er andre Kvinder, hvis Taarekilder hedder Trods
  og Forfængelighed, Arrigskab og Uopdragenhed.
  
  Marias Taarer strømmede fra Hjærtet. Aldrig har jeg set saa skøn en
  Graad. Den var uden Vrede og Klagen, uden Kny eller Klynken. Den kom
  først sparsomt, den tvang sig frem i tunge Draaber, skønt Maria
  tappert, med en Anstrængelse, der rystede hele hendes Legeme, søgte
  at trænge den tilbage. Men da hun omsider maatte opgive Kampen, flød
  den saa rigt og stærkt som et nyt opspringende Kildevæld.
  
  Maria lærte mig at forstaa Graadens livsalige Helsebod for alle
  Vunder. Som en velsignet Regn faldt Marias Graad paa hendes brændende
  Smerte og løste den op i mild Sorg.
  
  En Sorg saa mild, at den endog tilgav mig arge Synder, hvis Hjærte
  forhærdede sig.
  
  Tilgav mig -- ja mere end det.
  
  
  
  
  XXII.
  
  
  Jeg ser strænge Læserinder rynke Brynene. Tilgive, lad gaa. Men mere
  end det? Umuligt. Saa dybt kunde Maria ikke nedværdige sig.
  
  Maria, Du hulde, træd frem og forkynd disse Vankundige Kærlighedens
  Lære. Forkynd dem, at Kærligheden er saa højt over baade Ære og
  Værdighed, at den overhovedet ikke kan nedværdige sig. Den spørger
  ikke om Dit og Mit, den kender ikke Forskel paa Godt og Ondt, Værdigt
  og Uværdigt.
  
  Da Maria laa grædende ved mit Bryst, vidste hun kun, at hun elskede
  mig, at hun nu maaske saá mig for sidste Gang og at der intet
  Øjeblik var at spilde.
  
  Hedere Kys har Maria ikke skænket mig end disse, der flammede gennem
  Taarer, disse, der var Solens Farvel, før den svinder i Natten.
  
  
  
  
  XXIII.
  
  
  Saa sagde vi hinanden Farvel. Stille, behersket, klogt.
  
  Atter prædikede jeg for Maria, og som hun var vant til, gav hun mig
  Ret.
  
  Jeg sagde, at en Gang maatte vi dog skilles, og saa var det bedst at
  skilles, inden vi var kede af hinanden. »Inden Du er ked af mig« --
  indskød hun. Nej, fortsatte jeg, der vilde ogsaa komme den Dag, hvor
  din Forelskelse falmede. Hun smilede vantro, men nikkede og sagde:
  »Ja maaske«.
  
  Jeg talte som en Grosserer til sin letsindige Kompagnon. Jeg trak
  Journalerne og Hovedbogen frem. Jeg beviste logisk og klart, at vi
  var inde paa en farlig Vej, og at al Sandsynlighed talte for Fallit,
  hvis vi fortsatte.
  
  Lad os bryde af, inden Legen bliver Alvor. Vi vil jo ikke gøre
  hinanden Fortræd. Livet er ikke færdigt for os. Hver ad sin Vej vil
  vi fortsætte for at finde den Havn, hvori vi lægger os til Hvile.
  Vor Sejlads har været en Lystsejlads, den egner sig kun for nogle
  Feriedage. Vi fører med derfra et Forraad af lyse, glade Minder,
  Minder, som vi begge ofte vil søge til. Vi skilles ikke. Minderne
  binder os til hinanden. Dér mødes vi.
  
  Min Veltalenhed overbeviste mig selv. Da Døren lukkedes efter Maria,
  tvivlede jeg ikke om, at alt imellem os var forbi.
  
  
  
  
  XXIV.
  
  
  Forbi!
  
  Altid har jeg elsket det Ord. Altid har det for mig lydt som en
  jublende Fanfare. Noget er afsluttet, noget nyt begynder. Forbi! Der
  er ingen Usikkerhed længer, intet Vrøvl. Forbi, og dermed basta.
  Orden, Klarhed i Tingene, Mulighed for at tage fat paany. Bort med
  de gamle Bekymringer og Besværligheder, Tvivl og Spekulationer, der
  hænger som et pakfuldt Tornyster paa Ens Ryg. Ah, hvor det lettede,
  hvor velsignet at kunne rette Kroppen, fri for Byrder. Forbi! Hører I
  -- forbi! Blæser det lystigt ud for alle Vinde: forbi! forbi!
  
  Fanfaren havde lydt, og det var blevet Aften. Jeg sad i den halvmørke
  Stue, alene, og stirrede ind i Kakkelovnens Efteraarsild. Den var paa
  Nippet til at slukkes; overflødigt at fyre paa, der var varmt nok.
  Jeg sad og fulgte Ildens Hendøen. Under Raslen som af faldende Løv
  sank Kokesstykkerne sammen, den sorte Død trængte Sekund for Sekund
  længere ind i Ildbunken, skred systematisk fra Stykke til Stykke,
  indtil de sidste Gløder begravedes i Bunkens Sammenstyrtning.
  
  Forbi! Ordet lød i mit Øre, ikke muntert og friskt, nej vemodigt og
  angstfuldt. Jeg blev siddende, mens Mørket samlede sig helt om mig,
  og jeg tænkte:
  
  Ilden i min Stue er slukt, Ilden, som aldrig gjorde mig Smerte, men
  kun tjente mig til Hygge og Glæde. Min redebonne Ild, som blussede
  hedt, knitrede lystigt, ulmede mildt, alt efter min Trang, min kønne,
  min yndige Ild er ikke mere. Den er forbi. Jeg selv har lukket for
  den. Men véd jeg, om jeg finder nogen bedre, om der i det hele taget
  er anden Ild for mig i Verden? Kald da Ilden frem paany! Aabn' for
  den, og kan Du tvivle om, at din trofaste Ild glad vil vaagne under
  din Munds kaldende Pust?
  
  -- -- Jeg sprang op. Jeg tændte Lamper og Lys. Og atter klang
  Fanfaren i mine Øren: Du er gal at sørge og længes. Hvad der er sket,
  _maatte_ ske. Du er fri, fri.
  
  Forbi.
  
  
  
  
  XXV.
  
  
  Jeg var fri.
  
  Maria fandtes ikke længer i mit Liv. Kun faa Dage svundne og hvor
  fjærnt allerede. Hendes Navn en fremmed Klang, hendes Person et vagt
  Minde.
  
  Jeg var fri og Verden fuld af smukke Piger. Hvad var det dog for en
  Forvildelse, der havde holdt mig besat? Maria, en pæn lille Pige som
  tusinde andre. En god og sød og munter Pige, intet videre. Javist,
  hun var meget forelsket. Men det er alle unge Piger i den første
  Mand, der vækker deres Sanser. Jeg er ikke aflægs endnu. Andre
  søde og muntre Piger vil forelske sig i mig, om jeg trænger til
  Forelskelse.
  
  Gud være lovet, at jeg gjorde mig fri. Det var paa Tide. Thi Faren
  havde svævet over mit Hoved, trods al min Forsigtighed, det saá jeg
  nu grant. Vi var begyndt at gøre hinanden sentimentale. Og naar en
  lille Pige først faar sin Haand listet ind til et Mandfolks Hjærte,
  da vogte han sig. Haanden tager saa blødt og varmt, det føles, som
  man bar et lille Barn inden i sig.
  
  Og hvor let det sker. Pokker staa i det, om min Svaghed ikke skrev
  sig fra noget saa ligegyldigt og tilfældigt, som at Maria ved vort
  første Møde bar et fattigt blomstret Liv, hvorpaa hun spildte nogle
  Draaber Vin. Hun saá jo saa yndig ud i sin slet skjulte Bedrøvelse
  over Maløren. Hun var vist ikke langt fra at græde, som en lille
  Pige, der har slaaet Tallerkenen over Madspanden itu og ikke tør gaa
  hjem af Frygt for den strænge Moder. Ja, den Gang var Du rigtignok
  hed om Ørene, Maria, Du dejlige Barn i det blomstrede -- --
  
  Nok med Blomster og sentimentalt Vaas. Jeg havde glemt Maria.
  
  
  
  
  XXVI.
  
  
  Og jeg nød min Frihed.
  
  Galanteri paabyder mig Hensynsfuldhed overfor Damerne, Klogskab
  paabyder mig Forsigtighed. Dog der brænder mig paa Tungen et
  Spørgsmaal, som maa ud, trods alle de forfærdelige Følger, det kan
  drage over mit syndige Hoved.
  
  Hvorledes -- spørger jeg -- forholder det sig egenlig med den berømte
  kvindelige Dyd? Jeg véd -- til den Viden er jeg oplært -- at kun
  ganske enkelte Damer skejer ud fra Dydens snævre Sti, der alene
  fører til Himlen og Ægteskabet. Men jeg véd ogsaa, at Mænd, selv om
  de er i Pengetrang, aldrig kender til Elskerindetrang. Der gives
  endog, hvad er vitterligt for Gud og Hvermand, her i vor monogame
  By Mænd, som kunde indrette sig Haremer, over hvis Righoldighed
  selv Stortyrken ikke behøvede at skamme sig. Jeg har prøvet paa at
  finde en Forklaring ud af min historiske Viden. Jeg har tænkt paa,
  om Damernes lette Kavalleri skulde operere paa samme skalkagtige
  Vis som Tordenskjolds Soldater, hvis eneste lille Bataljon ved at
  drage fra Post til Post mangfoldiggjorde sig som en hel Armé. Men
  jeg har maattet opgive denne af oprigtig Nidkærhed for Damernes Dyd
  udsprungne Forklaring. Thi, hvis saa var, maatte dog paa de store
  Slagdage, hvor alle Tropper samtidig føres i Ilden, den overvejende
  Del af Mændenes Styrke være ganske tilovers. Men om noget saadant har
  jeg aldrig hørt Tale. Gaaden staar altsaa uløst hen. Jeg har spurgt.
  Men Svaret mangler jeg.
  
  Jeg nød Friheden saa godt, som en Mand kan nyde den i en dydig By. Og
  jeg klager ikke.
  
  Jeg behøvede ikke at avertere min Frihed. Saadant rygtes. -- Der
  havde i lang Tid været stille paa mine Trapper. Nu blev der en
  Knirken og Knitren af gamle Veninder og nye, der kom for kærligt at
  spørge til den genvundne Frihedsmands Befindende.
  
  Og der festedes Dage og Nætter -- til Ære for min Frihed.
  
  
  
  
  XXVII.
  
  
  Jeg fortæller ikke om mine Fester for at prale, men fordi de
  nødvendigt hører med i denne Legende om Maria.
  
  En mindre ærlig og samvittighedsfuld Fortæller vilde drage et
  dækkende Slør over denne Periodes Begivenheder. Jeg véd de
  Kaldsbrødre, der i lignende Tilfælde ikke har taget i Betænkning at
  belyve deres Utroskab som fortvivlede, oprivende Forsøg paa at finde
  Glemsel i Beruselse.
  
  Jeg vilde ikke glemme. Jeg havde glemt.
  
  Hvor var Maria? Jeg vidste det ikke. Der var gaaet Uger, og jeg havde
  ikke set hende, intet hørt til hende. Jeg tilstaar, jeg havde ventet
  Brev. Jeg har den Erfaring, at Ens Elskerinder, selv naar de har
  sagt det sidste uigenkaldelige Farvel, altid opdager, at der endnu
  er et og andet, som ligger dem paa Sinde og som de maa give Luft i
  Breve. Om Maria var der Gravens Tavshed. Det vilde ganske vist have
  interesseret mig at faa et Postskriptum netop fra hende. Men til
  Syvende og sidst var det jo bedst, som det var. Hun havde glemt mig
  som jeg hende.
  
  Til at tænke paa hende havde jeg end ikke Tid for mine Fester og mit
  Arbejde. Jeg arbejder nemlig ogsaa en Gang imellem. Paa hvad? Paa at
  bygge smukke Huse af Hjærnespind og skabe dejlige Kvinder af Drømme,
  paa at sætte Ord sammen til Farver og blande Farver til Digte.
  
  Men mest festede jeg. Fordi jeg havde glemt Maria.
  
  
  
  
  XXVIII.
  
  
  Glemsel, Du gode Fugl med de bløde sorte Vinger, sænk Dig over det
  Leje, hvor Maria har hvilet. Hold Vagt over mine Drømme, at de ikke
  skal gøgle hende frem i hendes nøgne Dejlighed. Syng din dulmende
  Sang for min Længsel, at den ikke skal vaagne.
  
  Maria er ikke mere, hører Du Glemsel, hun _maa_ ikke være mere. Dine
  tomme Øjne stirrer spottende paa mig. Tror Du mig ikke? Vil Du flygte
  fra mig?
  
  Glemsel, Du troløse Fugl -- Du maa ikke svigte mig, naar Natten
  vælder frem med de vildsomme Tanker og koglende Syner, der flagrer
  om min søvnløse Hvile. Ved Dag, naar Solen maner alt Blændværk til
  Jorden, har jeg dig ikke behov. Men flyv ikke fra mig nu, det er Nat.
  
  Glemsel, jeg slipper Dig ikke. Jeg river mine Hænder til Blods paa
  dine skarpe Kløer, mens jeg med Magt drager dine kølende Vinger ned
  over mit hede Hoved. Aldrig havde jeg troet det saa svært at glemme.
  
  
  
  
  XXIX.
  
  
  Jeg sidder ved mit Vindue og ser ud i den hvide Aften. Den første
  Frostsne er falden. Der ligger Sne paa de gamle Huses spidse Gavle,
  Broen, som fører over Kanalens sorte Vand, er hvid, og Skibene i
  Havnen ser fantastiske ud med deres tykke Bomuldsmaster og det
  rimkrystalliserede Tovværk, der gnistrer i Millioner Lysprikker.
  
  En højtidelig Stilhed hersker paa Gaden, ikke et Menneske at opdage.
  Men i de gamle Huse med de hvide spidse Gavle er alle Vinduer
  oplyste. For nogle af Vinduerne dæmpes Lyset blødt af Gardiner, mest
  røde, gennem andre ser jeg lige ind i Stuerne, ser hist en Familje
  samlet om Aftensbordet, her en ung Dame ved Klaveret.
  
  Jeg sidder med Haand under Kind og lader Tankerne drive paa Maa
  og Faa, véd ikke, hvad jeg tænker paa, men føler en Længsel i mit
  Hjærte, der hamrer i urolig Takt, hamrer, saa jeg hører Pulsslagene
  oppe i Tindingen.
  
  Da begynder en Harmonika at spille. Musiken kommer fra et af Skibene.
  Jeg skimter en mørk Skikkelse paa et hvidt Dæk, en Skikkelse, der
  siddende bøjer sig forover og bevæger Armene langsomt frem og tilbage.
  
  De første Toner er skærende falske, men efterhaanden gaar det bedre.
  En Harmonika lyder kun godt ude fra Vandet, med høj Luft og Himmel
  udenom, med dyb Stilhed i Naturen. Intet Instrument tolker da saa
  trofast det ensomme Hjærtes enfoldige Suk -- efter det fjærne Hjem,
  efter Fader og Moder, efter den elskede Pige. Harmonikaen skal føres
  af brave, barkede Hænder. Den rummer ikke kunstfærdigere Poesi end en
  Sømands Bryst, som vides ud og ind af de enkleste Smerter og Glæder.
  
  Musiken bæres skælvende gennem den stille Aften. Den klager saa
  aabenhjærtigt som et Barn. Enhver maa kunne forstaa, hvad Nød er paa
  Færde. Jeg hører Melodien som en Sang med de simpleste Ord:
  
   »Jeg sidder i et fremmed Land, hvor de taler et Sprog, jeg ikke
   forstaar. Jeg har været inde i den store By, mellem mange travle
   Mennesker, som ikke bryder sig om mig. Jeg kender ikke det Sted,
   jeg kunde gaa hen og føle mig hjemme. Saa gik jeg paa Værtshuset
   med de andre. Der var fuldt op af Piger, som lo til mig og gærne
   vilde have fat i mig, fordi jeg havde Penge paa Lommen og var stor
   og stærk. De drak med mig, og En af dem satte sig paa mit Skød og
   kaldte mig sin søde Ven. Og jeg blev fuld og gik med hende, og hun
   tog mine Penge, men gav mig ingen Glæde. Der er kun Én i Verden,
   som gør mig glad, og hun er mange, mange Mile borte. Jeg sveg min
   kære Pige, og jeg kommer fattig hjem til hende. Jeg er mellem
   fremmede Mennesker, som ikke bryder sig om mig, og jeg græder,
   fordi min kære Pige er langt borte og maaske har taget sig en anden
   Elsker, mens jeg sveg hende.«
  
  Nej, jeg vil ikke høre paa den dumme Musik. Hvad kommer den Sømand og
  hans Begrædelighed mig ved? Lad ham græde paa sin Harmonika, men lad
  dog mig være fritaget for at sætte hans Lirumlarum i Ord. Jeg føler
  ingen Trang til at sørge ... Jeg har endnu min Pung og mit Hjærte i
  Behold, og Kvinderne tager ikke mere af dem, end jeg selv vil give
  dem.
  
  Jeg gik ud paa Torvet, hvor Pigerne drejer rundt om en gammel
  stivbenet Statue som Karusselheste i elektrisk Lys. Jeg valgte den
  smukkeste og tog hende med. Hun var god og skikkelig, ivrig for at
  tjene mig og taknemmelig over at være i en pæn lun Stue hos en Herre,
  der talte høfligt til hende.
  
  Men hun gav mig ingen Glæde, og mens hun kælent lænede sig op til mig
  og bad mig sige, at jeg holdt lidt af hende, græd mit Hjærte, fordi
  ... fordi jeg havde været barnagtig og lyttet til en Sømand, der
  spillede paa Harmonika.
  
  
  
  
  XXX.
  
  
  Hver Formiddag driver en sær Uro mig ud. Uden Maal flakker jeg om i
  Byen, Gade op og Gade ned. Jeg søger med Forkærlighed de Gader, hvor
  de unge Damer promenerer og besørger deres Indkøb.
  
  Skønt jeg intet Maal har, skynder jeg mig altid, som om jeg var bange
  for at komme for sent. Sagen er, jeg vil ikke tale med Nogen, ikke
  standses af en Ven, der slaar Følge. Jeg vil være alene.
  
  Jeg spejder rundt i Mængden, men jeg kender ingen. Ofte griber jeg
  mig i at have stirret Damer af mit Bekendtskab ind i Øjnene uden at
  hilse. Jeg løber som en Hund, der er kommen bort fra sin Herre.
  Snart, naar den tror at have fundet hans Spor, piler den glad afsted;
  snart vimser den raadvild ud og ind med sænket Snude.
  
  Naar jeg, langt borte, ser en boaomslynget Nakke af en høj slank
  Pige, tager Pokker ved mig. Jeg styrter afsted med Skub til Højre
  og Venstre, indtil jeg forpustet har naaet hende og opdaget min
  Fejltagelse. En Gang har jeg i Løb fulgt en Droske til den fjærne
  Forstad for at se en vissen gammel Jomfru stige ud. Det var et blaat
  Regnstykke, der havde narret mig.
  
  Hver Dag, naar jeg træt og skuffet vender hjem, beslutter jeg, at nu
  skal det have en Ende.
  
  Men næste Morgen er Uroen atter i Kroppen og jeg haster ud, som om
  jeg var bange for at komme for sent.
  
  
  
  
  XXXI.
  
  
  Hvorfor søger jeg Maria? Hvad vil jeg hende?
  
  Have hende tilbage? Begynde forfra med hende? Nej, visselig ikke. Den
  Saga er sluttet, der er ingen Fortsættelse.
  
  Jeg vil intet uden det ene: se hende; vide, om hun lever. Saasnart
  jeg blot har vekslet to Ord med hende, er mit Ønske opfyldt. Saa har
  min Sjæl Fred. Men denne Gravstilhed, dette Dødsmørke, der har lagt
  sig mellem hende og mig, piner mig og ægger mig. Jeg maa vide Besked.
  
  Hvorfor har hun ikke ogsaa skrevet? Den stygge, onde Pige. Har hun
  gjort det af Beregning, da ve hende! Hun skal ikke dø i Synden. Jeg
  skal hævne mig, jeg skal udfinde den ondeste Pinsel. Hvilken Vellyst
  at se hendes spinkle Legeme ryste i Skræk, se hendes bedende Øjne
  og ikke kende til Medlidenhed. Ja, pine Dig Maria. Men saa bagefter
  dække Dig med Kys, holde Dig skælvende i mine Arme og med ømme Ord
  stryge Angsten af din Sjæl.
  
  Eller har hun glemt mig? Umuligt. Saa hastigt glemmer ingen forelsket
  ung Pige. Og Maria glemmer aldrig. Har hun ikke stavnsbundet sig til
  mig? Har jeg ikke taget hver hendes Sans, hver hendes Tanke i Ed, at
  min er hun, min til sin sidste Time, min, naar og hvor jeg vilde?
  
  Saa skriv til hende! Lad hende høre sin Herres Kalden, og hun vil
  komme.
  
  Nej og atter nej. Hvad skulde jeg med hende, naar hun kom? Jeg vil
  hende jo intet.
  
  Intet, intet.
  
  Men hvortil da disse Grublerier? Bort med dem. Lad dødt være dødt.
  Plant en Rose paa Graven. Og glem.
  
  
  
  
  XXXII.
  
  
  Jeg sidder og glemmer.
  
  Rundt om mig lyder Latter og glade Hvin, simple Ord og fine Ord af
  Kvinder, som er til Fest. Jeg ser hvide Legemer, røde Munde, Arme,
  som gæstfrit bredes ud, Barme, der bølgende venter.
  
  Der er Fest hos mig som ingensinde før. Jeg sidder og smiler, mens
  Larmen stiger. Festen drager forbi mig, en dansende Kæde af Kvinder,
  som leende spidser Munden til Kys og klinker med mig og hvisker mig i
  Øret, at de elsker mig.
  
  Kæden danser mig forbi, og jeg sidder ene tilbage og glemmer.
  Glemmer, at der var Fest, glemmer Ansigterne, som drog mig forbi,
  glemmer alt, uden det, at Maria ikke var med. Glemmer ogsaa det, mens
  Dagene gaar.
  
  
  
  
  XXXIII.
  
  
  Der voksede Græs paa Graven.
  
  Saa var det, at jeg en Formiddag kom over Torvet. Det var ret et
  Herrens Vejr. Blæsten jog rundt om Statuen, hvor om Aftenen Pigerne
  kører Karrusel, og gennem den tykke sorte Luft piskede en drivende
  Tøsne.
  
  Jeg gik og glippede mig frem gennem Uvejret, da der pludselig lysnede
  et Foraarsglimt foran mig. En lyserød Blomst paa en Hat. Hatten paa
  en høj slank Pige. Maria. Ja Maria!
  
  Vi stod overfor hinanden midt paa Torvet, hvor Vejret huserede
  værst. Vi stod Ansigt til Ansigt -- blussende og vaade af Regn og
  Blæst -- stod og lo.
  
  Hvad ænsede vi Vejret? Var det koldt, stormede det, sneede det endnu?
  Jeg tror det, for vi havde det store Torv ganske for os selv. Hvad
  jeg sikkert véd, er, at foran mig straalede Solen ud af de dejligste
  Øjne, blomstrede Vaaren paa de sødeste Kinder.
  
  Vi lo, saa vi næsten ikke kunde høre op, saa hjærteligt, saa
  overgivent, saa meningsløst. Hvad siger jeg: meningsløst? Nej, aldrig
  har der været bedre Mening i at le.
  
  Vi lo og vi spurgte i Munden paa hinanden: »Hvor har Du dog været,
  Maria? Jeg troede, Du var død.« »Og Du da? Jeg troede, Du var rejst.«
  »Men hvorfor skrev Du ikke?« »Fordi Du havde forbudt mig det.« »Det
  havde jeg ganske glemt.« Og vi lo igen.
  
  Nu spørger min strænge Censorinde: Og da I havde udlet, I
  Grinebidere, gik I vel pænt hver til sit?
  
  Nej, min Naadige, vi fulgtes hjem til mig.
  
  
  
  
  XXXIV.
  
  
  Maria var atter hos mig. Men ingenlunde som før.
  
  Derom var vi ganske enige: begynde vort Forhold om igen, umuligt.
  De Dage, hvor Maria for Alvor var min lille Pige -- for evigt
  forbi. Rigtigt bemærkede Maria ogsaa, at, rent bortset fra alle
  Fornuftgrunde, vilde det være blodig Synd, om hun, der nu havde
  gennemgaaet alle Skilsmissens Kvaler og efter en heroisk Kamp endelig
  bragt sit Hjærte til Ræson, paany skulde udsættes for saa store
  Sindsbevægelser. Hun anførte mine kønne Ord, at vi jo ikke vilde gøre
  hinanden Fortræd.
  
  At vi ikke vilde det, derpaa gav vi hinanden Haanden.
  
  Naar vi nu mødtes, var det uden Forpligtelser paa nogen af Siderne.
  Der skulde ingen Aftale være mellem os. Saas vi ikke, var det ingen
  Sorg. Saas vi, var det godt, som naar to gamle Venner tilfældigt
  træffes og tilbringer en glad Aften sammen. Ansvarløshedens,
  Frihedens gyldne Ideal skulde vi virkeliggøre.
  
  Maria bedaarede mig ganske i sin nye Skikkelse. Hun talte som et
  Kateder, saa gennemtænkt, saa uomstødeligt. Netop saadan var det,
  jeg vilde have hende nu, da jeg egenlig var færdig med hende, men
  alligevel satte Pris paa ikke helt at tabe hende af Syne.
  
  Andre Kvinder, Kvinder, for hvem Kærligheden ikke er et medfødt
  Talent, Kvinder, hos hvem det erotiske Instinkt er afstumpet og som
  har erstattet det med en Hoben Klodsmajor-Teorier, vilde ikke have
  handlet saa snildt. De vilde have tænkt: nu er det Tid at stille
  sine Krav, nu da han igen bider paa Krogen. De vilde, hyllende
  sig i deres Kvindeværdigheds kostbare Kappe, ladet mig købe hver
  Indrømmelse med en Haandfæstning. Og jeg vilde bedt dem rejse Pokker
  i Vold som de Sælgekoner, de var.
  
  Maria var ikke værdig og ikke fra Amager. Hun rakte mig en Kurv med
  saftige Frugter og duftende Blomster, bad mig frit nyde og glædede
  sig, naar jeg trængte til at kvæges. Og hendes Kurv var skønnere og
  mere fristende end nogensinde.
  
  
  
  
  XXXV.
  
  
  Maria var bleven mangfoldigere. Jeg forlod hende som jeg modtog
  hende: en yndig Blomst fra Naturens Haand. Den er smuk, fordi den
  ikke kan være andet, men den kender ikke sin Skønhed. Den folder sig
  smilende ud med alle de Blade, den har, naar Solen skinner paa den,
  og den putter sig forknyt og gør sig lille, naar et koldt Vindpust
  strejfer den. Maria var en elskende Pige uden Anelse om Kærlighedens
  Kunst.
  
  Hvilken Naturens Trolddom er det, der forvandler den vilde Rose til
  en svulmende _la France_? Jeg genfandt Maria som en kyndig Kvinde,
  der sikkert beregner sin Skønhed, opløser sit Væsen i utallige
  Nuancer og sammensætter dem til stadigt nye Tillokkelser.
  
  Var det virkeligt min lille beskedne, min uvidende og barnagtige
  Pige, som nu traadte ind ad min Dør, straalende og sejrsikker, fornem
  som en Prinsesse, i raslende Silkeskrud og spredende om sig en hed
  Drivhus-Em?
  
  Maria, dejlig var Du i din Pragt. Men allerdejligst, fordi der altid
  gennem de mange Farveskiftninger tonede min vilde Roses simple ene
  Farve, gennem den hede Drivhus-Em bølgede din Naturligheds svale
  friske Duft.
  
  
  
  
  XXXVI.
  
  
  Min pragtfulde Maria. Tilgiv, at et Smil trænger sig frem, naar jeg
  tænker paa, hvor umaadelig pragtfuld, hvor damesikker Du var, ikke
  helt fri for en Smule Imponerethed over din egen Storartethed.
  
  Jeg smiler nu, som jeg ofte tilforn smilede, naar Du kom anstigende
  i Sus og Brus, nedlod Dig i min gamle Lænestol, med Næsen i Sky
  indledede en aandrig Konversation og, beskyttende, titulerede mig
  »min Ven«.
  
  Din Ven nød med andægtig Mine din allerkæreste Vigtighed ... indtil
  han pludselig gjorde kort Proces: tog, trods hendes Forskrækkelse
  for Anstanden og den pragtfulde Dragt, hele den storartede Dame i
  sine Arme, bar hende ind foran Spejlet, plukkede Fjerene af hende
  og rastede ikke, før den pragtfulde Maria i ingen Henseende var at
  skælne fra den lille Søndagspige i den blomstrede Kjole.
  
  
  
  
  XXXVII.
  
  
  Marias Pragt? Hvor kom den fra?
  
  Jeg ser dette Spørgsmaal male sig dels med Bekymring, dels med slet
  dulgt Ondskabsfuldhed paa de lyttende Læseres Ansigter.
  
  Jeg kunde saa let som ingenting give de nysgærrige Spørgere en
  Slidder for en Sladder. Jeg kunde f. Eks. sige, at Maria havde arvet
  en rig Onkel fra Australien eller at hun havde vundet i Lotteriet.
  Eller jeg kunde fortælle, at hun var kommen paa Finansloven -- hvad
  hun sikkert havde fortjent bedre end de fleste af de Damer, som
  Staten holder til at digte, skønt de aldrig har indlagt sig halvt
  saamegen Fortjeneste af Poesien som Maria.
  
  Jeg foretrækker imidlertid at lade Læserne i Uvidenhed om Marias
  Pengeforhold, der er en ganske privat Sag. Saa kan de for min Skyld
  tro, om de vil, at hun stjal eller erhvervede sig sine Midler paa
  anden kriminel Maade. Eller de kan -- jeg henstiller det til de
  Velvillige -- tænke, at Maria muligt, nu da hun var bleven ældre, fik
  flere Naalepenge af sine ganske velhavende, men før saa økonomiske
  Forældre.
  
  
  
  
  XXXVIII.
  
  
  Efter god poetisk Skik burde jeg uden Tvivl have afsløret Marias
  Forældre med alle deres Fortrin og Mangler. Nu er det lovligt sent,
  og hvorfor desuden fortrædige disse Agtværdige, der ikke kommer
  Historien ved?
  
  Der er derimod en Anden, jeg nødsages til at præsentere. Det er
  Marias Bejler.
  
  En Dag kom Maria og fortalte mig, nonchalant, som var det en
  Hverdagsbegivenhed, at hun havde modtaget et Frieri. Hun var dog
  aabenbart i høj Grad opfyldt af Sagen. Hun havde bedt om Henstand med
  Svaret og æskede nu mit Raad.
  
  Jeg kendte Marias Bejler og kunde altsaa forsaavidt give hans
  nøjagtige Signalement. Jeg skal ogsaa straks fortælle et og andet om
  ham, men jeg forudskikker den Bemærkning, at det selvfølgelig er Løgn
  det meste. Hvor gik det an at nævne Manden ved hans rette Navn og
  Profession, fortælle, hvem der er hans Skrædder, og portrætere alle
  hans Filipenser? En god Ven af mig, en fin Smagsdommer, en højt agtet
  Kritiker hævder imidlertid, at Forfatterne ikke tør snyde Publikum
  for Oplysninger om deres Personers borgerlige Stilling m. a. m.
  
  Jeg kundgør da, at Marias Bejler var en velagtet Fabrikant. Jeg
  vælger denne Titel, dels fordi den forlener sin Indehaver med
  alle Romanlæseres Sympati -- og jeg vil være ridderlig mod denne
  Stakkel, som er i min Magt og som jeg uden Risiko kunde gøre til en
  Pjalt eller en Djævel -- dels fordi Fabrikant er det mest elastiske
  Erhvervsbegreb af alle. Man kan fabrikere Rullemaskiner og Oste,
  Margarine og Oliemalerier, Aviser og Skandaler, Kanoner og Ammer.
  
  Marias Bejler var altsaa Fabrikant, ej Olding og ej Yngling, en Mand
  i sine næstbedste Aar, med en lovende Fortid, en konsolideret Nutid
  og med Mulighed for alt i Fremtiden.
  
  I det hele taget en Mand, hvis Tilbud det vel var værd at overveje.
  
  
  
  
  XXXIX.
  
  
  Ved fælles Overvejelse kom vi til det Resultat, at Tilbudet ikke
  burde afvises, men at Forlovelsen indtil videre skulde være hemmelig
  og at der ikke for det første kunde være Tale om Ægteskab.
  
  Denne Aftale beseglede vi med mange Kys, hvorpaa jeg udbragte de
  Forlovedes Skaal og holdt følgende Formaningstale til Maria:
  
  »Naar Du nu bliver gift, Maria -- sagde jeg -- skylder Du altsaa,
  næst mig, din hæderlige Mand Lydighed og Troskab. Vær trofast,
  saalænge det paa nogen Maade er Dig muligt, selv om din Mand
  vitterligt holder Elskerinder i Hobetal; men bliver Troskaben Dig
  omsider for byrdefuld, da husk, at Du er Vogterske af Din Mands Ære,
  og sørg hensynsfuldt for, at den ikke offenlig beklikkes. Thi det er
  den uhyre Forskel paa en Mands og en Hustrus Utroskab, at den utro
  Mand ikke forklejner Hustruen, mens Konen ved en almindelig bekendt
  Utroskab gør sin Mand fuldkommen latterlig. Maaske er dette dumt og
  uretfærdigt, men det er nu en Gang saa. Har været det fra Arilds Tid
  og vil være det, saalænge Ægteskabet bestaar. Maaske er det heller
  ikke saa dumt endda. Der er ialfald den sunde Mening deri, at Konens
  Utroskab høster i Ægteskabet, Mandens udenfor.
  
  Tvi den Kone, der paa en opsigtvækkende Maade gør sin Mand til
  Hanrej. Men de er ikke bedre, Maria, de Koner, der, maaske realiter
  trofaste, lader sig se i Selskaber og Teatre, paa Gader og Stræder,
  med en svansende Skare af Tilbedere om sig, mens Manden sjokker
  bagefter som Per Tot. Der er ingen Undskyldning for dem. Selv den
  sølleste Mand er for god til at fremvises paa Markedet af den Kvinde,
  hvis Børn bærer hans Navn. Alle tilhobe burde de stryges til Kagen.«
  
  Saa strænge Ord sagde jeg Maria til Fordel for hendes tilkommende
  Mand.
  
  
  
  
  XL.
  
  
  Jeg nærede, til at begynde med, kun de velvilligste Følelser for
  Marias Bejler. Han forulæmpede mig ikke. Han skulde en Gang have
  Maria. Ja. Men foreløbig havde jeg hende; og naar jeg først var
  færdig med hende -- saa i Guds Navn! Han skulde faa min Velsignelse
  med paa Købet.
  
  Men det skete, at Fabrikantens Sind forvirredes af en Højheds-Dæmon
  og at han vilde vise sin Magt over Maria. Han, der burde have
  indtaget en beskedent afventende Holdning, begyndte at optræde som
  hendes retmæssige Herre. Han vaagede med Nidkærhed over hendes
  Færden, han vovede endogsaa at udspionere hende, og han kom med
  forblommede Hentydninger og Trudsler, hvilke hun opfattede, som om
  han anede hendes Forhold til mig.
  
  Det lykkedes ham virkeligt at forvirre og forskrække Maria. En Dag
  erklærede hun mig, at hun ikke længer turde besøge mig. Hun frygtede
  for Fabrikanten, der var kendt som en ubændig Natur.
  
  Da var min Langmodighed forbi, og jeg talte til Maria som en bedrøvet
  og fortørnet Profet til et frafaldent Folk.
  
  Hvem -- sagde jeg -- er din Herre, han eller jeg? Hvem har gjort Dig
  lykkeligere end nogen anden Pige paa Jorden? Hvem har ført Dig ind
  i Kærlighedens forjættede Land? Maria, Maria, vender Du Dig troløst
  fra mig, glemmende alle mine Velgærninger? Men det forkynder jeg
  Dig: ringeagter Du den Ed, Du har svoret mig, jeg din Herre, hvem
  Du tilhører og hvis Haand Du ikke kan undløbe, jeg forbander Dig og
  jager Dig bort fra mit Hus. Og min Forbandelses Svøbe skal alle Dage
  være over Dig. Gaa nu, om Du vil. Vælg mellem Fabrikanten og mig.
  
  Da Maria fornam min retfærdige Harme, græd hun bitterligt, anklagede
  sin egen Svaghed og anraabte mig om ikke at forstøde hende.
  
  Og jeg tilgav Maria og førte hende under store Æresbevisninger til
  mit Leje. Men mit Hjærte svor skaanselsløs Hævn over den formastelige
  Bejler.
  
  
  
  
  XLI.
  
  
  Paa min Eng græsser en hvid Hind. Det er den tammeste og yndigste
  Hind i Skoven. Den æder af min Haand, og, saasnart den hører min
  Røst, kommer den springende.
  
  Der er mange andre Hinde, der kredser om min Eng. Jeg lokker dem ind
  og byder dem at græsse. Men de vejrer den hvide Hinds Spor, de føler
  sig ikke trygge. Og saasnart jeg i Skovbrynet skimter min hvide Hind
  med lyttende Øren og spejdende Øjne, jager jeg dem alle bort.
  
  Min Eng tilhører den hvide Hind, og den tilhører mig. Den er min Lyst
  og Glæde. Den æder af min Haand og den følger alle mine Vink.
  
  Min hvide Hind, lad den frit lege i Skov og paa fremmede Enge. Men
  kommer der en Jæger og vil fange den ind, kommer der en Jæger, der
  vil tage den fra min Eng og sætte den paa sin og lære den at æde af
  hans Haand -- da, min hvide Hind, skal jeg vise, at Du er min, og jeg
  skal rive Dig af hans Snarer hver Gang, han tror, at nu har han Dig.
  
  
  
  
  XLII.
  
  
  Maria, min hvide Hind. Tak være Dig, at Du bevarede dit Hjærte
  standhaftigt i hine Prøvelsens Dage.
  
  Saa ubekymret om Faren sprang Du mellem din Bejlers Snarer og min
  Eng. Han truede og han lokkede, men just som han mente, at nu var Du
  i hans Garn, fløj Du i hastige Spring bort for at æde af min vinkende
  Haand.
  
  Kendte Du Anger og Skrupler ved det dobbelte Spil? Vistnok, naar Du
  var borte fra mig. Dine Breve talte derom. Du bad mig slippe Dig.
  Eller Du bad mig befale Dig at slippe den Anden.
  
  Men naar Du velbeholden var naaet ind til mig og dit Hoved hviled i
  mit Skød, var al Anger og Angst som blæst bort af din Sjæl. Her var
  trygt og godt at være, her var i salig Vished Livets eneste Lykke. Vi
  to alene. Ingen og intet vi savnede. Hvad vedkom alt det andet os?
  Lad dem jage og kæmpe derude i Verden, lad dem græde og juble, lad
  dem slide sig op i Had og Fortvivlelse. Her var en fredlyst Plet, en
  Time af Saligheden nedsænket i Jordens Jammerdal.
  
  Men jeg husker ogsaa, Maria, din skælvende Frysen, naar Du i den
  mørke Nat gik fra mig, husker det langelige Blik, hvormed Du i stum
  Fortvivlelse tog Afsked med mine Stuer.
  
  Hvorfor bad jeg Dig ikke blive?
  
  Jeg vidste jo ikke den dejlige Hemmelighed, som mit Bryst gærrigt
  skjulte, den, Du anede, din Sjæl til Styrkelse i hine Prøvelsens
  Dage.
  
  
  
  
  XLIII.
  
  
  Jeg vidste kun, at jeg sad som en Konge med den kosteligste Skat i
  min Haand. Skatten var i min Haand, og jeg var Konge. Kunde bruge den
  eller skænke den bort, alt efter mit kongelige Lune.
  
  Hovmodig sad jeg med min Skat, holdt den triumferende op for mine
  kyndige Øjne og sagde: Denne Skat er i Sandhed sjælden, og ve den,
  der vil vove at stjæle den fra mig. Den er min af Guds Naade, jeg
  skylder Ingen Regnskab for den. Den behager mig, denne Skat, det
  lyster mig at bruge den. Men maaske det imorgen behager mig at
  slænge den bort; thi jeg er Konge og mit Skatkammer er fuldt.
  
  Som en hovmodig Konge holdt jeg Maria i min Haand. Tryg i min
  Herskerret legede jeg med hende, slap hende overmodigt og nød det
  dobbelt at erobre hende tilbage. Vidste, at naar jeg sagde: kom! saa
  kom hun, og naar jeg sagde: gaa! saa gik hun. Men vidste ikke, at den
  Dag skulde oprinde, da jeg i fattig Angst og Vaande glemte alt Hovmod
  og bad: Bliv hos mig, min sjældneste, min eneste Skat.
  
  
  
  
  XLIV.
  
  
  Min Skat var i min Haand.
  
  Jeg kommer en Aften silde forbi en stor Restaurant. Første Sal er
  straalende oplyst og fra de aabenstaaende Vinduer lyder Dansemusik.
  
  Pludselig husker jeg, at Maria var buden til Bal den Aften og at
  Ballet skulde staa netop her. Altsaa danser hun deroppe, danser med
  Fabrikanten, der sagtens kroer sig, for at Enhver kan se, at Maria er
  hans.
  
  Men vogt Dig, min gode Bejler, nu kommer Hævnen, fordi Du vover at
  bestride min Suverænitet over Maria.
  
  Jeg gaar ind i Kaféen, forlanger Blæk og Papir og skriver: »Jeg vil
  ikke have, at Du længer er sammen med _ham_. Bliv syg og kom til mig,
  der er syg af Længsel og Lyst. Hvis Du elsker mig, kommer Du.«
  
  En Tjener lover for gode Ord og Betaling sikkert og ubemærket at
  bringe Billetten i Marias Haand. Og jeg gaar hjem.
  
  Jeg bereder Stuen festligt. Der er ingen Uro i mig: jeg véd, hun kan
  ikke svigte. Og knap har jeg endt mine Forberedelser, før en Vogn
  ruller op for Porten og jeg ser -- fra Vinduet -- en hvidklædt Dame
  stige ud.
  
  Hun staar i min Stue, med bølgende Barm og Haanden presset mod det
  højt bankende Hjærte. Et Drømmesyn saa skønt. En skumklædt Nymfe. Som
  Skum, blød, tæt og dog saa flygtig, den hvide Kjole, Lag paa Lag af
  det spindelvævtyndeste Hvide, et Stof saa luftigt, saa æterisk, som
  kunde det dunste bort ved Berøring. Ja, et Drømmesyn. Og Maria føler
  sig selv som i en Drøm, ser sig forundret smilende om og siger, hun
  ikke fatter, at hun virkeligt er her; ikke fatter, hvordan hun slap
  bort fra Ballet og Bejleren; kun véd, at hun fik mit Brev og at hun
  maatte afsted ...
  
  Men da Vognen atter har bortført Maria, aabner jeg Vinduet og
  indaander den koldt rislende Natteluft. Alle Stjærner er tændte paa
  den høje Himmel. Og i kongeligt Overmod ler jeg op til den himmelske
  Balsal: Om Maria dansede blandt Englene, jeg tvang hende til mig paa
  mit Bud.
  
  
  
  
  XLV.
  
  
  Jeg ser atter de eksaminerede Moralister komme anstigende med Briller
  paa Næsen og Lærebøgerne i Lommen for, efter alvorlig Overvejelse, at
  give Maria Skudsmaal som en daarlig Pige.
  
  Hvor kunde hun handle saa stygt imod den fortræffelige Fabrikant,
  der havde de agtværdigste Hensigter med hende? Kunde hun endelig
  ikke holde sig i Skindet, var det ialfald hendes soleklare Pligt
  (Lærebogens Kapitel VII, Afsnit B, Anmærkning 3) at bryde med ham.
  
  I soleklare Muldvarpe, forbliv i Jeres underjordiske Gange og vedtag
  dér, saameget I lyster, jeres Protest-Resolutioner imod Blomsternes
  altfor udfordrende Farver og Fuglenes letfærdige Kvidren, der generer
  anstændige og fredelskende Muldvarpe. Men berør ikke med jeres lodne
  Selvgodhed Marias unge Anfægtelser og Vildfarelser i Livets Irgange.
  Maria var som en Sommerfugl, der tumler om i en Have. Blomsterne
  lokker og hvisker alle: »Kom til mig, Du smukke Sommerfugl!« Kun den
  Blomst, hos hvem den gærne altid blev, siger: »Stol ikke paa mig.
  Naar en kort Stund er gaaet, jager jeg Dig bort.«
  
  Hvilket lønligt Haab Maria stadig bevarede i en Krog af sit Hjærte,
  det véd jeg nu. Men jeg véd ogsaa, at hun ikke turde gøre sit Bestik
  efter dette Haab, næppe nok turde tilstaa for sig selv, at hun nærede
  det. Saa syntes da vort Forhold hende en Lykke, som kun skænkedes for
  et flygtigt Øjeblik, en Lykke, som tilfaldt hende helt udenfor Livets
  regelmæssige Budget og som hun ikke skyldte Regnskab for. Siden
  havde hun jo et langt Liv for sig til at være sin hæderlige Mands
  hæderlige Kone.
  
  Uden Skyldbevidsthed, tværtimod i stolt Sikkerhed paa sin gode Ret,
  gav hun sig hen i harmonisk Skønhed.
  
  
  
  
  XLVI.
  
  
  Ugudelige Forfattere siger: skøn som Synden.
  
  Jeg er ikke ugudelig og giver dem ikke Ret. Synden er hæslig. Dens
  Ansigt er krampagtig fortrukkent, dens Læber hvide, dens Hænder
  skælvende, den sniger sig om i Mørket med fejge Blikke. Og der udgaar
  fra dens Mund en stinkende Aande, som forpester al Livets Glæde.
  
  Jeg kender denne Synd, jeg har været til Gæstebud med den.
  Jammerfulde Gæstebud, hvor Vinen smagte som Malurt, hvor Rædslen
  stivnede Smilene, hvor Ens Blod frøs til Is under en klaprende
  Dødningmunds raadne Kys.
  
  Syndens Væsen og Kendemærke er Grimhed. Lad Synden blive skøn, som
  Maria var skøn, og den er ikke Synd.
  
  
  
  
  XLVII.
  
  
  Selv sætter jeg nu Moralens Glar for mine Øjne og vender dem mod
  Marias Bejler.
  
  Han var en Hædersmand, jeg ser det. Og saá jeg end det modsatte, jeg
  sagde det ikke. Thi jeg har gjort mig det til en Pligt at tale godt
  om ham.
  
  Han var da en Hædersmand, og jeg priser ham, at hans Hensigter med
  Maria var agtværdige. Dog det manglede blot, at de ikke havde været
  det.
  
  Jeg giver ham alle Fortrin -- uden ét: han var ingen Mand.
  
  Og mit Bevis?
  
  Han klamrede sig til en Pige, der ikke elskede ham. Men maaske
  løj hun for ham? Hvem anden kender de Ord, der er faldne mellem
  de to? Jeg ikke. Men jeg véd, at enhver Forelsket skælner løjede
  Kærlighedsord fra sande saa let som en Diamanthandler ægte Stene fra
  uægte. Kærligheden vejer finere Vægt end nogen Vægtskaal. Den vejer
  ikke et Bogstav, ikke en Tøddel forkert.
  
  Marias Bejler vidste, at hun ikke elskede ham, saasandt som han
  elskede hende. Alligevel lod han hende ikke gaa. Han vilde nøjes blot
  med Smulerne fra hendes Hjærtes Bord.
  
  Men den Mand, der »nøjes«, er ingen Mand. Maria er sikkert den
  atraaværdigste Kvinde i Verden, og jeg elsker hende. Men vidste
  jeg, at hun kendte eller drømte nogen højere Lykke end at være min,
  jeg vilde ikke eje hende. Og hellere bed jeg min Tunge af, end jeg
  tiggede hende om Kærlighed. Man samler Brød i Tiggerposer, ikke
  Kærlighed. Man betler sig til Embeder, Titler, Gunst og Gave, ikke
  til Kærlighed.
  
  Den Mand, som faar en tilbetlet Kone i sin Seng, han sætte sig
  ligesaa gærne straks ud paa Taget som Vejrhane. Thi han har ikke
  anden Opgave i sit Ægteskab end at vise Vinden for Elskerne.
  
  
  
  
  XLVIII.
  
  
  Jeg lader hine Dage glide forbi min Erindring, og jeg ser dem som et
  uafbrudt Sejrstog.
  
  Jeg sidder i min befæstede Borg, som en Ørn i sin høje Rede. Men
  Kampens Spænding og hidsende Tummel lokker mig ud. Jeg drager til
  fremmede Kyster, jeg gør Landhugst og hærjer Fjendens Byer. Jeg
  vender tilbage med Snækken fyldt af herligt Bytte, og Festens Blus
  tændes i min høje Borg.
  
  Eja, saa lystig en Dans. En Kamp uden Frygt for Nederlag, en Fest
  uden Tanke for Dagen derpaa.
  
  Man siger, at de gamle Vikinger fandt den blindest tilbedende, den
  mest trofaste Hengivelse hos de Kvinder, de røvede fra fremmede
  Strande. Jeg synes, det lyder troværdigt. Enhver Kvinde drømmer om en
  Røver, der bydende begærer og tager hende i stærke Arme. Og jeg tror
  ikke paa Munkelegenderne om unge Jomfruer, der hellere taalte Fængsel
  og Tortur, ja hellere Døden for egen Haand, end en forelsket Røvers
  Favntag. Det er Sagn for Ammestuer, ikke for Jomfrubure, hvor Fuglene
  er flyvefærdige.
  
  Jo dumdristigere jeg bortførte Maria, des hedere blussede hendes
  Kærlighed. Saá hun min Snække nærme sig Stranden, flygtede hun paa
  Skrømt. Saameget dejligere var det at blive baaren ombord fremfor at
  trippe godvilligt over en tilrettelagt Landgangsbro.
  
  
  
  
  XLIX.
  
  
  Festens Blus er tændte. Jeg venter Maria.
  
  Jeg sidder ved Væggen ud mod Trappegangen. Dér kan jeg høre, saasnart
  hendes Fod berører Trappens nederste Trin. Mine Tanker vorder saa
  milde, mens jeg venter Maria, hvis Fod om faa Øjeblikke vil knirke
  paa min Trappe. Saa ofte nu jeg har siddet ventende og lyttet efter
  denne første Bebudelse af Marias Komme. Og end banker mit Hjærte lige
  længselsfuldt. Min søde lille Pige, om Du anede, hvor jeg længes.
  Du véd det ikke, Du ser mig altid saa rolig. Det falder Dig ikke
  ind, at din Elsker i ensomme Stunder kender til den ubestemmelige
  Angst, som faar Hjærtet til at sitre. Du kæreste af alle kære, jeg
  er en stivsindet, forfængelig Nar, som ikke drager Dig ind til mig,
  lægger din Haand paa mit Bryst og siger: »Føler Du Uroen derinde?
  Ja Du, sikrere er din sikre Elsker dog ikke paa Dig, end at han har
  hjærteondt, hver Gang han venter Dig og hver Gang Du gaar fra ham.«
  Maria, min velsignede Skat, om lidt træder Du ind ad min Dør, og mit
  forfængelige Hjærte skjuler sin nylige Kval. Jeg siger Dig mange
  smukke Ord, jeg giver Dig mange sandfærdige Kys, men mit Hjærtes
  Uro kan jeg ikke tilstaa. Gid jeg kunde. Hvor godt en Gang at løse
  op for dette Hjærte, som snører sig sammen og gør ondt. Hvor godt
  hensynsløst at flænge sit Bryst, lade Længslen og Angsten strømme som
  rislende Blod og faa Luft. Jeg kan det ikke, Maria. Jeg er en Spotter
  i mit eget Hjærte. Jeg er en forfængelig Nar. Jeg kan det ikke, jeg
  tør det ikke.
  
  ... Porten slaas i. Jeg farer lyttende op. Nej, det er tunge,
  slæbende Trin, ikke Marias hastige Svæven.
  
  Og jeg sidder atter ventende. Men jeg finder ikke Traaden i mine
  Tanker fra før. Jeg tænker kun det ene: Hvorfor kommer hun ikke?
  
  I Piger, som har en Elsker, om I holder af ham, da lad ham vente
  én Gang forgæves og aldrig siden. Gaar han uskadt ud af den første
  Prøve, da stol paa, at han er oprigtig forelsket. Men byder I ham
  anden Gang den forgæves Ventens Helvede, da véd han, at I ikke er
  hans Kærlighed værd.
  
  Jeg venter, mens Minutterne jager som Sekunder over Urskiven. Om jeg
  kunde nagle Tiden fast!
  
  Men aldrig har Tiden haft Il som nu, da hvert flygtende Minut tager
  et Haab med sig. Mit Hjærte kæmper for ikke at give tabt. Det
  fremtryller i utrættelig Iver nye Forklaringer, nye Undskyldninger.
  Slaa Dig til Taals, hun kommer sikkert. Hun er bleven forsinket, hun
  har husket Aftalen galt, hun opholdes paa Vejen.
  
  Mit Hjærtes Møje er spildt. Mens Timerne rinder, forbløder mit Haab.
  Og Tvivlen og Spotten hoverer.
  
  Jeg forbander Maria, jeg kalder hende den usleste og falskeste Pige.
  Der er ikke den Mistanke saa hæslig, at jeg ikke griber den, ikke den
  Pinsel saa grusom, at min hævnsyge Tanke ikke spænder Maria paa den.
  
  Tilsidst finder jeg mig selv i sløv Haabløshed siddende paa Kanten
  af min Seng, stirrende gennem den aabne Dør ind i Spisestuen, hvor
  Festbordet staar dækket med fine Retter og Vine og mange Lys.
  
  Jeg rejser mig, gaar hen til Vinduet og aabner det. En blød og tæt
  Foraarsregn siver gennem den milde taagede Luft. Jeg staar med Panden
  mod den vaade Vinduespost. Den bitre Smerte er forsvunden, jeg er kun
  saa træt, saa træt og saa tør om Hjærtet. Hvor den bløde, fugtige
  Luft lindrer. Den tørre Træthed løser sig op i mildt Vemod, i en
  stille sagtmodig Længsel. Kom Du i dette Øjeblik, Maria, jeg gjorde
  Dig saavist ingen Fortræd! Jeg lagde min Kind til din, og i den linde
  Foraarsaften, som løser alt Haardt og Frossent, tilstod jeg Dig mit
  Hjærtes dejlige Hemmelighed, som nu dæmrer i min Sjæl.
  
  -- -- Jeg vender mig og ser, med et Smil, Lysene stadig brænde paa
  Festbordet. Jeg slukker dem langsomt, et efter et. Og jeg sidder
  endnu længe i Mørket, uden at tænke, uden at lide, uden Begær og uden
  Savn, kun opfyldt af sagtmodig Længsel og en øm Trang til at være god
  imod Maria.
  
  
  
  
  L.
  
  
  Morgenen, Forklaringen og Maria kom. Og alle Nattens forvirrende
  Taager bortvejredes.
  
  Forklaringen var saa simpel som muligt, kun ved et Uheld havde den
  ikke naaet mig om Aftenen.
  
  Hvilken Taabe jeg havde været. Frygte for, at Maria skulde svigte
  mig. Nej, mere end nogensinde var hun min.
  
  Jublen svulmede i mig. Bort al Svaghed. End rider jeg usaaret gennem
  Striden, end følger Sejren min Fane.
  
  Maria, om Du havde set mig den foregaaende Aften! Nu saá Du mig tryg
  og smilende som altid, venlig og overbærende, tagende det hele som
  det, det var: en kedelig Fejltagelse.
  
  Spillede jeg min Rolle godt? Eller anede Du, at der var noget bagved,
  noget, som skulde fordølges Dig? Følte Du, da jeg trykkede Dig i mine
  Arme, at min Lykke var større end jeg vilde tilstaa?
  
  Laa der maaske en alt gennemskuende Underfundighed i dit Blik, da
  Du opdagede de nedbrændte Lys paa det endnu dækkede Bord og, med et
  bebrejdende Smil, sagde: »Nu er Du igen gaaet sent i Seng« ...?
  
  Og da jeg svarede: »Ja, jeg havde et paatrængende Arbejde at
  besørge«, var det da helt oprigtigt, helt uden Ondskab, Du
  henkastede: »Ja hvad andet skulde vel holde Dig oppe saalænge?«
  
  
  
  
  LI.
  
  
  Som Læserne vil have bemærket, er der nu endelig kommet lidt Fart i
  denne Beretning om min og Marias Kærlighed. Historien haster mod sin
  Afslutning, og Paranteser er næppe længer æstetisk tilraadelige.
  
  Jeg tvinges dog til endnu et Holdt paa Vejen. Jeg ser for mig en
  Hoben spydigt vrissende og vrængende Ansigter, som jeg maa have
  fjærnede.
  
  Det er de sidste Dages Hellige, Poesiens dunhagede Asketer og
  spekulative Grønskollinger. De betragter med ubeskrivelig Foragt
  denne Kollega, der paa ganske forældet Vis digter om Kvinder og
  Kærlighed. Nej, saa forstaar de bedre en nutidsvarende Poesis Krav.
  De stiger paa langstrakte Adjektiver op til Stjærnerne, slaar en
  Passiar af med Vorherre og serverer deres himmelske Interviews i
  al den taagede Dybsindighed, som de kan presse ud af deres uklare
  Hoveder.
  
  Det er Poesi, saa Enhver kan forstaa, at Poesi er noget andet end
  almindelig menneskelig Tale. Og det er Poeter med virkelig ædel
  Stræben, Poeter, som ikke mænger sig med noget saa ordinært som at
  fortælle om to, der elsker hinanden.
  
  Disse unge Digtere har gjort den imponerende Opdagelse, at de er af
  et for fint Stof til at elske. Elskov fornedrer dem, bortvender deres
  Sind fra de høje Kald, tilsmudser deres jomfruelige Sjæle, som de
  tror Himlen slikker sig om Munden efter.
  
  Lad dem blive i Stjærnerne, de Skrog, og dunste. Jordens smukke Piger
  savner dem ikke. Og kommer de en Dag luskende ned med deres Brynde
  -- saaledes kaldes Kærlighed i Stjærnerne --, saa vil selv den
  tarveligste Donna fra Smaagaderne lære dem, at der er mere digterisk
  Visdom at finde i to Pigeøjne end i samtlige Fiksstjærner.
  
  ... Hvorpaa jeg gaar videre med Maria.
  
  
  
  
  LII.
  
  
  Jeg føler mig bekymret paa Pulsen. Hvad fattes mig? Hvilke fremmede
  Vædsker har blandet sig i mit Blod og gjort det sygt? Der brænder Ild
  i mine Aarer, i mit Hoved jager Feberen. En evig Angst er over mig.
  Om Dagen lammer den al min Ævne, saa jeg timevis sidder ørkesløs og
  stirrer tomt frem for mig. Men om Natten, naar jeg sent er falden i
  Blund, lurer Angsten i mit Øre for pludselig at skræmme mig op, saa
  jeg vaagner med Skrig paa Læben.
  
  Jeg skammer mig ved min Svaghed, og mindst af alt vilde jeg tilstaa
  den for Maria.
  
  Maria trænger just til megen Støtte nu. Hun er ikke glad. For om faa
  Maaneder skal hun giftes med sin Bejler. Hun græd forleden, hun var
  hos mig. Jeg maatte gøre mig stærk og tale opmuntrende Ord til hende.
  Det var jo noget, vi vidste forlængst, at hun en skønne Dag skulde
  giftes. Min skæmtende, ligegyldige Ro faar ogsaa Marias Taarer til at
  standse. Hun giver mig Ret, hun spøger som jeg og siger, hun var et
  taabeligt Barn. Men da jeg ser Maria smile, sætter jeg Glasset, jeg
  holder i min Haand, saa fast paa Bordet, at det splintres i tusinde
  Fliser. Maria betragter mig forundret, men siger intet, og jeg ler
  højrøstet. Jeg frygter, hun har opdaget min Galskab, og tvinger mig
  til at være lystig som aldrig før. Forundringen viger ikke fra Marias
  Blik. Men da hun gaar, siger hun -- jeg tør ikke spørge, om hun gør
  Nar --: »Hvor Du har været munter idag!«
  
  Ja, jeg er gal. Jeg fejler legemligt intet. Min Puls, som jeg nøje
  prøver, slaar normalt. Jeg spiser og drikker, jeg omgaas mine
  Venner, og de mærker intet. Mit Ansigt forraader ingen Smerte, mine
  Øjne er klare. Men i mine Aarer brænder Ild og der staar røde Flammer
  for mit Blik. Jeg er altid angst, og, naar Angsten stærkest krymper
  mit Hjærte, føler jeg Lyst til at dræbe. Véd Du, Maria, hvorfor jeg
  sidste Nat pludselig sprang op og tændte alle Lysene? Du havde nævnet
  hans Navn, og i Mørket krummede jeg min Haand over din Strube.
  
  Men havde jeg _ham_ under min Haand, mit Hjærte vilde kun fornemme
  Vellyst ved at høre hans Rallen og se hans Øjne dreje sig i hvid
  Dødskrampe.
  
  
  
  
  LIII.
  
  
  Jeg er gal af Skinsyge. Dog, hvorfor krybe i Skjul bag disse fejge
  Allemandsord? Afsindig var jeg før, da jeg med kold Beregning saá
  Maria forberede sig til at blive en Andens. Mine Øjne, der indbildte
  sig at være saa skarptskuende og kloge, blindedes af Hovmod. Jeg sad
  som en Gud, der ordner Skæbnen efter sin Behagelighed. Som Zeus, der,
  efter at have prøvet Alkmenes Dejlighed, med olympisk Uanfægtethed
  lægger hende i Amfitryons Arme og smilende velsigner deres Omfavnelse.
  
  Stakkels Zeus, som aldrig kendte Skinsygens Unøjsomhed og hvis
  Gudeblod altid pulserede lige jævnt og lige lunkent. Du sidder i
  din Himmel, Saligheden har Du forlængst sat til Livs. Nu fordøjer Du
  under ironiske Opstød.
  
  Men for os andre er Vejen til Salighed: Beruselse. Og kun ved at
  storme den faar vi Adgang til Himlen.
  
  Jeg er for første Gang i mit Liv klog. Jeg ser, at Lykken er ikke
  hist og her, ikke Nippedrik af mange Bægre. Lykken er ét Bæger tømt
  til sidste Draabe.
  
  Sæt paa Rad hundred Pokaler, fyld dem med de fyrigste Vine. Jeg lader
  dem alle staa, mit Bæger hedder Maria. Hendes Kærlighed er min Vin,
  som jeg ikke skænker en Draabe bort af.
  
  
  
  
  LIV.
  
  
  Og hun skulde blive _hans_!
  
  Al den Skønhed, jeg havde opelsket, skulde blomstre for ham. Hendes
  Smil lyse over hans Bord og gøre Hverdagen til Fest, hendes Kys
  smykke Søvnen for ham med søde Drømme, hendes unge Begejstring styrke
  hans Arbejde, al hendes Væsens Sødme og Ynde dufte i hans Hus som en
  evig Sommer.
  
  Han skulde høre hende juble og græde, i hans Øren skulde hun hviske
  al sin Sorg og Lykke.
  
  Til hvad Nytte lyve for mig selv? Jeg véd det jo, saadan vil det
  blive, naar hun først er hans. Hun siger vel nej, hun siger, at
  aldrig, aldrig vil det blive mellem dem som mellem os. Hun tror
  sikkert selv, hun taler sandt. Men hun er ung og hun hader ham ikke.
  Hun vil ikke nægte ham hans Ægtemandsret. Og den Mand, til hvem en
  Kvinde hengiver sig, er en daarlig Makker, om han ikke hurtigt faar
  Ilden til at blusse. Siden kommer alt det andet af sig selv. Føler
  hun sig lykkelig i hans Arme, da udleverer hun ham sit hele Væsen,
  sin Taknemmelighed, sin Tillid og Fortrolighed.
  
  De vil sidde sammen i Mørkningstimerne, hun paa hans Skød; han vil
  spørge hende om mig og hun vil forraade mig, fordi en Kvinde aldrig
  tilstaar den Mand, paa hvis Skød hun forelsket sidder, at hun har
  elsket en anden endnu højere. Hun vil fortælle om mig alt det onde
  og grimme, han ønsker at høre, hans Kys vil lokke det frem, og
  naar han stadig ikke er tilfreds, vil hun paalyve mig alle Verdens
  Skændigheder.
  
  Men jeg gaar udenfor paa Gaden og ser Lyset i deres Stuer, følger
  dem fra Time til Time, véd, at nu spiser de, nu sidder hun paa hans
  Skød i Dagligstuen, nu endelig slukkes Lyset ... nu staar hun foran
  Spejlet og lægger sine nøgne Arme om hans Hals.
  
  Og det skulde ske? Hun skulde blive hans? Han, som ikke ejer anden
  Ret til hende end den, jeg gav ham. Jeg skulde nu, nu jeg véd, hvor
  nødvendig hun er mig, skikkeligt bære hende til hans Hus? Plyndre mit
  eget for at gøre hans rigt.
  
  Nej ... Og dog. Tør jeg holde hende tilbage? Idag, ja. Men imorgen?
  ... hvem kender sit Hjærte imorgen?
  
  
  
  
  LV.
  
  
  Thi imorgen, hvo véd da, om Trylleslottet staar der endnu? Idag er
  denne Kvinde Dig alt, Du synes, Livet uden hende har intet Værd.
  Du vil kæmpe og dræbe for at bevare hende. Alt Lys, al Glans, al
  Herlighed og Skønhed ser Du samlet i hendes Person. Hun er din Sol.
  Slukkes den, i samme Nu lukker Natten sig om Dig.
  
  Men igaar, tænk paa igaar. Hvad var hun Dig da? En munter
  Adspredelse. En sød Elskerinde, sødere og kærere maaske end de andre.
  Men dog en Spøg kun, et Øjebliks Lyst, en flyvende Sommer.
  
  Om Nogen den Gang havde sagt til Dig: Den Kvinde vil Du ofre dit Liv
  -- Du havde let ham op i Ansigtet, Du havde svoret den mandhaftigste
  Ed paa, at ingen Tanke var fjærnere fra dit Sind.
  
  Var hun da ikke ligesaa smuk og atraaværdig den Gang, ligesaa god og
  ligesaa forelsket?
  
  Jo sikkert. Hun er den samme. Men dit Syn paa hende er forandret.
  Guld er Guld og har alle Dage været skønt at skue. Men først da man
  gav Guld Stempel som Penge, fik det sin høje Værdi. Og vælger man en
  Dag et andet Metal til Penge, synker Guldet tilbage til igen kun at
  være Øjenlyst.
  
  Idag har Du stemplet Maria som Livets et og alt. Men tør Du lide paa,
  at Du ikke imorgen vurderer hende, som Du vurderede hende igaar: en
  munter Adspredelse, et Øjebliks Lyst, en flyvende Sommer?
  
  Hvor er den sikre Prøve?
  
  
  
  
  LVI.
  
  
  Det er den sidste Nat, vor sidste Nat. Om faa Timer drager Maria til
  den fremmede By for at besøge en Tante. Og naar hun vender tilbage,
  er det for at holde Bryllup. Jeg ser hende ikke mere -- hun er en
  anden Mands Hustru. Havde det været i gamle Dage, i Begyndelsen jeg
  kendte Maria, hendes Ægteskab havde saavist ikke skilt os. Det havde
  vel langt hellere opflammet min Erobrerlyst. Nu fristede Erobring og
  Bytte fra fremmed Strand mig ikke. Jeg vilde Ingens Lykke og Fred
  forstyrre. Min Lykketro, min Stolthed var brudt. Havde jeg end Lykken
  i min Haand, jeg vovede ej at tro paa den, vovede ej at holde den
  fast.
  
  ... Natten sænkede sig over os. Saa højtidsfuldt stille der var.
  Haand i Haand laa vi, hver i sine Tanker, og stirrede ind i Mørket.
  Din lille varme Haand, Maria, den hvilede saa forsigtigt i min, rørte
  sig ikke, frygtede sagtens at bryde Stilheden. Jeg syntes, det var,
  som svævede vi sammen gennem Rummet, bares paa store tyste Vinger
  langt bort, langt op fra Savn og Smerte -- ind i en Sfære, hvor det
  frygtløse Mørke og den drømmeløse Søvn hersker og hvor Tiden ingen
  Timer har.
  
  Vi laa længe saadan. Jeg véd det, fordi jeg flere Gange hørte et
  Kirkeurs Slag; jeg hørte Slagene, men havde ingen Fornemmelse af,
  at de meldte Tiden for os. Saa hørte jeg, langt borte fra, Marias
  Stemme. Den kom til mig som baaren paa den store Stilheds bløde
  Bølger. Hun sagde: »Saadan er det vist at være død.« Jeg syntes, jeg
  havde tænkt netop de samme Ord, og jeg svarede -- jeg kendte min
  Stemme, men den kom langvejs fra --: »Ja, saadan er Døden.« Og der
  var atter tyst en Stund. Jeg følte Marias Haand lukke sig fastere om
  min, mens vi svævende steg og steg. Saa hørte jeg igen Marias Stemme
  tale til mig: »Jeg vil gærne dø sammen med Dig.« Men jeg havde tænkt
  de samme Ord og jeg svarede: »Naar vi er trætte, vil vi dø sammen.
  Lover Du at komme, hvis jeg kalder?« Hendes Haand trykkede min til
  Svar. Og vi talte ikke mere, før det graa Dagslys brød ind i Natten
  og vakte os til smertefuld Forstaaelse af, at Afskedens Time var
  kommen.
  
  -- -- Men i selvsamme Nat var det, at Babylon blev ødelagt.
  
  
  
  
  LVII.
  
  
  Maria er i den fremmede By. Og jeg er gaaet i Kloster. I mange Dage
  sætter jeg ikke min Fod paa Gaden. Hvad har jeg dér at gøre? Hun er
  der jo ikke. Jeg lukker mig inde i mine Stuer og klistrer en Seddel
  paa Entrédøren, at jeg er bortrejst. Jeg lyver ikke. Med hele min
  Sjæl har jeg fulgt hende.
  
  Jeg hører de første Dage af og til Knirken og Knitren op ad mine
  Trapper; Lyden standser udenfor min Dør; saa knirker og knitrer det
  ned ad igen.
  
  Men snart er der heller Ingen, som søger mig. Man tror, jeg er
  borte, og Ingen spørger efter mig.
  
  Jeg sidder i mine stille ensomme Stuer, hvor Marias Minde omsvæver
  mig, og jeg digter om Maria, som i denne Bog skrevet staar. Det er
  ingen kunstfærdigt ordnet Fortælling. Det er en Bunke løsrevne Blade
  af en Kærlighedshistorie, hvortil ikke kræves anden Kunst end den: at
  være forelsket. Det er en Bog om, hvordan _jeg_ lærte den enfoldige
  og dog ikke saa letnemte Kunst.
  
  
  
  
  LVIII.
  
  
  Maria, Du hellige. Se en Synder ligger for din Fod og han begærer Dig
  ikke. Han, den fordum unøjsomme, atraar intet uden det at ligge for
  din Fod og stirre op i dit yndige Ansigt. Han, den bydende, beder,
  han, den lidet troende, sværger ved dit Navn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Maria, Du, hvis Kærlighed skænker Alt, Du Gavernes uudtømmelige
  Kilde, blot at hvile ved din Fod og favne dit Blik er Rigdom.
  
         *       *       *       *       *
  
  Maria, Du jordisk ømme, Du himmelsk rene, Du, hvis Sjæl stiger som
  en hvid Due af dit Legems Elskovsbrand -- jeg takker Dig, at Du lærte
  mig den jordiske Kærligheds ujordiske Lyksalighed.
  
  
  
  
  LIX.
  
  
  Maria skriver mig et Brev fra den fremmede By.
  
  »Min kære Ven. Staden her er meget stor og skøn. Den er rig paa
  herlige Kunstværker og smukt holdte Parker. Der er overalt et
  mylrende Folkeliv, Øjet opdager stadig nye Overraskelser. Her er
  ogsaa fuldt af Teatre og Koncertsale, og de straalende Konditorier
  frister lækkersultne Munde. Man er god imod mig, fører mig fra en
  Seværdighed til en anden og sender mig om Aftenen til de forskellige
  Skuespil.
  
  Hvis Du bad mig om nærmere Redegørelse for mit Liv hernede, jeg
  kunde ikke med min bedste Vilje opfylde dit Ønske. Jeg ser en Mængde
  Mennesker og Ting glide mig forbi. Jeg husker intet af det altsammen.
  Jeg længes kun efter Aftenen, at jeg kan gaa til Sengs og være ene.
  
  Saa ligger jeg ganske stille og prøver paa at leve om igen den sidste
  Nat, jeg var hos Dig.
  
  Men der er saamegen Støj udenfor paa den store Bys Gader. Støjen
  stiger op til mig som Summen af en Folkehob i Oprør. Og gennem den
  truende Summen lyder ustandseligt hvinende Piskeslag paa Hesterygge
  og Kuskenes hidsende Skrig.
  
  De første Aftener var jeg bange. Jeg følte Slagene helt ind i mit
  Hjærte og, skælvende, krøb jeg sammen under Tæppet. Men saa kom jeg
  til at tænke paa, at om det var Dig, der martrede mig til Døde, det
  vilde ingen Lidelse være. Jeg tog gærne Døden af din Haand.
  
  Husker Du vor Samtale hin sidste Nat? Ser Du, hvad jeg den Gang
  lovede, det mente jeg. _Det_ vilde jeg, Du skulde vide -- inden vi
  skilles.«
  
  
  
  
  LX.
  
  
  Jeg staar paa Waggonens Platform. Jeg har staaet der hele Natten,
  svøbt i min Kappe. Jeg har set Aftenens Skygger fra Dalene krybe op
  ad Bjærgene, indtil alt var hyllet i Mørke. Nu lakker det mod Dag,
  et blegt Skær lysner i Horisonten; med stedse rappere Stempelslag, i
  Takt med mit Hjærte, haster Toget afsted mod den fremmede By.
  
  Hvilken sælsom Uro har holdt mig vaagen den ganske Nat? Hvilke
  angstfulde Spørgsmaal er det, mit Hjærte søger Svar paa, mens jeg
  grublende stirrer ud i Mørket?
  
  Jeg kan jo ikke tvivle om Marias Kærlighed, jeg tvivler ikke længer
  om min egen.
  
  Dog drager jeg skælvende til Mødet. Thi mit angstfulde Spørgsmaal er
  dette: Vil vi mon ikke føle os fremmede for hinanden?
  
  Den Maria, jeg rejser ud for at finde, er ikke Maria fra før. Det
  er ikke det hensynsløst forelskede Barn, der i gamle Dage lagde
  sig i mine Arme, ikke den muntre og altid beredte Elskerinde, min
  Erobring og mit Bytte, -- det er vel baade det ene og det andet, men
  samtidig noget større og højere, det, som maaske altid var hendes
  Væsens Baggrund, det, jeg troede at fornemme de sidste Gange, vi var
  sammen, det, som, til Syvende og sidst, blev min ensomme Tilbedelses
  Madonnabilled.
  
  Og hun, vil hun genkende mig? Jeg gør det jo næppe selv. Jeg vandt
  hende i Leg, jeg tog hende med Sværd i Haand. Alle Dage var det saa
  let en Dans, vi traadte. Og nu kommer jeg til hende med vaabenløs
  Alvor. Før gjaldt det en Dans, nu gælder det Livet. Før nøjedes jeg i
  rigt Overmod med lidet, nu beder jeg i fattig Ydmyghed om Alt.
  
  ... Vi farer frem mod den dæmrende Morgen. Pludselig er det atter
  sort Nat: under buldrende Larm jager Toget gennem en Tunnel. Mørket
  stemmer mig for Brystet, det suser i mine Øren, og svimmel griber
  jeg om Platformens Gelænder. Jeg synes, denne Tunnel aldrig faar
  Ende, jeg famler mig frem for at naa ind i den lyse Waggon -- da ...
  hvilken Aabenbarelse! I den purpurne Himmelrand opstiger Solskiven,
  spreder sin gyldne Glorie vidt om, gyder dirrende Varmelys over
  fugtigt blinkende Græsdale og Kornskraaninger.
  
  Skønne fagre Dag, med frydelig Tak knæler jeg for Dig, Du, som friede
  mig ud af min vaandefulde Nat og førte mig, med genfødt Tro, til
  Maria.
  
  
  
  
  LXI.
  
  
  Gensyns gyldne Sol over Bjærge, Gensyns tindrende Graad i stille Dale.
  
  I undrende Betagelse staar vi overfor hinanden, véd ej Ord at finde,
  kan ikke spørge, ikke svare, kan kun synke i hinandens Arme og,
  jublende, grædende, i fælles Lyksalighed lovprise den opstigende Dag.
  
  Var det virkelig ingen Drøm? Var det virkelig Dig og mig? Vi ser paa
  hinanden, vi ryster vantro paa Hovedet. Og dog, først nu synes vi,
  vi rigtigt kender hinanden. Thi det er jo vort Gensyns høje Under:
  vi mødes, som saa ofte tilforn vi mødtes i vor næppe tilstaaede
  Længsels Lykkedrøm. Nu er Drømmen lyslevende.
  
  Og Du dejlige lyslevende Pige, med Forklarelsens stille Lykke i dine
  skælmske Øjne, med Kvindens voksne Tænksomhed paa din Barne-Pande, Du
  lægger dine Arme om min Hals og Du siger: »Saa skete det da omsider,
  i den elvte Time, men ikke for sent, det, jeg aldrig ophørte at
  haabe. For det er jo sandt, ikke noget, Du imorgen fortryder, ikke
  noget, Du nu bilder Dig ind, fordi Du har længtes en Smule efter din
  Elskerinde?«
  
  Jeg svarer: »Saavist som jeg altid hellere har sagt Dig for lidt
  end for meget, saavist elsker jeg Dig. Jeg elsker Dig i Lyst og i
  Nød, Hverdage og Festdage. Du er den, jeg vil dø med, men først vil
  jeg leve meget, meget længe med Dig. Javel har jeg længtes efter
  min yndige Elskerindes Kærtegn. Men mest har jeg længtes efter alt
  det andet, som ogsaa er Dig: dit trofaste Hjærte, din rene Tanke,
  din milde Tale, dit lyse Smil, som er min Sol i Tvivlen, dit gode
  Haandtryk, som er min Styrke paa Vejen.«
  
  Men da jeg siger Maria dette, græder hun, fordi hun forstaar, jeg
  taler sandt, og fordi hun er lykkelig.
  
  
  
  
  LXII.
  
  
  Der er En, som bagfra rykker mig i Ærmet. Jeg sidder med Maria paa
  Skødet og siger vredt: »Hvem vover at forstyrre?«
  
  Men en Stemme hvisker: »Jeg kommer som Deputation fra Læserne. Deres
  Bog, som i Begyndelsen var frygtelig, er efterhaanden kommen ind paa
  et bedre Spor. Der er endogsaa nogle af os, som har faaet Taarer i
  Øjnene. Men nu er vi saa bange for, at den alligevel tilsidst skal
  skeje ud. For Guds Skyld: De vil da vel ægte Maria? Husk paa, De har
  taget hende fra hendes Bejler, som havde de agtværdigste Hensigter?«
  
  Min strænge Censorinde, frygt ikke. Maria, siig den rare Dame, at hun
  uden Skrupler kan lade os ene.
  
  
  
  
  LXIII.
  
  
  Bispen staar foran Altret i sin Guldkjole og skinner omkap med
  Kandelabrene. De ærværdige Marmorstatuer i Nicherne er blevne
  vaskede, og ved Orglet sidder den højt bedagede Mester med Silkekalot
  paa Hovedet og Storkorset paa sit Bryst.
  
  Stolestaderne er fyldte med Landets mest forelskede unge Piger og
  Mænd. De har Blomster i Hænderne, de sidder Par ved Par, de unge
  Piger med hvide Roser, de unge Mænd med røde. Alle stirrer de ned mod
  Indgangsdøren, hvor tolv venlige gamle Præster i sorte Fløjlskjoler
  staar opstillede, seks paa hver Side.
  
  Saa begynder Mesteren at spille. Orgeltonerne bruser under de høje
  Hvælvinger. De unge Piger og Mænd rejser sig.
  
  Den tunge Egetræsdør slaas op, et blændende Lys fylder Aabningen: dér
  staar Maria i sin hvide Brudekjole, ombølget af det lange Slør. En
  blussende Jomfru med nedslagne Blikke. Himmelsk Højhed, salig Lykke
  udstraaler fra hende.
  
  Gennem Kirken gaar en beundrende Mumlen, Bispen ved Altret vender
  sig, sætter sine Briller paa, og da han ser, hvor yndig Maria er,
  iler han hende i Møde, bøjer sig for hende og fører hende ved Haanden
  til Altret.
  
  De unge Piger og Mænd strøer deres Roser, de røde og de hvide, over
  hende, idet hun gaar forbi; nogle af Roserne bliver hængende i
  Sløret, og Maria smiler, da hun ser den blomstrede Kjole.
  
  Men den gamle Mester er hørt op at spille, han bøjer sig ud over
  Orgelpulpiturets Ballustrade for at se Maria, og gennem Glughullerne
  i Hvælvingerne kigger nysgærrige Engleansigter.
  
  ... Saa er Maria med det gamle og nye Testamentes Ord givet i min
  Haand, jeg fører hende ud, fulgt af Bispen og de tolv Præster samt
  alle de forelskede unge Par, mens den gamle Mester spiller med den
  ene Haand og vifter til os med den anden.
  
  Udenfor holder Kareten med de hvide Heste for, og vi stiger op for at
  køre hjem til mig, hjem til os. Og saa begynder Klokkerne at kime.
  
  
  
  
  LXIV.
  
  
  Ja, kimer, alle Klokker! Jubler, alle Engle! En Sjæl er frelst.
  
  Det var en saare forhærdet Sjæl, en Sjæl, der boltrede sig i Synd og
  kendte Anger end ikke af Navn.
  
  Kimer af fuldt Bryst, Klokker! Jubler omkap, Engle! Det er en meget
  stor Synder, som frelst bæres hid.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hvo var det, som frelste ham? Hvo er det, som bærer ham?
  
         *       *       *       *       *
  
  En skrøbelig Kvinde, ej uden Brøde og Brøst, men stærk ved sin Tro.
  Hendes Tro bevarede hende selv og frelste omsider ham. Kimer!
  Jubler! Nu kommer hun med ham!
  
         *       *       *       *       *
  
  Hvi kommer han ikke alene? Hvi maa han bæres?
  
         *       *       *       *       *
  
  End er han svag, end vakler hans Fod. Men, baaren af hendes stærke
  Tro, vil han naa hid.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ak nej! Nu daler han! Hun mægter ej at bære ham længer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Lad Frydetonerne klinge, den svage Kvinde til Styrkelse. Og jubler
  ham, til Oplivelse, den Elskedes Navn i Møde.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hvad hedder hun, den fromme Kvinde?
  
         *       *       *       *       *
  
  Maria er hendes høje Navn. Kimer det ud, synger det ud.
  
  Se, han løfter sit Hoved. Hans Vilje faar Kraft. Nu stiger de, Haand
  i Haand. Men tys! Han taler. Hvad siger den frelste Sjæl? Stille,
  Klokker, stille, Engle. Lytter til de Ord, han sender ned over den
  syndefulde Jord.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han nævner Marias Navn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Deri gør han Ret. Men han taler fremdeles. Hørte I det? Lovsynger,
  Engle, kimer i Sky, Klokker. Han udtalte Forløsningens Ord:
  
                        _Gennem de Mange til Én!_
  
  
  
  ***END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MARIA***
  
  
  ******* This file should be named 41786-8.txt or 41786-8.zip *******
  
  
  This and all associated files of various formats will be found in:
  http://www.gutenberg.org/dirs/4/1/7/8/41786
  
  
  
  Updated editions will replace the previous one--the old editions
  will be renamed.
  
  Creating the works from public domain print editions means that no
  one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
  (and you!) can copy and distribute it in the United States without
  permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
  set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
  copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
  protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
  Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
  charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
  do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
  rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
  such as creation of derivative works, reports, performances and
  research.  They may be modified and printed and given away--you may do
  practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
  subject to the trademark license, especially commercial
  redistribution.
  
  
  
  *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg