text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne
  e-bog, men forfatterens stavning er i øvrigt bevaret. _Understreg_ er
  brugt til at gengive kursiveret tekst.
  
  
  
  
   KNUD HJORTØ
  
   TO VERDENER
  
  
   KØBENHAVN
   DET SCHUBOTHESKE FORLAG
   J. L. LYBECKER OG E. A. HIRSCHSPRUNG
   1905
  
  
   J. COHENS BOGTRYKKERIER
   (GEORG A. BACH)
  
  
  
  
                          Tilegnet
                                  K.
  
  
  
  
  Med et halvspist æble mellem de tre forreste fingre og et helt
  stort æble klemt ind i hånden med de to andre kom Helga ind i
  klasseværelset, hvor frøken Schou allerede sad ved katedret. Helga
  hævede hånden for at ta en bid til, da hun fik øje på lærerinden, og
  med stærkt markeret bestyrtelse, der fik de andre elever til at more
  sig indvendig, gemte hun sine æbler i lommen og var med et par lange
  skridt på sin plads. Hun havde for længst fundet hvor det var, mens
  enkelte endnu sad og ledte.
  
  Jeg undres over Helga, sa frøken Schou efter nogen tavs stirren.
  
  Helga så lige ud, hendes udstrakte pegefinger viste på det sted i
  tyskbogen, hvor der skulde begyndes.
  
  Synes du det klær en ung dame at komme spisende ind i klassen?
  
  Jeg er ingen dame.
  
  Nej, det skal gud vide; men du vil vist gærne være det.
  
  Det vil jeg meget nødig.
  
  Frøken Schou blev en smule bleg: Da må du ikke bilde dig ind, at du
  er et barn, selv om du går med flætning ned ad ryggen. Hvor længe
  har du for resten i sinde at blive ved med det?
  
  Til jeg blir voksen.
  
  I at være raffineret er du i alt fald den mest voksne her i klassen.
  
  De, der sad på den forreste bænk, nød det blik, Helga sendte frøken
  Schou, og de tænkte hver især: Tak! Det skulde bare ha været mig. Men
  frøknen så ikke noget, hun begyndte undervisningen, idet hun skyggede
  for ansigtet med den ene hånd.
  
  Frøken Schou var den eneste af Skolens lærerinder, der havde
  realklasserne lige op til præliminæreksamen, hun holdt god disciplin
  og kunde fagene; hendes magre, anselige skikkelse bares oppe såvel af
  et stramt korset som af myndighed og viden. Helga havde døbt hende
  "Kundskabens Træ" og tegnet hendes karikatur i skikkelse af et
  gammelt stævnet poppeltræ. Frøkenen havde fået at vide om denne
  tegning, og det var nok ikke Helga, der særlig havde søgt at hindre
  det. Man forstod overhovedet ikke alt det Helga tillod sig over for
  frøken Schou, hun var da ellers ikke af de værste. Der var drenge,
  der kunde ha lyst til noget lignende -- men de dyede sig.
  
  Ingen huskede næmlig længere, hvordan frøken Schou for fire år siden
  havde forelsket sig i det halvlange, trettenårige pigebarn, som Helga
  den gang var, hvordan hun havde givet hende karakterer, som Helga
  skammede sig over, og ros, der fik hende til at skære ansigt af
  flovhed. Og så en dag, hun sad hjemme og var arrig og ked af det, kom
  ånden over hende, og med stor indre forløsning lavede hun den omtalte
  karikaturtegning. Den var knagende god og måtte vises, både af
  kunstneriske og andre grunde. Siden den dag kom der mådehold i
  karaktererne, og den megen ros blev til noget helt andet. Helgas
  humør steg højt derefter, nu skyldte hun ingen noget, hun var en tid
  slemt uartig, men efterhånden, som det blev en vane, og hun tillige
  blev ældre, fik hun mere selvbeherskelse og lærte at udrette meget
  med små midler. Men frøken Schou lærte ikke noget, hverken at
  beherske sig eller at forvinde sin skuffelse.
  
  Helga var en temmelig lang, ung pige med en ikke slet så lang
  flætning ned ad ryggen. Hendes hår var mørkeblondt, og hendes øjne
  var blå som slåen, duggen er gået af. Hun var af de lystigste blandt
  skolens pigebørn, og det var derfor ikke at undres over, at hendes
  flætning, der altid var fast knyttet om morgenen, tit blev løs og
  lodden inden aften. Der var altid nok, der søgte hende, så hun
  behøvede aldrig at søge andre; hendes væsen var mere livligt og
  ubekymret end egentlig hjærteligt; men det, der gjorde hende til den
  overlegne mellem kammeraterne, det var, at hendes lystighed --
  ligesom visse simpelt indrettede maskiner -- kunde stanse på et
  øjeblik. Når en veninde prøvede at tilrive sig hendes fortrolighed i
  en glad, åben stemning, så fik hun at føle, hvor hurtigt og
  fuldstændigt Helga kunde lukke sig; der var noget tillokkende og
  utilfredsstillende ved hende på grund af den forsigtighed, hvormed
  der undertiden måtte gøres kur til hende. Pigerne var tit
  misfornøjede med hende, men de drenge, der endnu ikke var gået erotik
  i, syntes, at hun var en gevaltig fest een.
  
  Helga kunde let blive alvorlig, og da kom der en særegen magt i
  hendes blik. En mand, der blev forelsket i hende, havde sagt hende
  dette og ventede noget godt til gengæld, men læste i hendes øjne ikke
  andet end væmmelse; det lykkedes ham aldrig at komme til at tale med
  hende senere. Han antog derefter, han havde taget fejl, og fandt
  hende i grunden højst usympatetisk. Når Helga blev vred, gik der en
  lodret rynke ned gennem hendes venstre øjenbryn, så hårene strittede
  ud af deres naturlige stilling. Dette urede i brynet kunde ses længe
  efter.
  
  Frøken Schou sad på katedret og lod sine øjne vandre rundt i klassen,
  indtil de som sædvanlig endte ved Helga, og dær blev de i nogen tid,
  indtil Helga utålmodig stirrede igen.
  
  Lad være med den gloen, sa frøken Schou.
  
  Helga så straks bort.
  
  Hvorfor siger du ikke noget? Jeg ved godt, du sidder og mukker
  indvendig.
  
  Helga så op med et udtryksløst blik, som stod til hendes rådighed,
  når det passede hende.
  
  Jeg kan ikke lide det ved dig, at du kan være så artig udvendig.
  Hvorfor viser du dig ikke så uopdragen, som du i virkeligheden er?
  Men det er vel din måde at være voksen på. Tror du, den er yndig? Sig
  noget, sid ikke dær, som om du var af træ.
  
  De ved jo godt, jeg ikke må svare, sa Helga og vendte et par tomme
  øjne mod katedret.
  
  Da tør du udmærket godt mukke indvendig, det ved jeg. Uf, Helga, det
  er det ækle ved dig, at du ikke er ærlig; du går og gemmer på en
  mængde tanker, som ingen må få at vide, men jeg tror ikke, det er
  noget godt, der bor i dig, jeg tror det ikke længere, desværre.
  
  Helga la sit hoved ned på hænderne; hun følte det som om nogen med rå
  begærlighed famlede efter noget, der endnu lå skjult i hendes sjæl.
  Kunde det tænkes, at en anden skulde finde, hvad hun ikke engang selv
  kendte? Hun huskede med uvilje noget, man kaldte fortrolighed. Når
  den kom fra andre, var den nærmest tosset; når den forlangtes af
  hende selv, så -- uha! Og hvor mange forsøg havde frøken Schou ikke
  gjort for at vriste den fra hende? Hun krummede sig uvilkårlig sammen
  for at dække sig.
  
  Se op, lød det fra katedret.
  
  Helga gjorde det ikke.
  
  Frøken Schou kom ned og tog hidsigt om hendes hoved for at løfte det,
  men denne berøring virkede anderledes på hende, end hun havde tænkt;
  hendes stemme slog pludselig over.
  
  Græder du, Helga?
  
  Helga så rask op, rynken stod ned gennem det venstre bryn.
  
  Hvad skulde jeg græde for? De kan jo ikke gøre mig noget.
  
  Frøknen blev lidt mindre rank: Jeg mener det heller ikke så slemt;
  det er altsammen for dit eget bedste. -- Hun smilede forsøgsvis.
  
  Helga åbnede munden og lo lydløst. Hun så, hvor det gjorde ondt, men
  hun vidste også, at nu var hun fri de første dage derefter.
  
  Opmærksomheden havde lidt ved alt dette; drengene sendte sedler over
  til pigerne for at få klaret nogle ubegribelige steder i den engelske
  versjon, der skulde afleveres næste dag; særlig var Helga genstand
  for et bombardement af spørgsmål.
  
  Jeg ved ikke, hvad "bob" betyder, nederst på siden, stod der på en
  lap, og da alle andre vanskeligheder var klarede, samledes
  granskningerne om dette dunkle ord.
  
  Helga formodede, at det betød et nik.
  
  Nej, "bob" vil sige en orm, stod der på en seddel fra Dagmar.
  
  Berta holdt på, at "bob" skulde oversættes ved klokkeringning, og
  Marie, der aldrig kunde noget, foreslog at la det betyde en hund, for
  de havde hjemme en hund, der hed Bob. Helga benyttede resten af timen
  til at tegne en hund, der lignede Marie og hed Bob, og under dette
  arbejde forvandt hun det pinlige indtryk fra før.
  
  Den påfølgende matematiktime, hvor de havde hr. Jensen, begyndte med,
  at fire efter hinanden blankede den ptolemæiske læresætning; det var
  noget, man ellers ikke gærne bød hr. Jensen, men han syntes den dag
  at være i en tilgivende stemning.
  
  Så må vi ha dig herop for at vise dem det, Helga; du er af dem, der
  kan.
  
  Hun blev meget forbavset over denne jovialitet; hun var ikke af de
  bedste i det fag.
  
  Kom nu bare her; jeg kan jo se på dig, at du kan det.
  
  Helga blev stædig over udtrykket i hans øjne.
  
  Jeg tror ikke, jeg kan, sa hun.
  
  Sludder, Helga; sådan et lyst hoved som du.
  
  Men Helga vilde ikke høres, når han havde de øjne. Jeg vil helst
  være fri, svarede hun med alvor, jeg er ikke videre forberedt.
  
  Han smilede endnu, men hun så sådan på ham, at hans smil forsvandt,
  og han blev opbragt, idet han følte sig gennemskuet. Det er også
  harmeligt, når en mand på fem og tyve år i en bestemt hensigt smiler
  til en ung pige på sytten. Hun kan vel sagtens smile igen; det er
  ikke så svært i den alder; ellers står man der som en idiot, med sit
  smil returneret, nægtet modtagelse.
  
  Men hun er tilfældigvis ens elev, man behøver ikke at finde sig i
  det. -- --
  
  Hr. Jensens ansigt, der både var net og forstandigt, var
  bundalvorligt, da han sa:
  
  Så kommer jeg til at gi dig et nul.
  
  Helga vilde nødig ha et nul, og hr. Jensen så nu aldeles ubøjelig ud;
  men han havde udleveret sig ved at smile sådan; det holdt hun sig
  til, så hun var alligevel ikke så ked af det.
  
  Han skrev det nul i hidsighed, dyppede først den gale ende af
  penneskaftet, så den rigtige, og satte en tyk streg under. Lidt efter
  stod nummer fem oppe ved tavlen og forklarede den ptolemæiske
  læresætning under frygtsomme sideblikke til hr. Jensens højre hånd,
  der dirrende snoede overskæg.
  
  Han har det ikke godt, hviskede Berta imidlertid til Helga; det er
  siden sommerferien.
  
  Nå, tak! Berta vidste også noget. Nu fik man måske sit døje med ham i
  den første tid. Men -- -- ja, ja.
  
  Du fik et nul, Helga, sa han ved slutningen af timen.
  
  Hun så op til protokollen, hvor hun lige kunde skimte det anselige
  nul.
  
  Bed ham om at slette det, hviskede Berta, det er det, han vil.
  
  Helga sprang lige op, sådan spruttede det Nej! inden i hende.
  
  Det er første gang, jeg har været nødt til det, fortsatte han i en
  tone, der kunde blive bevæget, hvad øjeblik det skulde være.
  
  Jeg skal nok lære det til næste gang, svarede hun koldt og artigt.
  
  Det tror jeg gærne, sa han, parat til at blive mild; det er ikke det.
  
  Berta puffede hende i ryggen; Helga tog hende under armen, og de gik.
  
  Der forsvandt en forventning fra hr. Jensens ansigt; han satte vredt
  sin hat på og gik ned. Lidt efter kom han igen og lod en stor
  blækklat falde lige oven på nullet.
  
  Men i næste time skal vi ha det morsomt, erklærede Helga, da
  frikvarteret nærmede sig sin slutning, og det var den almindelige
  mening mellem pigerne, at det havde de en vis ret til; så skulde de
  næmlig ha engelsk ekstemporal med hr. kandidat Grandlev, og da
  pigerne var alene til det, plejede tonen at være noget friere end
  ellers.
  
  Hr. Grandlev var noget for sig blandt skolens lærere; han sa De til
  de konfirmerede elever og behandlede dem nogenlunde som voksne, uden
  for skolen næsten som ligemænd; det havde ikke altid de bedste
  resultater, men gjorde ham i alt fald vel lidt og forskånede ham for
  mere ondartede spilopper. Han var en fredelig mand, der antoges at
  kunne en mængde sprog, ingen vidste med sikkerhed hvor mange, men
  større betydning havde det for eleverne, at han undertiden gav dem
  temmelig frie tøjler, og da la de mærke til, at han gik mere oplivet
  ud af klassen, end han kom ind; deri lignede han ikke andre lærere,
  men det måtte ganske vist også betænkes, at han ikke havde det så
  morsomt hjemme i sin ungkarlelejlighed, hvor han tilbragte det meste
  af sin fritid med at studere.
  
  Hr. Grandlev kom ind i klassen, satte sig på katedret, rettede
  med to fingre på sit humbug, trak sine mansjetter frem og så sig
  om med en mine, som tog han afsked med noget, inden han begyndte
  undervisningen. Så fandt han, hvor det var i bogen, men i samme
  øjeblik, han lukkede munden op, sa Helga:
  
  Hr. Grandlev, det er Maries fødselsdag i dag.
  
  Så kan Marie begynde.
  
  Skal vi ikke ha en historie? spurgte Dagmar.
  
  Nej, det synes jeg ikke. Nå, Marie?
  
  Det er sandt, foer Berta op, hvad betyder "bob" i den engelske
  versjon? Der er ikke en eneste af os, der ved det, bevidnede Helga.
  
  Nå ikke; det betyder en blyklump.
  
  For eksempel på enden af en stok? spurgte Helga.
  
  Nej; i enden af en medesnor.
  
  Hvad hedder en blyklump på enden af en stok? spurgte Helga videre og
  vædede blyanten mellem læberne.
  
  Det ved jeg ikke. Skal vi så -- --
  
  Jeg troede, det betød klokkeringning, meddelte Berta.
  
  Jeg har oversat det ved en orm, sa Dagmar og så forurettet ud.
  
  Kan det ikke betyde et nik? spurgte Helga og vædede atter sin blyant.
  
  Hr. Grandlev -- Dagmar dukkede halvkvalt op fra sin bog --, Marie
  tror, det betyder en hund, der hedder Bob!
  
  Det sidste måtte hun skynde sig at sige, inden latteren overmandede
  hende.
  
  O morskabs dyb, lille Dagmar. Fik Marie så begyndt?
  
  Marie tog fat på at læse op under frygtelige udtalekvaler, der fik
  hr. Grandlev til at skære ansigt, og øjeblikkelig stak Helga en
  finger i hvert øre og rystede fortvivlet på hodet. Det blev straks
  efterlignet rundt om i klassen.
  
  Skal vi ta de fingre ud af Helgas øren? Hvad sidder hun og skaber sig
  over?
  
  Det er ikke til at holde ud, forsikrede Helga, sekunderet af svagere
  ekkoer fra de øvrige.
  
  Så kan De gå videre. Og Marie kan imidlertid skamme sig noget.
  
  Helga læste op, mens Marie svalede sine flammende kinder med
  bogbindet. Men Helgas oversættelse begyndte således:
  
  Næste dag løb skonnerten på grund med alle kanarifuglene, der tog sig
  den frihed at brække skibet i stykker -- --
  
  Hvad er det for noget vrøvl, Helga?
  
  Det ved jeg ikke, men sådan står der. Her skal De selv se: Which, set
  at liberty by the breaking up of the vessel. Det kan ikke betyde
  andet, sluttede hun og så koldt og åndsfraværende ud i gården.
  
  Tror De måske, at kanarifuglene kan brække et skib i stykker, hvad,
  De komiker?
  
  Ih nej, hr. Grandlev, det tror jeg skam ikke, men derfor kunde det
  godt stå der. De siger selv, der står så meget vrøvl i bøger.
  
  Ja, det gør De, hr. Grandlev, vedlagde Dagmar.
  
  Bekræftende mumlen fra resten.
  
  Ja, men der må dog være grænser for vrøvl, mon ikke?
  
  N--nå! Det antog jeg ikke. De siger ellers altid, der er ingen
  grænser for, hvad folk kan finde på at sætte i bøger.
  
  Vel. I kraft af stædighed får man ret. Meningen er nu den, at skibet
  blev slået i stykker af bølgerne, og at fuglene derved blev sat i
  frihed.
  
  Det kan jeg virkelig nok regne ud selv; men når det nu er mest
  almindeligt, at det, der står i bøgerne, er noget vrøvl, så syntes
  jeg, det var lige så rimeligt at ta det på den anden måde.
  
  Uha. Sikken et bundløst væld af grinagtighed, De er. Gå så videre.
  
  Hun så op til ham med et lille undersøgende blik og tog fat igen; men
  midt i oversættelsen la hun pludselig bogen ned og sa med et vemodigt
  udtryk, der fik alle til at le:
  
  Nej, nu kan jeg virkelig ikke længere forstå, at vi ikke skal ha en
  historie.
  
  Ja, jeg synes også, vi skulde ha en hist-- grødede Marie, men så
  stansede hun midt i en klump og rødmede.
  
  Ja, ikke sandt, stakkels Marie, sa Helga og vendte sig om og
  klappede hende på den ene kind. Hør, hvor pænt hun ber om det.
  
  Vi kunde så høre Dagmar, sa hr. Grandlev og strøg et smil bort under
  overskægget.
  
  Dagmar var den ældste i klassen, atten år fyldt; hun var helt
  udviklet, havde et mildt og moderligt ansigt og misundtes som Helgas
  bedste veninde. Hun var lidt småt begavet, og hendes oversættelse i
  øjeblikket var ikke af de bedste:
  
  De æventyrlige -- sømænd skred følgelig frem til det -- østlige --
  Island -- de østlige Islande -- --
  
  Men herregud, stakkels Dagmar, begyndte Helga.
  
  Helga tier stille!
  
  Det er sandt, Helga tier stille, hviskede hun, og hr. Grandlev
  skjulte et smil bag sin bog.
  
  Nå, nej: øer, rettede Dagmar. Og ankom dær i et ikke videre
  elskværdigt tempera -- humør. -- Hun så hjælpeløs op til katedret,
  men der kom ingen hjælp. De andre piger, der vidste, at Dagmar var
  blidt forelsket i hr. Grandlev, nød scenen med stille morskab.
  
  Planen om flugt var opgivet, hakkede Dagmar videre, fjenderne rev
  blyet af domkirken, en handling, for hvilken de smukt kunde forsvare
  krigens nødvendigheder -- -- jeg forstår det ikke, hviskede hun
  elendig.
  
  Jeg synes, begyndte Helga spidst, og derefter mere dæmpet: Jeg synes
  ikke, der er nogen mening i det, men man må jo ikke længere spørge om
  noget, det er måske rigtigt nok, hviskede hun og noterede ivrigt. Men
  det at få sine dumheder forevigede på den måde gjorde et så dybt
  indtryk på Dagmar, at hun helt holdt op.
  
  Kan De ikke mere, Dagmar?
  
  Hun rystede på hodet og gled mat over på Helgas skulder og derfra ned
  på sin plads.
  
  Så er det bedst, at Berta tar det igennem en gang til og oversætter
  det fra Dagmarsk til dansk. De såkaldte æventyrlige sømænd, Berta?
  
  Men var det ikke rigtigt, hvad Dagmar oversatte? udbrød Helga
  bestyrtet.
  
  Nå, dær har vi nok igen Helga på arenaen.
  
  Og De sa ingenting, og det var galt, og jeg har skrevet det op
  _altsammen_! Hun holdt notebogen højt i været med en mine, som om hun
  havde haft den ulejlighed at indhugge det i sten.
  
  De har nok forårsdelirium i dag, bemærkede hr. Grandlev.
  
  Det er noget sært noget, opponerede hun og la sig henad bordet og
  viskede ud med stor hidsighed.
  
  Kan De så tie stille?
  
  Ja, når De ikke siger, hvad der er rigtigt, og hvad der er galt,
  mukkede Helga med en blæsen, der skulde befri papiret for
  viskelærssmulerne, og som samtidig gjorde det ud for en protest.
  
  Men bevares vel, barn, sa han og stillede sig lige over for hende,
  dette er jo himmelskrigende uartighed.
  
  Hun rejste sig. De var omtrent lige høje: Jeg er også meget uartig i
  dag, hr. Grandlev. -- Hun lo ikke; der var ikke engang et smil om
  hendes halvåbne mund. Hele hendes sjæl lå i øjnene, det var, som om
  de i dette nu ikke stod i synets tjeneste, men blot tjente til at
  udslynge livskraft med.
  
  Sådan må det være, tænkte han, pludselig at se en kilde springe frem
  for sin fod, allerbedst som man går på den rolige jord. Han så ned på
  hendes læber, der var gennemtrukne af fine furer som to stykker
  appelsin, og han så igen på hendes øjne. Hvor mange ting huskede han
  ikke nu, der var grå og falmede! Og langt borte fra den time engelsk
  ekstemporal, som var det, der skulde passes, sa han:
  
  De er vel en god pige, Helga?
  
  Det ramte hende som et stød, hun sank ned på bænken, og udtrykket i
  hendes ansigt var en betuttet skolepiges. Der fløj en hvisken rundt
  om i klassen, som ingenting havde forstået: Mon Helga havde været for
  slem?
  
  Men det lod det ellers ikke til. Hr. Grandlev var meget venlig resten
  af timen, men lystighed kom der ikke mere af.
  
  Da det havde ringet, og de andre var kommet ud, gik Helga hen til
  Grandlev og spurte:
  
  Er De vred på mig?
  
  Han vendte ansigtet om mod hende og sa, idet han rakte efter sin hat:
  
  Nej, hvorfor?
  
  Helga gik mismodig tilbage til sin plads.
  
  
  
  
  Hver dag ved sekstiden så man Helga gå sin sædvanlige tur gennem
  Søndergade, over broen langs fjorden og ud til anlægget. Der skulde
  særlig strenge opgaver til at holde hende inde, og når det var storm,
  kunde ikke engang udsigten til en dårlig karakter hindre hende i at
  gå ud. Det var, når hun gik disse ensomme ture, at folk -- især damer
  -- opdagede, at der var en del at udsætte på hende. Hun hilste altfor
  skødesløst, hun nikkede upassende ligegyldigt til en, hvem hun
  skyldte tak for sidst; andre kom irriterede hjem med det indtryk, at
  hun ikke kendte dem mere. Hun skulde passe noget bedre på sig selv,
  hun var ikke så mild, som en ung pige bør være. Hvis den og den var
  hendes moer, skulde hun ikke få lov at gå alene på den måde. Det var
  synd for den nette pige, men hun var aparte.
  
  En blæsende oktoberaften kom Helga gennem Søndergade. Vinden pressede
  på og vilde jage hende af sted, men i det øjeblik ønskede hun netop
  at gå langsomt, hun svajede ryggen og hvilede nakken på den bløde
  storm. Ved det sidste hus før broen, samlede hun skørterne med
  venstre hånd, greb om hatten med højre og smilede forventningsfuldt
  ved tanken om det, der nu skulde komme, og næsten med et spring var
  hun ude på broen. Vinden kastede sig sidelæns over hende og fyldte
  hendes øren med skrald, men alting var beregnet forud; hun styrede
  urokkelig hen ad den planke, hun allerede havde udset. Således vilde
  hun nu en gang gå over broen i storm.
  
  Nede ved fjorden fik hun blæsten forfra og gik uvilkårligt raskere.
  Sådan var Helga; hun sagtnede gangen i rygvind og fremskyndede den i
  modvind. Hun måtte vriste sin vej fra stormen; den var et slags
  uhyre, som bestod af lutter hænder og en kolossal mund. Den vilde
  ikke la hende komme frem, og når den var mest stridig, sprang hun ind
  på den, den måtte gi sig hele tiden. Træerne, der stod i en tynd
  række langs fjordskrænten, havde det værre end hun; de borede deres
  rødder dybt ned i grunden. Alt imens de skreg ynkeligt for livet,
  slog de kløerne i jorden, som om de vidste, at den er det eneste, der
  holder.
  
  Det var et stort og hidsigt vær. Nede i rørene brasede det som af
  tusende stege, der var over ilden på en gang, og mod vest var himlen
  blåsort og gul, det så vildt ud. Helga fik en sur smag i munden ved
  synet af dette gule; derved glemte hun alt andet, indtil hun kom i
  tanke om nogle udmærkede sure bolsjer, der netop havde den farve. Det
  var en sommerferie, hun havde fået en pose af dem, i Randers.
  
  Men -- se så! Der var andre mennesker i skoven end hun. De kom hen
  imod hende. Hun masede ind gennem krattet til venstre og vadede i løv
  så brunt som rugbrødsskorpe. Brombærranker sprællede i været og blev
  levende under hendes trin, de løftede hendes kjole og snoede sig om
  hendes ben, så det kunde ikke nytte noget, hun blev hidsig og vilde
  sparke dem væk; hun måtte pille dem ordentlig af. Længere inde tilbød
  der sig en sti, der førte om bag granplantningen. Her var næsten
  stille. Stormen, der først var blevet spaltet i løvskoven, blev nu
  siet mellem grannålene, så den sønderdeltes til en fin blæsen. Helga
  så et sammenrullet blad gynge frem og tilbage; vinden havde ikke
  kraft til at vende det en hel omgang. Lange udhugninger gik som
  korridorer igennem granskoven; for enden af hver sås et stykke
  glødende himmel, der lignede et åbent fyrsted på en dampkedel.
  
  Men nu var der igen et menneske i hendes skov. Det var sært, folk
  kunde finde fornøjelse i at spasere på den tid af dagen og i sådan et
  vær! Hun sprang over grøften for at nå tilbage til løvskoven, men
  mennesket kom samme vej. Nu ærgrede han hende i den grad, at hun
  måtte se, hvem det var.
  
  Det var hr. Jensen. Nå, så skulde han få lov at bruge sine ben. Hun
  brød igennem hegnet, kom ud på marken og gik et stykke tilbage. Han
  kom også ud og gik den modsatte vej, spejdende og langhalset.
  
  Æv, æv, tænkte Helga, og så gik hun for sjovs skyld hen på marken og
  satte sig på en grøftekant.
  
  Kom så, tænkte hun.
  
  Han var der også straks. Hun bøjede sig forover og lyttede. Skridtene
  lød så svampede; af og til gav engbunden et smask, når den slap hans
  støvlehæle. Han havde nok nylig fået sine støvler forsålede.
  
  Nu venter han sig nok en hel masse, fordi han har ødelagt min
  spaseretur!
  
  Godaften, Helga.
  
  Uha! sa hun med al den bestyrtelse, hun kunde opbyde; så vendte hun
  sig langsomt.
  
  Det er bare mig, Helga.
  
  Nå--å.
  
  Blev du bange for mig?
  
  Næ--æ.
  
  Skal vi følges ad?
  
  Det kommer an på, om vi skal samme vej.
  
  Du skal vel hjem?
  
  Ja, men det er ikke vist, jeg går samme vej som De.
  
  Hvad vej går Du?
  
  Hvad vej går De?
  
  Du skal vel skynde dig hjem, for det blir mørkt. Det er bedst, vi går
  igennem skoven.
  
  Men jeg vil oven om skoven. Farvel så.
  
  Vent lidt; så går vi oven om. Vi kan da følges ad.
  
  Hvis jeg havde været forelsket i ham, tænkte Helga, så var det da
  gået over nu. Et mandfolk, der er dum af forelskelse!
  
  Jeg synes, du løb for mig inde i skoven.
  
  Jeg løb ikke, fordi det var Dem, men når jeg spaserer alene, så kan
  jeg ikke fordrage at træffe andre.
  
  Tag mig under armen, sa han lidt efter, du må være træt.
  
  Hvem tror De, blev først træt, dersom vi løb om kap?
  
  Vi kan jo prøve.
  
  Han er villig, tænkte hun.
  
  Skal jeg fortælle dig noget, Helga? begyndte han igen.
  
  Det ved jeg næsten ikke. Hvis det er noget morsomt.
  
  Det er det, erklærede han ivrigt.
  
  Mon?
  
  Hvorfor går du nu over på den side?
  
  Fordi her er renere. Ja, men nu går De jo i snavset.
  
  Det gør ikke noget.
  
  Med Deres ny støvler.
  
  Hvoraf ved du, de er nye? hvad Helga?
  
  Uha! Så snart jeg begynder på noget, vi kan komme til at snakke om,
  så klynger han sig til det med en iver --
  
  Du er vist ked af at følges med mig, Helga.
  
  Ja.
  
  Kan du ikke lide mig?
  
  Nej.
  
  Hvorfor ikke?
  
  Hun vilde egentlig ikke ha sagt det, men på den anden side trængte
  hun også til at sige det, for at han kunde blive fornuftig: Fordi De
  kan godt lide mig.
  
  Ja, Helga, det kan jeg også.
  
  Nå ja, så løber jeg.
  
  Men han fulgte med. -- Uha, sikken et mandfolk, tænkte hun; mon han
  kan fri, mens han løber?
  
  Så kom de ud på stien over engene. Det er dumt, tænkte hun, jeg vil
  ikke løbe mere.
  
  Nå, kunde De så løbe lige så stærkt som jeg?
  
  Helga, jeg har kendt dig, fra du var en lille pige, og jeg har altid
  holdt meget af dig, og nu er du en stor pige; vil du ikke blive min
  hustru?
  
  Nej.
  
  Hvorfor ikke?
  
  Æv, æv, tænkte Helga.
  
  Kan du huske, da du var mindre, vi var altid så gode venner. På
  skovturene for eksempel, du skulde altid ha mig med til at lege og
  sådan noget; du syntes, det var så morsomt. Har du glemt det?
  
  Nej. Men nu synes jeg ikke, De er morsom længere.
  
  Han skiftede farve; rødme og bleghed bredte sig på steder, hvor de
  ellers ikke plejede at findes; han blev hvid på kinderne og rød i
  tindingerne; Helga mindedes i en fart et slagsmål, hun havde set, en
  karl, der trak kniven. Hr. Jensen var ikke latterlig nu; han opførte
  sig på en måde, som Helga aldrig havde tænkt sig eller hørt magen
  til. Hun vidste ikke, hvor længe det varede, men hun måtte stå og
  høre og se på det altsammen, for hun kunde ingen steder komme for
  ham. Der var megen fortabthed og mange hede løfter i det; men Helga
  blev ikke ør, hun vidste, det kunde ikke hjælpe; hun var bare lidt
  ked af det tilsidst, da han et øjeblik ikke kunde mere, for da
  forekom det hende, at det var noget i den stil, hun havde ønsket sig;
  der kom en vis højtidelighed over hende, hun hørte efter med megen
  opmærksomhed, skønt han nu talte ganske usammenhængende, og da han
  holdt helt op, rystede hun sørgmodigt på hodet og begyndte at gå.
  
  Han kom efter: Helga, sa han, må jeg få et kys?
  
  Men da var al hendes højtidelighed forbi. At han ovenpå alt det, hun
  ikke vilde sige ja til, netop skulde finde på at bede om et kys --
  som var det sidste, Helga kunde tænke sig at gi --, det var så enormt
  komisk, at hun måtte le. Og om ham havde hun altid troet, at han var
  så begavet! Hun tænkte ikke på at ydmyge ham med sin latter;
  stillingen var i sig selv lattervækkende nok, og hun var også
  latterlig, der et øjeblik havde taget ham alvorlig og vilde gi ham en
  plads for sig mellem de mænd, der havde sagt hende tossede ting og
  var blevet gule og grønne og havde ladet deres knoer knage for hendes
  skyld. Men nu vilde hun ikke svare ham et ord mere, bare for det.
  
  Det gjorde hun heller ikke. Han spurte og spurte. Hvorfor tav hun,
  hvorfor svarede hun ikke; hvorfor brød hun sig ikke om ham, hvorfor
  vilde hun ikke sige, om hun brød sig om ham, hvorfor en hel masse.
  Han tiggede om et ja, om et håb, om et lille håb, om et venligt
  godnat, om et blik, om en lille hånd, og da han således havde nået
  dybden af forelsket mands nøjsomhed, begyndte han forfra og forlangte
  på ny alting. Han vilde ha, hun skulde forstå, hvad han var, og hvad
  han blev regnet for i byen; hverken hans omgang eller hans indtægter
  var en almindelig lærers, og i næste nu fortalte han om, hvordan han
  vilde blive mere ulykkelig end andre mennesker, hvis hun virkelig sa
  nej.
  
  Han fik hende ikke alvorlig igen. Han var jo ikke rigtig klog, og
  desuden regnede Helga virkelig ikke sig selv for så meget, at det
  skulde kunne gøre en mand ulykkelig, om hun ikke brød sig noget om
  ham. Han her kedede hende. Hun vilde hellere tænke på noget andet.
  Fra skrænten ud mod fjorden strittede forvredne trærødder frem
  overalt, det så ganske krampagtigt ud, det var ligesom store trolde,
  der styrtede ned, og som greb vildt for sig med deres uhyrlige
  hænder. Hun kunde godt tegne det.
  
  Da de nåede broen ved enden af Søndergade, gik hun fra ham. Det
  sidste, han blot vilde høre af hende, var, at hun ikke var vred på
  ham, men hvad kunde det interessere ham, når hun ikke var så meget
  andet, som han vilde ha, hun skulde være.
  
  Hjemme ventede moeren med aftensmaden, mere tålmodig over datterens
  udeblivelse, end andre mødre rimeligvis vilde billige det, men hun
  var enke og havde kun det ene barn. Helga var sulten og meget oprømt,
  da hun endelig kom. Det havde været en storartet tur; det var længe
  siden, hun havde fået sådan en appetit af at gå; dette beviste hun
  også i gerning, og det morede hende at spise; hr. Jensen skulde bare
  se alt det, hun tog til sig; han sad formodentlig nu og bildte sig
  ind, at det var hans pligt at ha tabt madlysten til ære for sin
  ulykkelige kærlighed. Hun kunde næsten haft lyst til at ha inviteret
  ham til aften og så spise lige for næsen af ham, alt hvad der var på
  bordet.
  
  Helgas overgivenhed fortsattes lidt efter i den energi, hvormed hun
  gav sig til at læse leksjer, men hun var yderlig mat, da hun klokken
  ti rejste sig for at gå i seng. I stedet for søvnen, hun havde glædet
  sig til, kom alt det oplevede igen under andre former; hun var ikke
  længere den overlegne; måske var der slet ikke noget at le ad; dette
  var vel alligevel den lidenskab, hun havde hørt tale om, og hvis
  tilværelse hun før havde betvivlet. Hun måtte nu også tænke på frøken
  Schou. Først på den dag, hun vilde stikke fingrene ned under hendes
  halslinning; hun kunde ikke lide det; det var da en sær fasong, men
  da frøkenen så vilde kysse hende, havde hun slået fra sig i
  pludseligt raseri, lige i ansigtet havde hun slået sin lærerinde, der
  var blevet bleg og havde spurt, om hun var fra forstanden. Helga var
  blevet flov over sig selv og kunde ha bedt frøkenen om forladelse,
  hvis hun ikke havde villet klappe hende bagefter, men da hun
  opdagede, det truede med mere, var hun rendt sin vej, og der havde
  været scener med bleghed og rystende hænder, akkurat ligesom nu med
  hr. Jensen.
  
  Lidenskab? Helga havde aldrig kunnet lide det ord; nu blev hun bange
  for det. Det var noget, der gjorde vild og latterlig; hun forstod, at
  lidenskab skåner ingen. Frøken Schou var en begavet dame, og hr.
  Jensen var en anset mand; hun havde hørt mange sige, at der kunde
  blive et udmærket byrådsmedlem af ham en gang -- --. Helga kom
  pludselig til at græde, det var så stygt og sørgeligt, ikke det med
  hr. Jensen, nej, men der var noget blevet vanhelliget for hende; hun
  følte nu med sikkerhed, at det havde været bedre, om hun slet ikke
  var kommet til at tænke over dette endnu; sådan noget skulde hun ikke
  vide; nu vidste hun, at der var en risiko, der omfattede hende eller
  måske den mand, som -- --. Hun rettede sig ud i sengen og lå stiv som
  en pind, for dette _vilde_ hun ikke tænke.
  
  
  
  
  Det ringede, eleverne gik ned undtagen Helga, som var ordensduks. Hr.
  Jensen kom ind og stillede sig ved katedret, hvor hun skulde til, hun
  blev nede i den anden ende af klasseværelset. Så kom han derned, og
  hun gik op og begyndte at ordne ved katedret, men da han igen kom
  bagefter, krøb hun op i et åbent vindu og lænede sig ud. Her kan han
  ikke, tænkte hun.
  
  Han kom tæt hen til hende; hun hang med overkroppen ud over
  legepladsen.
  
  Pas på, du ikke falder, sa han.
  
  Sikken et spektakkel, drengene laver, bemærkede hun. Hun vidste godt,
  at han havde opsyn i det frikvarter.
  
  Troede du ikke, jeg mente, hvad jeg sa forleden dag, Helga?
  
  Jeg kan ikke huske, hvad De sa forleden dag.
  
  Nu skal jeg sige dig noget, jeg har tænkt meget over det, vi talte
  om. (Vi talte slet ikke om noget, tænkte hun, men De vrøvlede en
  masse). Det var ikke din mening, den måde du tog det på, det er jeg
  overbevist om, for du lo ad mig, og det er ikke latterligt, at jeg
  holder meget af dig. Først blev du vred, siden lo du, men ingen af
  delene var der nogen grund til; jeg har altså ikke fået noget svar
  af dig endnu, ikke noget, som du kan være bekendt, og som jeg kan
  være tjent med. Jeg har ret til, at du tar mig alvorligt, og jeg har
  ret til et alvorligt svar af dig, for pjank kan jeg ikke tåle mere
  af. Du skal ikke svare mig nu, men du skal tænke dig om, vi kan
  træffes en gang i eftermiddag, og så venter jeg, at du vil vise et
  andet væsen end i forgårs.
  
  Helga var imponeret og harmfuld. Skønt han med megen selvbeherskelse
  trådte et skridt tilbage, da han var færdig, så hun nok, at hans
  hænder rystede. Hun havde heller ikke glemt, at der var en gang, han
  opførte sig langt mindre værdigt og mandigt end nu. Men sådan friede
  altså en lærer til en uartig elev, som han ønskede at gifte sig med.
  Jo tak! Men nu havde Helga fået det lune, at hun vilde se ham ligesom
  den aften; han skulde næmlig ikke komme nu bagefter og være stor.
  
  Hun så hen på ham; han så nok ud til at ha en vilje, som andre måtte
  bøje sig for, og fortrydelig over ham og halv skamfuld over sig selv
  udbrød hun:
  
  Kan De da ikke forstå, at jeg ikke er voksen endnu, efter den måde,
  jeg svarer Dem på? Alt det, De siger, er slet ikke noget, man skal
  sige til et barn.
  
  Det skulde være en undskyldning, men han opfattede det anderledes;
  han kom igen det skridt frem, som han før var gået tilbage, og lidt
  til, og han så på hende med øjne, der var fulde af tilbedelse og af
  nyt håb:
  
  Jeg tar dig, som du er, Helga, du må være så meget barn, du vil, jeg
  skal holde endnu mere af dig for det, når blot du -- -- --
  
  Men nu var afstanden mellem dem større end nogen sinde; ham var hun
  færdig med, han skulde ikke få sagt et ord mere. Den alvor, der kunde
  ha gjort indtryk på hende, forlod ham, så snart hun sa et ord. Nej,
  til ham havde hun fra nu af ikke andet end latter. Hun hørte ikke,
  hvordan det nu blev til, at når der ikke var andet i vejen, så skulde
  hun med fornøjelse få lov at være barn, så længe hun vilde; det
  hastede jo heller ikke med at blive gift. Hun bøjede sig ud af
  vinduet og råbte:
  
  Er der ingen til at ringe der nede? Der skal ringes.
  
  Drengene så op, hr. Jensen måtte gå bort fra vinduet.
  
  -- Alle var på plads. Hr. Jensen kom hen til Helga:
  
  Må jeg låne din bog?
  
  De skal altid låne min bog.
  
  Kom med den, siger jeg.
  
  Helga lukkede den og skubbede den fra sig. Jeg kan altid lugte, når
  De har haft mine bøger, mumlede hun.
  
  Den første, der kom op, kunde ikke noget; Helga skulde komme og
  hjælpe ham.
  
  Jeg er ikke forberedt. Jeg var så træt, da jeg skulde til at læse i
  Lørdags, af at løbe. Der var nogen efter mig.
  
  En anden blev taget op; imens sad Helga og skar ansigt for dem
  bagved; hun havde særlig ævne til at ligne en gammel kone med mange
  rynker. Munterheden fik hr. Jensen til at vende sig.
  
  Hvad er det?
  
  Helga nikkede til Dagmar, og denne sa halvkvalt: Det var Helga, der
  lavede sådan et morsomt ansigt.
  
  Må jeg se det ansigt, Helga?
  
  Nej.
  
  Så får du en anmærkning.
  
  Ja. -- Helga ønskede netop en anmærkning. Hvad var mere naturligt,
  end at en lærer gav en uartig tøs en anmærkning, når hun lige havde
  erklæret, at hun ikke vilde ha ham? Hun morede sig åbenlyst; der blev
  røre i klassen; en enkelt dreng hengav sig ubehersket til sin
  munterhed.
  
  Stille! skreg hr. Jensen og foer hen imod ham. Drengen tav og dukkede
  sig; han kendte hr. Jensens mandagslussinger.
  
  Helga tegnede. En dame med en urimelig stor barm sad på en bænk og
  påhørte med dryppende blikke en kærlighedserklæring fra en herre, der
  lå på knæ foran hende; ved siden af stod hans høje silkehat; neden
  under skrev hun:
  
  Dig æ--ælsker jeg! Dig æ--æ--ælsker jeg!!
  
  Billedet sendtes omkring. Eksaminanden oppe ved tavlen, hvis sind var
  delt mellem forlystelse og frygt for lussinger, så den nye morskab
  dukke frem, og skønt han ikke kendte dens art, var han lige med eet
  den, der morede sig bedst og lydeligst. Han knækkede over på midten
  som en tynd kæp, der er for stærkt belastet, holdt sig ved tavlen og
  fnyste af grin, så stærk var hans tro, endda han ikke havde set. En
  lussing på hundrede graders Celsius gjorde ham imidlertid atter til
  en anstændig elev. Han genindtog retstillingen og begyndte med
  kridtet at lede efter vinkel AOC.
  
  Hvad er det for et papir?
  
  Helga fik det straks returneret.
  
  Det er en tegning af Helga, oplyste Dagmar.
  
  Må jeg se den?
  
  Nej. -- Helga krøllede den sammen i den hule hånd.
  
  Han greb hende om håndleddene, men hun sled sig løs og gemte
  tegningen i sin ene sko.
  
  Hvor blev den af?
  
  Den er i min sko.
  
  Jeg vil ha den.
  
  De vil da ikke ta mig om benene.
  
  Der blev stærk uro i klassen. Eksaminanden smilede smærteligt. Han
  lignede et billede, som et barn har været ved at kolorere, men hvor
  kun den ene kind er blevet færdig. Han og hr. Jensen tog igen fat på
  at søge efter vinkel AOC; de havde bægge lige svært ved at finde den.
  
  Men idet Helga satte sig, kom tegningen som ved et uheld op af hendes
  sko. Hr. Jensen kastede sig over den.
  
  Han var virkelig sådan en fornuftig mand, det kom han til at tænke
  på, nu da modsætningen mellem hans vanvittige optræden og hans øvrige
  respektabelhed også blev ham selv påfaldende. Han måtte sætte sig
  ned, og hele klassen beskuede tavs hans moralske nederlag. Helga blev
  alvorlig, igen en gang følte hun sig berørt af noget vildt og
  forfærdeligt; mon det ikke var rent galt at le af det? Bevidstheden
  af at ha haft en triumf svandt bort, hun stod så ubetydelig og grim
  over for manden, der sad og stirrede frem for sig med sådan et
  udtryk i sit ansigt. Resten af timen gik i højtidelig stilhed. Hr.
  Jensen var en agtet lærer.
  
  Du driver det noget vidt, sa han til Helga, da de to var alene.
  
  Det er jeg nødt til, svarede hun med bortvendt ansigt, ellers griner
  de andre ad mig. Må jeg få min tegning igen?
  
  
  
  
  Hvor er hr. Grandlev? blev der skreget.
  
  Hvor er frøken Schou? blev der hvisket.
  
  Helga løb ned ad perronen og fandt hr. Grandlev.
  
  De må skynde Dem, sa hun, ellers blir der ikke plads. Hun tog ham ved
  det ene ærme og stak resolut i trav med ham.
  
  En kupedør fyldtes straks med en forvirret blanding af større hatte
  og mindre ansigter.
  
  Er her plads til os to? spurte Helga.
  
  Vilde jahyl lød indbydende derinde fra.
  
  La være med at skrige, rådede Helga; ellers får vi frøken Schou
  herind.
  
  Hvor skal hr. Grandlev sidde? spurte hun, mens hun endnu hang på
  trinet.
  
  Her! lød det adskillige steder fra, og flere brøkdele plads blev
  gjort ryddelige.
  
  Der er bedst ved vinduet, afgjorde Helga. Hun satte sig lige overfor.
  
  Så gik toget, og realskolen kørte i skoven.
  
  Grandlev forstod ikke, hvorfor han netop skulde være inde hos de
  store piger; han plejede ikke at være særlig meddelsom uden for
  skoletiden, men det morede ham i al stilhed at høre på dem, og det
  havde de måske opdaget. Deres samtale var en lydmasse, der uafbrudt
  varierede, og hvis enkelte ord ikke interesserede ham, men i dens
  stadige vekslen fandtes udtryk for menneskelig-broget mangfoldighed.
  I dette virvar af lystighed, bedske hentydninger, der sigtede og
  ramte; gammelklog og fornuftig passiar og ubetænkt vås, der straks
  fandt sin skarpt bevæbnede kritiker; af blide og hvasse stemmer, af
  godt hviskende venindeskab og åbenbar hånlig fnysen mod den, der ikke
  regnedes med -- i dette kaos af frisk fornøjelighed og ugidelige suk,
  af bløde, klare røster, der lod ane om fremtidig moderlighed, og
  stemmer, der uden nødvendighed sattes op til kattehyl -- i alt det
  var der spirer til de voksne kvindestemmer, som en gang skulde
  udvikle sig deraf; hver af dem vilde følge sine tonebeslægtede og
  senere mere og mere harmonere med dem; de blide og de skarpe, de
  matte og de friske vilde hver gå sine veje, og de vilde ikke senere
  komme til at lyde sammen som nu. Men i dette stemmemylr var
  begyndelsen til alt blandet i eet, og det stemte sammen ligesom en
  sommermorgens mangfoldige lyde. Og her sad Grandlev og hørte på det,
  som om det var en naturkonsert, han nød på sin morgentur. Som tanke
  betragtet var det unægtelig primitivt, men som en eller anden
  mangfoldighed, der bragte ens sind i sammensatte svingninger, var det
  af værdi. Det var frisk som alt broget, hvor man ikke behøver at gøre
  sig ulejlighed med at forstå enkelthederne. Han kom til at tænke på
  den tid, da han begyndte at få ideen til sin doktorafhandling, der
  havde noget med sammenlignende sprogvidenskab at gøre. Indtrykkene
  fra de mange sprog havde været så forfriskende for hans sind, der
  var blevet træt af adskillige års specialstudier, og nu mærkede han
  en tilsvarende friskhed ved at lytte til et kor af pigestemmer mellem
  fjorten og atten; der var ingen slags snak, der lignede denne i
  stemningens omfang, men han havde aldrig i sine rent intellektuelle
  dage tænkt, at det kunde ha udbytte for ham at høre på den. Måske var
  det hans stille høren efter, som han særlig havde lagt sig til, siden
  han var blevet lærer, der havde givet anledning til hans bekendte
  studier over visse lydlige fænomener ved det danske talesprog. I så
  fald havde disse bevidstløst passiarende unge pigers megen ordspild
  dog haft en videnskabelig betydning; han smilede uvilkårlig og så op.
  
  Hr. Grandlev sidder og kritiserer, sa Berta, og der blev med et
  stille. Hvad tænker De egentlig ved at høre på al vort vås?
  
  Å, jeg ved ikke; jeg tænker mig nærmest, at sådan må det ha lydt i
  Babelstårnet, efter at sprogforvirringen var godt og vel kommet i
  gang.
  
  Nå! Ja, men så må De hellere sige os noget andet: Hvad hører der til
  for at være voksen? Helga tror ikke, hun er det, og Dagmar mener nok,
  hun er det. Hvad, hvornår er man så voksen?
  
  Han mente, det var et relativt begreb, og søgte at forklare det, men
  det relative interesserede ikke.
  
  Jeg tror, Dagmar ved det, sa Berta.
  
  Nej, erklærede Dagmar og rødmede.
  
  Jo, sa Helga, man kan se det på hende.
  
  Dagmar mener, forklarede Berta, at man er voksen, når man kan blive
  forelsket.
  
  Dagmar forsøgte ikke at benægte det; hun rødmede og så ulykkelig ud
  og vendte blikket mod himlen, hvorved hun igen kom i ligevægt. Det
  var Dagmars sidste udvej, når hun ikke vidste, hvad hun skulde sige
  eller gøre: at se mildt til stjærnerne.
  
  Jeg synes ikke, sa Helga, at det at være forelsket er noget tegn på,
  at man er voksen; tværtimod. Ja, hvad ler De af, hr. Grandlev?
  
  Jeg lo ikke, jeg så blot i ånden den myndige institutbestyrerinde,
  som De en gang har i sinde at udvikle Dem til.
  
  Er jeg myndig? spurte Helga med en så rolig og kold forundring, at al
  samtale stansede i nogle minutter.
  
  Ja vist er hun myndig, tænkte Grandlev, og da han så udtrykket i
  hendes ansigt, var han nød til at beskæftige sig med hende resten af
  kørslen. Det var ham ikke muligt at finde tilbage til sin forrige
  tankegang. Det var ganske vist også dumt udtrykt, gik han videre,
  idet han forestillede sig, hvordan hun havde opfattet hans
  bemærkning; der var skrappe lærerinder på skolen, som det måtte være
  fornærmende at blive sammenlignet med. Han havde blot villet udtrykke
  sin anerkendelse af hendes væsens sikre og sunde ligevægt, men det
  måtte jo ventes, at han slap dårligt fra det, da den art overvejelser
  lå så langt uden for hans speciale. Han vilde gærne glatte på det,
  men opdagede i det samme, at hun indgød ham en vis respekt, ti
  hvorfor blev han ellers ilde til mode ved tanken om at skulle gøre
  hende en slags undskyldning? Et mærkeligt faktum, værd at anholde.
  Derved kom han til at huske på noget, så at sige noget udestående,
  han havde med hende. Et par øjne -- et simpelt individ vilde sige:
  et par øjne, hun havde lånt ham, men det var jo slet ikke ham, hun
  havde set på den gang; henover hans hoved -- som om han aldeles intet
  var -- havde hun slynget et stort og fuldt blik langt ud i verden;
  han blev ganske lille under det; og skønt det ikke vedkom ham det
  fjærneste, vilde det ikke la sig glemme igen. Han havde tænkt over
  det og over hende med, hans interesse havde været ham selv
  påfaldende; han havde forklaret sig sin mærkelige sindsbevægelse over
  det nye og enestående, der var i at møde sådan et par øjne; der måtte
  tages billigt hensyn til hans ringe erfaring på kvindeøjnenes område.
  Det havde været ham overraskende, at hun beskæftigede ham så meget,
  og han havde omhyggeligt udredet sig alle grundene dertil; han havde
  skarpsindigt fået meget ud af lidt, hvad der var en af hans
  videnskabelige specialiteter. Ja. Og hver gang han havde facit -- og
  det var rigtigt --, så var der et par øjne for meget, de kunde ikke
  skaffes bort. Han så dem til uventede, endog ubelejlige tider. De var
  så rige på -- hvad? De så efter, ja de havde allerede set så meget,
  _som han ikke kendte_. De drev ham ud at spasere, når han havde andet
  at gøre; de fik ham til, i ren videnskabelig utilfredshed, at lægge
  bøgerne og gå fra dem; nu havde han opdaget, at der var noget, de
  ikke vidste. Men ret beset var det ikke nogen overmåde intelligent
  opdagelse.
  
  Han tænkte sig resolut alle muligheder; han plejede ikke at gå af
  vejen for sandheder, ikke en gang for sandsynligheder. Men her fandt
  han ingen grund at bygge nogen hypotese på; han var ikke forelsket,
  han kunde se på hende med den største koldblodighed. Hendes øjne var
  udmærkede, men _det_ udtryk havde han ikke set siden, og det var jo
  det, alting var bygget på. Nå, hvor kunde man så bygge på noget, der
  måske viste sig en gang om året? Hvis det var hans form for den
  berømte kærlighed, så kunde den passe sig selv, han skulde ikke tænke
  på at træffe nogen som helst foranstaltninger i anledning af den.
  
  Der var et spørsmål, som han aldrig kunde blive klar over: Gjorde han
  alt for meget ud af dette attenårige pigebarn, eller var hun mere
  værd, end han havde nogen anelse om? Det stod ham ikke klart, om det
  var latterligt, at han var så optaget af en skolepige, eller om hun
  muligvis var den rigeste af de to og kunde le ad hans lærde
  fattigdom. Een vished havde han erhvervet sig den dag: Hans øjne var
  matte og savnede udtryk; de havde set og læst meget, men øjne kunde
  også bruges til andet, som ikke skulde foragtes; ti var det et
  sømmeligt resultat af det sete og læste, at han slog sine øjne ned
  for hendes? Han kunde ikke lide denne tanke, den gjorde ham, der var
  stærk i kundskab, til den ringere, og dog er kundskab såre god; han
  havde altid følt sig som den, der i visse henseender er bedre og
  stærkere. Men ringere var han, og det i en komisk grad. Sad han ikke
  her og anstillede disse lange betragtninger i anledning af hende,
  mens hun for længe siden var færdig med ham og nu talte ivrigt om
  ting, der intet havde med ham at gøre. Men det kunde også blot
  bevise, at han var den, der tænkte dybest over foreteelserne, og deri
  var ikke noget mærkeligt.
  
  -- Da de gik fra stasjonen ad skoven til, kom Helga til at gå ved
  siden af ham.
  
  Nu ved jeg altså, hvad De mener om mig, sa hun lidt besværligt.
  
  Han blev behageligt overrasket ved, at hun ikke havde glemt det
  endnu. Hvad er det egentlig, De sigter til? spurte han.
  
  Det, De sa om mig som institutbestyrerinde.
  
  Nå ja. -- Nu var han ikke længere så ivrig efter at forklare hende
  sin mening med de uheldige ord. Hun var et barn, at hun hængte sig i
  sådan noget. -- Det var ikke ord, jeg la nogen som helst betydning i,
  Helga. Tænk ikke mere på det.
  
  Hun kom til at fryse over hele kroppen. Med sådan et par ord smed han
  hende langt væk som noget ligegyldigt uden nogen som helst betydning.
  
  Å, jeg havde bare tænkt mig, De mente noget med det. Ellers vilde jeg
  ha sagt Dem, at -- --. Men det er jo slemt nok. Hvad gør vi ved det?
  De ved det vel ikke. Nej. Farvel da.
  
         *       *       *       *       *
  
  Helga er nok i dårligt humør, sa Berta, da de store piger efter
  frokosten lå oppe på udsigtsbakken og snakkede og røg cigaretter.
  
  Hvem har bildt dig det ind? spurte Helga.
  
  Du siger slet ingenting, svarede Berta.
  
  Det er fordi, jeg tænker på noget, jeg har oplevet i den skole, hvor
  jeg gik, før jeg kom hertil.
  
  Å, lad os høre det, bad de allesammen.
  
  For mig gærne. Bestyrerinden i den skole kaldte vi Sule-Rikke, fordi
  hun var så fed naturligvis, og så var der også en fedtet, langhåret,
  bleg teologisk kandidat, som hed Amerikansk Olje. Så en dag skulde
  vi ha Oljen til historie, og vi blev enige om, at jeg skulde stoppe
  en sko ind i kakkelovnen, så det lugtede, så der ikke var til at
  være, for så kunde vi blive fri for ham og få gymnastik i stedet for.
  Men om forladelse, Sule-Rikke fik det hoved på, at hun vilde ha os i
  første time, og hun var ellers ikke til at gøre sjov med. Men jeg
  havde jo været der med skoen, og hun sad på katedret og gloede og
  snusede og gjorde ved, og så sa hun, hvad det var for en lugt, men
  det var der jo ingen, der vidste.
  
  Så blir I her en time i eftermiddag og lige sådan i morgen, til jeg
  får at vide, hvad det er, og hvem der har lavet det.
  
  Og så op med vinduerne, og dær sad vi. Sule-Rikke hun hentede sig et
  uldent sjal, så var hun klaret. Vi gumlede noget på dette her, og der
  kom sedler hen til mig, at jeg skulde sige, hvordan det hang sammen.
  
  Ja, ja, tænkte jeg, når I ikke holder bedre sammen, så skal jeg nok
  huske jer til en anden gang, og så rejser jeg mig og siger, at det er
  mig, der har puttet en sko i kakkelovnen.
  
  Vil du så ta en ildtang og ta den ud med? sa Rikke.
  
  Jeg fiskede skoen op og bar den ud, så røgen stod omkring. Hun gabede
  på mig hele tiden, men sa ingenting. Hun skældte aldrig ud.
  
  Var der flere med til det? spurte hun så.
  
  Det er mig alene, der har fundet på det, sa jeg.
  
  Det vil jeg gærne tro, sa Rikke og så hel venlig ud af arrigskab. Så
  kan Helga sætte sig ned på sin plads igen.
  
  Den er god, tænkte jeg, og så gik vi videre i fransken. Jeg blev
  hørt, men jeg kunde det så godt, at Sule-Rikke blev violet af
  ærgrelse.
  
  Men da frikvarteret kom, sa hun til mig: Det er jo kedeligt, at du
  ikke kan blive flyttet op i næste klasse, men det er din egen skyld.
  
  Bagefter kom de andre og skulde være medlidende, men det skulde jeg
  naturligvis ikke ha noget af. I timen efter fik vi så Amerikansk
  Olje, og Rikke gik ude på gangen og lurede, for der var tit spetakler
  i hans timer, men den gang var der nu ingen. Det var heldigvis koldt
  den dag, så hun måtte trave godt til for at holde varmen, og lidt før
  timen var forbi, kom hun ind og spurte, om der havde nogen været
  uartig, og skævede hen til mig, men der havde nok ingen været, og om
  nogen ikke havde kunnet sin historie, men Oljen mente ikke, der var
  nogen. Og Rikke kom hen og skulde høre mig om igen, men det fik hun
  ikke noget ud af, så hun måtte nøjes med at glo på mig. Siden den dag
  var jeg ikke mere med til at lave kunster, de andre måtte gøre det
  alene, og på den måde gik det efterhånden i stå. Det var såmænd ikke
  morsomt. Til sidst en dag holdt Sule-Rikke en lovtale over mig,
  hvordan jeg havde forbedret mig, det var da hendes værk, og det var
  hun stolt over, for i grunden holdt hun så meget af mig, især nu da
  jeg var sådan, som en sød, ung pige skal være. Men det var endnu
  værre, at jeg var kommet i kridthuset hos Amerikansk Olje, det var
  siden han kunde styre mig, det var han naturligvis forfærdelig
  taknæmlig for. Han smilede altid så fedtet til mig og vilde gærne
  røre ved mig med sine oljefingre. Han var alligevel fælere end Rikke.
  
  Hvorfor det? spurte Berta.
  
  Å, han var da, eller skulde ha været et mandfolk. Han friede til mig,
  det vil sige, han var ved at begynde på det. Jeg skulde ha været Fru
  Amerikansk Olje. Jeg skulde komme til ære og værdighed. Uha, jeg
  føler mig hel fedtet endnu, når bare jeg tænker på ham.
  
         *       *       *       *       *
  
  Dagmar gik alene inde i skoven med sænket hoved og de foldede hænder
  hængende ned foran sig; hun vidste ikke, hvor hun var, og hun vilde
  heller ikke sætte pris på, om nogen kom og fortalte hende det,
  medmindre det var en bestemt, som hun nok vidste. Egenlig legede hun
  røvere og soldater og var selv røver, men det havde hun glemt for
  længe siden. Hun kom til at tænke på det, da hun så en skikkelse
  rejse sig bag et træ, og hun følte, at hun ikke gjorde sin pligt. Da
  hun fik løftet sine vemodige øjne op fra skovbunden, opdagede hun, at
  skikkelsen var Helga.
  
  Ser jeg forbrølet ud? spurte hun.
  
  Har du grædt?
  
  Nå, du kan altså ikke se det. Er jeg grøn om munden? Jeg tror nok,
  jeg har tygget græs.
  
  Lad os gå hen til en grøft og vaske os. Hvordan er det, du ser ud,
  Helga?
  
  Jeg er vel ikke køn i dag? Nej, jeg vil gærne tro det. Hvad har du
  bestilt?
  
  Ja, nu leger vi jo. Ellers har jeg talt med hr. Grandlev.
  
  Om kærlighed? Sa du, at du er forelsket i ham?
  
  Nej, svarede Dagmar smigret og flov. Det er jeg da heller ikke.
  
  Du skulde bare ha sagt ham det. Så skulde du se -- --
  
  Hvad så? Å, Helga, sådan noget snak.
  
  Så havde han vredet halsen om på dig, for han kan ikke lide dig.
  
  Men Helga, hvad er der i vejen?
  
  Uha, lad være. Jeg er ikke oplagt til at være kælen. Det er også
  noget vrøvl; han elsker dig næmlig, han har selv sagt mig det, for
  mig fortæller han alting.
  
  Det er ikke sandt.
  
  Skal vi gå hen i grøften og drukne dig af ulykkelig kærlighed? For du
  tror ikke, det var løgn, hvad jeg sa, og det er det desværre. Jeg kan
  holde dig i benene så længe. Kom så. Hodet først.
  
  Dagmar lo gennem tårer, og det klædte hende. I dag er du ikke rar. --
  Hun smilte undskyldende i anledning af det stærke udtryk, hun brugte.
  
  Ja, du blir hel grim i dit pæne ansigt af at se på mig, og jeg blir
  endnu værre af at se på dig. Når jeg en aften møder dig og Grandlev
  nede ved fjorden, skal jeg smide jer i vandet, og når I så er blevet
  begravede i een grav, så sætter jeg mig oven på som en kulsort ugle
  og tuder og gnistrer med øjnene, og hver nat går der et menneske fra
  forstanden af skræk ved at komme forbi og se mig.
  
  Skal vi ikke gå tilbage til de andre, Helga?
  
  Nej, jeg vil blive her og øve mig i at tude. Når I blir gift, skal I
  ha et gæsteværelse stående, dær skal tante Helga bo, når hun kommer
  og besøger jer. Gå så med dig.
  
  Må jeg ikke blive lidt hos dig, Helga? Jeg trænger sådan til at tale
  med dig, hvis du bare vil være fornuftig ligesom et andet menneske.
  
  Nej. Jeg skal også hen og brøle noget mer, så jeg har ingen brug for
  dig.
  
  Men hun græd ikke, da Dagmar var borte. Hun satte sig på et gærde i
  kanten af skoven og så ud over en mark og tænkte: Hvad så?
  
  Langs en bivej gennem marken stod en række gamle, stævnede popler,
  hvis forunderlige hæslighed pludselig blev hende indlysende. Der
  strømmede noget igennem hende, noget velgørende, der spændte og
  trykkede; begyndelsen til et smil åbnede hendes læber.
  
  Et ujævnt geled af lemlæstede kroppe, fulde af knuder, der gærne
  kunde være ar efter sygdomme, der havde ædt lemmerne bort. En
  sørgelig allé af spedalske, der rokkede fremad mod et sted, hvor der
  kunde tænkes at være en almisse at få. De krummede sig allesammen i
  en eller anden retning, som om de lyttede efter noget, men deres
  stakkels hjælpeløse udtryk fortalte, at de intet opfattede. De var
  berøvede alt, indtil det blotte skrog; nogle kummerlige duske med
  grimme, gule blade strittede til værs, det var deres føletråde, det
  eneste, de havde tilbage, hvormed de kunde skønne sig til, hvad der
  foregik omkring dem. De viftede ikke med deres grene som andre træer,
  de ytrede ikke noget med deres blade, og hvis de raslede et øjeblik,
  så lød det ganske skeletagtigt, ikke som en livsytring.
  
  Helga var betaget af dette billede på stum og blind elendighed; hun
  følte, at tilværelsen rummede meget, hun endnu ikke anede, men som
  hun burde kende, som en gang vilde åbenbare sig, og medens hun sad
  dær ubevægelig i en tung og rig stemning, havde hun en stærk
  foruddannelse om kommende rigdom.
  
  -- -- Råb inde fra skoven vakte hende; hun sprang op og så sig
  undrende om. Hun gik lidt og kunde ikke rigtig orientere sig i sine
  egne stemninger. Nu da hun gik tilbage ad den samme sti, forekom det
  hende næmlig, at hun egenlig var i dårligt humør, men ved hjælp af
  lidt eftertanke viste det sig, at hun bare havde båret sig temmelig
  tosset ad over for Dagmar, hvad der så var gået af hende, men det var
  ellers ligegyldigt. Hun lod sine fødder slæbe gennem løvet, og på
  hendes ansigt var et stillestående smil, mærket af et lykkeligt
  øjeblik, der er blevet koldt og endnu holder sindet fast i en
  erindrende stivnen. Hun bar sit legeme fremad, som om det var en
  uvedkommende byrde, der skulde med, og som for resten heller ikke
  vejede noget.
  
  Inden hun nåede det sted, hvor de skulde samles, kom hr. Jensen hende
  i møde.
  
  Hvor har du været, Helga?
  
  Dær henne ad; hun gjorde et kast med hodet, der meget ubestemt angav
  retningen.
  
  Jeg kan ikke forstå, du er rendt fra os andre. Er det virkelig for at
  undgå mig, at du gør det? Hvad har du taget dig til?
  
  Men ikke for alverden kunde det falde Helga ind at fortælle, at hun
  havde set på gamle poppeltræer. Måske var der eet menneske -- ja
  måske; men at han her kom netop nu og muligvis vilde fri om igen, det
  var sandelig groft. Hun fik en anelse om, hvor tosset det ene
  undertiden kan følge efter det andet her i verden. Derfor vendte hun
  sig og gik rask ind ad mødestedet til.
  
  Men så hændte det samme om igen i form af frøken Schou.
  
  Tillader du, jeg følges med dig?
  
  Helga så forbavset på hende.
  
  Du spaserer meget med hr. Jensen, sa frøknen, rolig i bevidstheden
  om, at hun her kunde møde med moderlig overlegenhed og fortjente at
  blive påhørt med taknæmlighed. -- Jeg vil bare gøre dig opmærksom på
  det; du har vel som sædvanlig ikke tænkt over det, men det er lidt
  påfaldende, folk taler om det.
  
  Helgas tidligere stemning mødtes her med fornæmmelsen af stor
  plathed, men resultatet af blandingen var ikke færdigt; hun tav.
  
  Du er vel ikke fornærmet? Nå, det har du da heller ingen grund til;
  men hvis du for en gangs skyld skulde ha lyst til at overveje, hvad
  jeg siger, så vil du indse, hvorfor denne spaseren ikke er heldig.
  
  Kampen i Helgas sind endte med lystighed; hun lo uden at lægge bånd
  på sig, indtil hun fik kvalme ved at se frøknens ansigt, hvor et
  samtidigt udtryk af overlegenhed og underlegenhed frembragte en
  besynderlig og flov virkning.
  
  Også hende løb Helga fra. Hun var egenlig både vred og afskyligt til
  mode, da hun nåede pavillonen; det var slet ikke morsomt alligevel,
  selv om hun havde let. Hun hadede menneskene, sådan som de kom den
  ene efter den anden -- --.
  
  Grandlev rejste sig fra et af de små borde.
  
  Men hvad er der dog i vejen med vor Helga? sa han. De ser jo helt
  ulykkelig ud.
  
  Helga blev varm. Det var så velgørende, at han straks så, at der var
  noget, der trykkede hende. Og med det samme var det væk.
  
  Der er ingenting, sa hun og så op på ham.
  
  Nå nej; jeg tror virkelig heller ikke. De er nok rask til at skifte
  ansigt.
  
  Ja, heldigvis, svarede hun overgiven. Men skal vi ikke danse, hr.
  Grandlev?
  
  Jo, vi skal danse. Kom De bare med mig.
  
  
  
  
  Eksamen nærmede sig. I fjerde klasse fik den engelske grammatik en
  sidste overhaling. Eleverne havde nu opgivet alle slags løjer; hvis
  der forefaldt noget morsomt, var det kun i anledning af et dumt svar;
  ellers gik det ganske fagmæssigt til; enhver var optaget af at få
  med, hvad der ikke tidligere var blevet forstået, eller fastslå det
  kendte for sidste gang. Kun Helga var udeltagende; hun var blevet så
  underlig i den senere tid; hun vilde ikke gå aftenture med Dagmar,
  ikke repetere sammen med Berta, og i timerne lukkede hun ikke sin
  mund op.
  
  Grandlev undrede sig også over, at hun ikke svarede sammen med de
  andre.
  
  Forstår De det ikke, Helga? spurte han.
  
  Hun stivede sig af mod rygstødet og så op med panden fuld af rynker.
  
  Det gør jeg nok, sa hun.
  
  Hvad vil det sige?
  
  Det ved jeg ikke.
  
  Hm, De har tid til at være uhøflig. Lad os håbe, det morer Dem.
  
  Hun følte den trods, der steg op i hende, som noget velgørende. Bare
  han vilde håne hende rigtigt; hun trængte sådan til noget, der var
  bittert, og som sved.
  
  Vær så venlig at sige, om De forstår det, jeg gennemgår. Hvis det
  anstrænger Dem at benytte en høflig tone -- hvad det vistnok gør for
  tiden --, så svar, som det er Dem bekvemmest.
  
  Det ved jeg ikke; det har jeg slet ikke tænkt over.
  
  Han stod foran hende med den engelske grammatik i hånden.
  
  De forbavser mig unægtelig, skønt jeg har dårlig tid til at være
  forbavset over Dem. Er det sådan, De for fremtiden skal være? Er det
  med det sind, De skal gå ud i verden og -- nå et eller andet mål? For
  nogen øjeblikkelig grund til Deres opførsel gives der jo ikke.
  
  Helga følte alvoren i hans stemme; men hun vidste ikke, hvor langt
  hans spørsmål egenlig rakte; der kunde ligge så meget i det. Havde
  hun kun turdet se på ham. Hun kunde blive god, hvornår det skulde
  være, dersom hun blot vidste -- -- men måske ønskede han bare at
  ydmyge hende.
  
  Nå, sa han; det var ellers ikke Helgas fremtid, der interesserede os;
  vi vil hellere gå over til de ubestemte stedord.
  
  Dermed var hun afskåret fra at sige mere, og hun var dog endnu ikke
  mættet i trods, hun var endnu ikke tilfredsstillet i ydmygelse.
  Hvordan skulde han forstå det? Han måtte jo tro, hun bar sig sådan ad
  for at være uartig mod ham, og så var det af en hel anden grund. Hvor
  var det ikke dumt, at hun var så gammel, at han ikke kunde rykke
  hende i håret.
  
  Nu måtte hun se op på ham, mens han var optaget af grammatikken --
  og så mødte hun hans blik. Det var ikke vredt eller bebrejdende, men
  søgende, uundgåeligt; hun tog ikke sine øjne til sig, det var ikke
  hendes sædvane, men dette blik ramte hende som en fysisk smærte;
  ingen havde nogen sinde set på hende med den magt i sine øjne, det
  trængte så voldsomt ned i hende, og da hun straks efter lukkede
  øjnene, blev det ligesom siddende der nede, det tog en uhyre plads
  op, hun var ikke længere sin egen herre og kendte ikke rigtig sig
  selv igen. Hun blev så træt over hele kroppen, og hun frøs. Dersom
  hun nu havde været hjemme, kunde det ha været dejligt at ligge på en
  sofa og blive ved at ha det som nu. Imidlertid gjorde hun sig det
  bekvemt dær, hvor hun sad, og hun blev helt ked af det, da det
  ringede, og hun måtte af sted.
  
  Grandlev blev tilbage; måske vilde han tale med hende, irettesætte
  hende, eller hvad det nu var; hun skyndte sig i rystende hast med at
  samle bøgerne, det kunde ikke gå an, at han talte til hende; hun
  havde ikke spor af herredømme over sig selv. Hvad kunde der ske? Men
  hun tabte bøgerne; den ene af eleverne gik efter den anden, de blev
  alligevel ene. Hun havde aldrig været så bange.
  
  Hvis der er noget, De ikke forstår, Helga, sa han tæt ved siden af
  hende, så vil jeg naturligvis gærne hjælpe Dem.
  
  Jeg forstår godt -- -- --. Hun forsøgte at rynke panden, men den
  glattedes straks igen ud af sig selv, så træt var hun.
  
  Nu var hun bunden af hans stemme, kunde ingen steder komme. Hun anede
  ikke, hvad det kunde falde hende ind at gøre om et øjeblik, hun var
  umyndig over sit eget sind. Men så opgav han hende heldigvis og gik.
  
  Det kan da vel ikke være meningen, tænkte han, mens han gik, at jeg
  skulde være forelsket i dette halvvoksne pigebarn, hvis kultur er så
  yderst primitiv.
  
  Helga løb hjem, hele vejen, det varede fem minutter. Hun vilde ligge
  på sofaen med ansigtet nedad og lukke øjnene og blive borte. Men som
  hun løb, fik hun smag for hurtig bevægelse; den passede alligevel
  bedre; hun smed bøgerne ind ad døren og gik en lang tur.
  
  I begyndelsen var det dog tungt at gå. Det var ligesom egnen om
  hendes hjærte var fyldt med vådt sand, men det blev lettere under
  gangen; hun mærkede, hvordan byrden svandt ind i omfang og tyngde,
  til sidst var der i dens sted noget, der bar oppe; nu kunde hun slet
  ikke blive træt. Det vilde gøre godt at ha mange grøfter at springe
  over lige i træk. Det skulde blot ha været i hendes barndom nu, på
  den store eng hjemme ved gården.
  
  Det var så godt og frisk, sommeren var så ny endnu. Vinden puslede
  varmt i hendes nakkehår, som vilde den lege, hun kom til at smile ved
  det. Der var i hendes sind en smærtelig højtidelighed, der gjorde, at
  solskinnet så helt anderledes ud, end det plejede; men det undrede
  hende slet ikke, at verden således havde skiftet udseende. Hun havde
  det, som den der har oplevet noget stort og afgørende, og som
  derefter ser på tingene med andre øjne.
  
  Men det vigtigste var, at der i dag var sket noget, der bestemte
  hendes fremtid, lige meget hvad der ellers fulgte på, lykke eller
  skuffelse. Nu bar hun noget i sin sjæl, som en anden havde lagt deri,
  måske kunde ingen af dem gøre for det, men det var dog sket, som ikke
  kunde være anderledes. Hun bøjede hodet med stolt og hemmelig
  undseelse: Hun var ikke længere sin egen; men til gengæld havde hun
  del i en anden, som muligvis slet intet anede om det hele.
  
  Det første hun sansede, da hun kom hjem, var, at hun var forfærdelig
  sulten, og da der var rådet bod på det, følte hun sig egenlig meget
  ulykkelig; løftelsen var borte. Men nu skulde der læses leksjer, så
  kunde der væres ulykkelig bag efter.
  
  Hun samlede de bøger sammen, der skulde bruges, og ordnede dem
  metodisk i en bunke, de sværeste øverst, de andre aftagende i
  vanskelighed ned efter, og så tog hun fat, læste undertiden højt,
  hvis det kneb med opmærksomheden, og tiden gik. Den gik måske ikke
  let, men moeren kunde ingenting mærke på hende. Ved hendes højre albu
  steg bøgerne til værs; det blev en hel bunke, den kunde hun.
  Aftensmaden tog ti minutter, hun repeterede indvendig, mens hun
  spiste, og gik videre, som om der intet ophold havde været.
  
  Klokken slog otte. Otte. Så gik han tur. Helga blev varm og god, hun
  stansede midt i et uregelmæssigt verbum og besluttede, at hun vilde
  altid være rar mod ham, hun vilde begynde straks, nu i aften og
  derefter blive ved. Hun måtte ud og træffe ham.
  
  Hun blæste de udpillede øjenbryn af bogen, fik tøjet på og løb ned ad
  trappen. Ved det næstnederste trin stansede hun og kom i tanke om
  noget: Nu gjorde hun jo netop det, hun var blevet enig med sig selv
  om, at hun ikke vilde gøre. Den bestemmelse havde hun altså glemt,
  endskønt den ikke var ret mange timer gammel. Hun kunde næmlig ikke
  være bekendt at nærme sig ham efter den opførsel, hun havde vist.
  
  Hun rystede på hodet, idet hun gik, hun syntes absolut ikke om sig
  selv, og hun var ikke rigtig glad mere. Da hun gik igennem gaden, så
  hun sky og uvillig på folk, hun mødte; mon de allerede vidste noget?
  Nu var hun da hjælpeløst forelsket; hun så op og smilede, det var i
  grunden så sørgeligt.
  
  Uden for byen var der desværre tre veje, som der kunde være tale om.
  Hendes øjne blev tørre, mens hun spekulerede over, hvilken af dem hun
  helst skulde prøve. Den i midten havde måske mest sandsynlighed for
  sig, fordi den var en slags middelvej, men hun kunde ikke bestemme
  sig, hun fik hjærtebanken af angst, mens hun tøvede, og samtidig med,
  at hun bag ved højtideligheden fandt sig selv latterlig, forekom det
  hende, at der efter dette valg fulgte noget, der ikke kunde gøres om.
  Hun valgte den vej til højre og gik til med lange, hurtige skridt.
  Men mens hun derved fjærnede sig fra de to andre veje, de to andre
  muligheder, og fik lyst til at vende om og prøve en af dem, indså
  hun, at det var unyttigt altsammen; hun kunde derfor lige så godt
  blive på den vej, hvor hun var.
  
  Hvad var det for en forventning om store ting, der havde drevet hende
  hjemme fra? Nu viste der sig intet andet end den slappeste
  kedsommelighed, og det blev heller ikke helt godt, fordi hun
  opdagede ham langt borte, ti da den første hjærtebanken var gået
  over, forstod hun jo nok, at der kunde ikke ske andet, end at han gik
  forbi hende og tog hatten af. Hvorfor havde hun ikke kunnet tænke sig
  det, da hun sad hjemme? Men hun var nu en gang komisk den aften, og
  siden bevidstheden derom imod sædvane ikke gjorde hende mere
  fornuftig, så kunde hun gærne blive ved. Hun vendte derfor om og gik
  så langsomt, at han var nød til at indhente hende. Endnu kunde hun af
  og til se sig om efter ham; han var ikke langsynet, men hun måtte dog
  være forsigtig, og der forløb en uhyre tid med mange skiftende
  stemninger, fra det øjeblik hun sidste gang vendte sig om, indtil hun
  hørte hans trin bag ved sig.
  
  Godaften, Helga, sa han alvorligt og venligt, idet han gik forbi.
  
  Så kunde hun gå hjem og i seng og spekulere over det; hun glædede sig
  til det, men det var ikke så rart, som hun havde tænkt sig, for nu
  kunde hun hverken løbe fra det eller læse sig fra det, hun var
  hjælpeløs midt i det. Nu kom også de øjne igen; de var ikke ret
  strænge eller hårde, men de var så stærke, de havde sådan en magt
  over hende. Ingen havde sådan regeret over hende som de øjne. Hun
  vred sig i sengen, så hendes underlagen blev som et tov, men hun slap
  ikke fra de øjne. Hun måtte hellere se at forlige sig med dem.
  
  Hun tænkte på den sidste skovtur; de var inde at danse Lanciers
  sammen. Han stod med hende i hånden, når det ikke var deres tur; hver
  gang de havde været ude, beholdt han hendes hånd. I de sidste ture
  rystede den forfærdeligt, og hun vidste ikke, hvad hun skulde gøre;
  hun turde ikke trække den til sig. Hun prøvede at gøre den stiv, hun
  strittede med fingrene, men det kunde ikke gå an; desuden blev den
  straks ustyrlig igen. Men han opdagede ingenting; det kunde hun skele
  sig til.
  
  Hvor de havde haft det godt med ham i den første tid, Dagmar, Berta
  og hun. Han snakkede så tit med dem i frikvartererne, og når han var
  i godt humør, kunde han drille meget morsomt. Men det var forbi. Når
  eksamen var overstået, skulde han forloves med Dagmar. Helga brød han
  sig ikke om, vilde ikke en gang skænde på hende. Han kunde vel ikke
  se andet, end at hun var uartig; det var alt, hvad Helga var.
  
  Det var rigtigt af ham, at han foretrak Dagmar, for hun var den
  bedste af de to, men han burde blive ved med at bryde sig lidt om
  hende ligesom før. Nu da der slet ingenting var, syntes hun, at lidt
  var så uhyre meget. Måske kunde det lidt være blevet til mere, hvis
  hun havde gjort noget for det. Flere andre mænd, som hun bare havde
  ladet være at støde bort, var blevet forelskede i hende -- -- --
  
  Hvad var det? Hun var så træt i benene; hun trak dem op under sig og
  mærkede, hvordan blodet strømmede ned igennem dem; hun havde nok som
  sædvanlig stemmet dem mod fodenden af sengen. Og mens hun nu lå, så
  hun med eet hans ansigt for sig, så tydeligt som om han virkelig stod
  ved hendes seng. Hun forstod, at dette var en slags gave, hvor den så
  kom fra; hun lå ganske stille og nød det og var helt glad. Han viste
  sig i profil; hun kendte godt den flip, han havde på. Hver eneste
  småting var der, også den lille brune plet ud for øret. Udtrykket var
  det, han havde, når han stod ved vinduet og fulgte med i bogen;
  øjnene var sænkede. Hvad mon det var for en dag, hun sådan havde
  stirret på ham? Hun vidste, at det ansigt havde hun fra en bestemt
  lejlighed.
  
  Det blev stående, det forsvandt ikke straks igen, men det kunde jo
  forsvinde, inden hun anede noget. Hun sprang ud af sengen, tændte
  lampe, hentede karton og blyant og satte sig op i sengen og tegnede
  med sit atlas over knæene.
  
  Panden og håret kom straks, næsen lykkedes, skægget var også let nok,
  hagen tegnede hun uden at tænke over det. Men øjnene -- --. Hun
  lukkede sine egne; jo hun havde dem så nøjagtigt for sig. Et par
  raske streger -- -- nu var det allerede ham. Hun trykkede hænderne
  ind mod sit bryst, hun blev så beklemt og overvældet -- --. Øjet blev
  færdigt, det så eftertænksomt nedad, rynkerne strålede i et fint
  knippe ud fra øjenkrogen. Hun kunde kæle for det, men det skulde
  først være færdigt. Hun lavede resten af hodet, håret gik ikke ret
  langt ned på halsen, det var så pænt. Og øret var fint; han havde
  ikke disse gule, magre læderøren, som så mange mænd har, de var
  fyldige og sad passende tæt ind til hodet.
  
  Hun pressede papiret ind til sig, men tog det straks ud igen og så
  efter, om det var knækket. En lille fold på kinden gik hun efter med
  et knivsblad, til den ikke mere kunde ses.
  
  Hun lå lidt og så på billedet, og efterhånden gennemtrængtes hun af
  den bevidsthed, at hun her havde begået et slags rov, hun havde
  taget noget fra ham, ligesom tillistet sig, hvad hans var, og han
  anede ikke noget derom. Det var ikke rigtigt imod ham.
  
  Nej. Men han skulde en gang komme til at holde af hende; han skulde,
  hun var så vis på det nu, og hun var heller ikke sådan, som han
  troede, det skulde snart vise sig. Og så kom den dag, da hun vilde
  fortælle, hvad hun havde gjort med ham, hvad hun ligefrem havde røvet
  fra ham. Det skulde være noget af det første, han hørte af hende, når
  det andet var sket.
  
  Hun kom til at se på sin knyttede hånd, der lå hen ad tæppet; hun
  betragtede den med forbavselse og tænkte så med et pludseligt smil:
  Den skal tegnes neden under, i hjørnet af papiret.
  
  Den var hun snart færdig med; hun vidste godt, hvad den skulde
  betyde: hendes vilje, hendes forvisning om fremtiden. Nu havde hun
  ingen tvivl længere. Alt var helt godt.
  
  Hun satte navn og dato under, slukkede lampen og la sig magelig til
  rette for rigtig at tænke på ham, og i næste øjeblik sov hun.
  
         *       *       *       *       *
  
  Mon hr. Grandlev ikke skulde komme lidt tidligt i dag, tænkte hun, da
  hun gik i skole næste morgen. Den lyse stemning havde holdt sig, hun
  havde kritisk gennemgået tegningen ved dagens lys og fundet den god.
  Det var en stor lettelse, for straks da hun vågnede, havde hun en
  grim, nøgtern fornæmmelse af, at den duede ikke, at det hele var
  noget aftenpjank, der ikke har noget at betyde, når det blir dag
  igen.
  
  Så snart hun så hr. Grandlev, vilde hun gå lige hen til ham og bede
  ham om forladelse, og så skulde det være godt, ligesom i gamle dage.
  
  Han stod virkelig på trappestenen og så hen efter, hvor hun kom,
  hendes hjærte blev i samme nu uroligt som en sovende fugl, der rammes
  af et hagl. Men hvad var det? Kunde det hænde netop i dette øjeblik?
  Han gik sin vej, først tøvende, syntes hun, så bestemt og hurtigt.
  Skulde hun løbe efter ham? Nu gik han ind i en butik.
  
  Det blev tomt og gråt om hende. Hun kunde mærke, hvordan alle hendes
  glade forventninger faldt til jorden, de rislede ned om hende som
  regn; hun gik langsomt hen til trappen, men ved hvert skridt tabte
  hendes tilværelse i værdi, hun var ikke meget værd, da hun nåede
  trappen. Hun var ligesom huul indvendig, sjælen var drevet ud, hun
  var kun et hylster af et menneske, der ingenting følte. Det var sådan
  en stille fornæmmelse, næsten som en bedøvelse.
  
  De andre kom og sa godmorgen. Han kom også, men så ikke til hende;
  hun samlede sine bøger op og blev fortvivlet levende. Alle de gode
  forventninger, der var faldet af hende, kom igen og blev til noget
  ondt og ruskende vildt. Hun kunde gærne græde, mens hr. Grandlev
  henvendte en spøgende bemærkning til Berta; hun vilde ikke græde,
  derimod vilde hun følges med ham op ad trappen, så kunde han se,
  hvordan han slap for det.
  
  Han ventede til sidst, hun ventede også til sidst og gik lige ved
  siden af ham; det måtte gærne ærgre ham. Men hun glemte alt andet,
  da han spurte:
  
  Hvordan går det så med humøret i dag?
  
  Det går storartet, svarede hun, og i det samme blev hun forundret
  over sig selv. Hvis hun havde fået tænkt sig om, vilde hun jo ha
  givet et eller andet livstræt svar. Hun _var_ også livstræt, da hun
  gik foran ham ind i klassen.
  
  Han var alvorlig og stille. Helga blev hørt og klarede sig; han sa
  ikke noget i den anledning. Hun så flere gange opmærksomt på ham og
  tænkte på sit billede; det var nu godt, og det var blevet så godt,
  fordi hun i det øjeblik havde troet, han brød sig om hende. Det
  vidste hun nu, at han ikke gjorde, men så havde hun det billede. Det
  var skænket hende, det var en gave, som hun skulde være glad for og
  nøjes med; den skulde gøre det ud for alting; der kom ikke noget
  efter. Hun havde fået sin del, som der står.
  
  Lykkelige Dagmar!
  
  Hun var meget tilbøjelig til åndsfraværelse hele tiden, især i
  frikvartererne, når de andre larmede rundt om. I de sidste to timer
  blev hun også noget søvnig, og fantasien antog da sådanne former, at
  hun måtte undre sig og blev vågen igen.
  
  Da skolen var forbi, og hun gik hjem, stansede hun ved trappen og
  skar ansigt ad den. Kammeraterne måtte gærne se det; ingen vidste,
  hvad det betød.
  
  Hjemme fik hun straks tegningen frem. Det var ham. Om mange år havde
  Dagmar ikke så god en erindring om ham, kun et stakkels fotografi,
  der ingenting var i sammenligning med dette. Men det var alligevel
  kun en skitse, hun vilde lave en kultegning efter den, større, mere
  omhyggelig, og når hun var fem og tyve år og gammel jomfru, skulde
  det billede hænge på hendes væg.
  
  Men kultegningen vilde ikke lykkes. Hun prøvede tre gange, og da var
  det tetid. Alle tre forsøg blev brændt.
  
  Hendes sind var splittet og bittert den aften; hun kunde ikke sove,
  skønt hun var så træt. Hun var i en hæslig stemning, som hun ikke
  forstod. Intet var godt at tænke på, men noget ulykkeligt kunde hun
  heller ikke opdage. Hun sov uroligt, og i hendes drømme var der
  slagsmål, en gang vågnede hun ved, at hun drev sin knyttede hånd mod
  væggen, så der gik hul.
  
  Næste eftermiddag mere kultegning. Hun anvendte sin yderste omhu, tog
  linje for linje og fik virkelig tegningen kopieret. Den var meget
  nøjagtig, men den duede ikke.
  
  Nu vilde hun ikke mere. Hun trak den nederste komodeskuffe ud og
  væltede indholdet op; det var mest tegninger. Dær lå også hendes
  poesibog. Hun havde revet de fleste af venindernes mindeord ud og
  erstattet dem med tegninger og delvis tilhørende tekst. Det vilde
  næppe ha smigret veninderne, om de havde set det. På bunden af den
  skuffe blev tegningen lagt. Nu skulde der ikke tænkes på den
  foreløbig.
  
  Det var en befrielse. Om aftenen kunde hun tænke på ham med udelt
  sind, lige til hun faldt i søvn.
  
  
  
  
  Niels Grandlev sad på en grøftekant, bøjet under vægten af en
  beslutning.
  
  Han var ikke ret vant til det arbejde at beslutte; i flere år havde
  det ikke været nødvendigt at ta ny beslutninger, ti uden forandring
  som alting gik, var de gamle gode nok. Men nu er pokker løs, som han
  sa til sig selv. Nye disposisjoner måtte træffes, han havde ingen
  fred i sin vante tankegang, og nødvendigheden af det, der skulde
  gøres, bøjede hans skuldre -- han gjorde sig selv opmærksom på denne
  omstændighed.
  
  Var han den mand, der kunde udføre den påtænkte handling -- eventuelt
  den dumhed -- uden at tilsætte for mange garantier for fremtiden? Ti
  han vilde overveje det ganske ulyrisk, eftersom følgerne af en
  handling er en ganske ulyrisk ting.
  
  Men han kom ikke ret langt i sin ulyrik. Derimod var der en hånd, som
  han havde holdt i sin, den aften da skolen havde bal ude i skoven. De
  to dansede Lanciers sammen, og han havde ikke kunnet slippe hendes
  hånd, da først han havde opdaget, hvordan den var. Glødende varm var
  den og så let, at den syntes at være immateriel. Det var, som om han
  havde haft hånden fuld af ildsluer, så bløde som dun. Den var ikke
  rolig et øjeblik, fingrene sitrede uafbrudt; de var som små dyr, der
  stak de varme snuder til for at prøve, om de kunde slippe ud. Det var
  en forklaret hånd, en saligs hånd. Og frem for alt var det en
  oplevelse af høj rang, der indtog en fornæm plads i hans bevidsthed,
  som alle fremragende oplevelser gør. Den fortrængte andre indtryk,
  som ellers ikke var uvigtige, den havde magt og betydning, det måtte
  erkendes. At han ikke havde tænkt sig noget sådant muligt, det var
  naturligvis foruroligende, da han satte megen pris på sin egen
  erkendelse og plejede at rette sig efter den alene, men når nu dette
  nye delvis fortrængte erkendelsen fra dens trone, så -- --
  
  Han vilde gærne tænke det fornuftigt igennem. Der var jo også mange
  andre betænkeligheder. Men han havde ganske vist ventet af sin
  fornuft, at den vilde gi ham et bestemt svar i denne sag. Det kom
  ikke. Han var nået til det punkt, som en gang nåes af de fleste
  mennesker, der har den ofte skæbnesvangre ævne at overveje, før de
  griber: Det, han nu vilde gøre, var det bedste, der kunde times ham,
  og det var den største dumhed, der kunde tænkes. Disse to opfattelser
  vekslede som et urs dikken. Hans vilje greb til og slap igen. Dog
  vidste han i grunden nok, hvad han vilde -- eller hvad han blev nød
  til.
  
  Og i dag var eksamen forbi, han skulde rejse, eller hun rejste, og en
  dræbende sommerferie forestod. Hvordan var det, hun havde sagt farvel
  til ham i dag? Overgivent. Havde hun mærket noget og morede sig over
  ham? Hun havde sagt noget, hvoraf det syntes at fremgå, at der var en
  blomst her ude et sted, som hun skulde hente, og om han vilde med ud
  og se den? Han sad næmlig her og ventede på hende, om han ellers
  vilde være ved det. Det var det eneste visse.
  
  Og dær kom hun. Det var en rigtig aftale, han huskede det godt.
  
  Goddag, råbte Helga. Vil De med hen og se nogen smukke brudelys, som
  jeg ved?
  
  Han så ubestemt hen for sig, som om han ledte efter noget at gå sin
  vej efter, tænkte hun. Men han sa ja så glad, at det lo i hende. Så
  gik de ved siden af hinanden; af og til stødte deres hænder sammen,
  og de så på hinanden og kom til at gå endnu mere ujævnt ved det.
  
  Var det ikke frækt af mig, at jeg sådan inviterede Dem ud på en tur
  sammen med mig? spurte hun, og der var en gyngen i hendes stemme af
  indre lystighed.
  
  Frækt? sa han og tav derpå. Hun lo. Troede han, at hun trængte til at
  få det undersøgt?
  
  Vinden blæste varmt og stærkt. Når hun la hodet tilbage, var den som
  et kærtegn. Der var en flyvende hede i været, der tog hende. Hun lo
  stille og modstræbende, for at holde igen på stemningens overvældende
  rigdom.
  
  Det var godt, vi kom herud, var det endelige resultat af hans
  overvejelser.
  
  Da lo hun for alvor. Hvor var han god og naiv med sin ligefremme
  tilståelse. Og så gik han dær så værdig, som om han ikke vilde stå
  ved, hvad han havde sagt. Vidste han ikke, at hun forstod ham? Hun
  blev ved at le; det tog magten over hende.
  
  Men, Helga, sa han og lo, mens han så glad og undrende på hende.
  
  Ja, pinte hun frem. Jo. -- Nå og hvad så? spurte hun og stansede brat
  foran ham, fuldstændig alvorlig; men det gav et stød gennem hende, da
  hun så, hvordan hans ansigt straks forandredes efter hendes, han var
  øjensynlig ikke med. I det samme brast hun i latter, som hun denne
  gang ikke kunde styre. Hun sprang over grøften og lo sig hjælpeløs. I
  dag skal han le hele dagen, skreg det i hende, om han så aldrig har
  gjort det før.
  
  Brudelys, sa hun og rejste sig.
  
  Ja, kom så, sa han.
  
  Hun sprang tilbage over grøften, sådan at hun lige strejfede ham.
  
  Kom så, råbte hun og løb foran. I dag kunde hun sige alting.
  
  Han gik tavs bag efter. Han syntes, hans stemme lød lidt fattig. Hun
  skulde tale og gå foran, øjeblikket var hendes. Helga beherskede
  tiden.
  
  Hold lige dær. -- Helga rakte en hånd bagud, idet hun bøjede sig ned
  efter blomsterne.
  
  Varm og fast var denne hånd, ikke luftig, ikke legende flammer som
  den anden. En resolut hånd. Og hvor holdt den fast. Bør en mand ikke
  altid kende en kvindes hånd, før han kan tro på hende? Denne hånd
  lyver ikke, den er rolig. Den anden var en drøm, dette er den
  virkelige. Den forjættede hånd.
  
  Helga gav sig rigelig tid til at plukke sine blomster. Flere gange
  greb hun også ved siden af; al hendes sjæl var i hans og hendes to
  hænder.
  
  Der blev ikke sagt noget. Han blev borte imens, sank tilbage til et
  gammelt, uglædeligt minde. Det var så fattigt og længe siden. Det var
  en, der ventede, at han vilde fri; hun indledede selv, og meget snart
  efter gik han bort; og da måtte han jo ha et håndtryk, en lille tør,
  rå træhånd. Den karakteriserede hende. Hvis hun havde kunnet række
  ham en hånd som denne her -- --
  
  Næ -- sa han og trak været dybt.
  
  Helga stod foran ham med den ene hånd fuld af brudelys. -- Nå, ikke
  det? sa hun. Slip så da.
  
  Hvad er der? spurte han forundret. -- Hendes hånd faldt ned som en
  død ting.
  
  De sa nej; De kunde ikke holde det ud længere.
  
  Å ja, ved De, hvad jeg tænkte på?
  
  Hun vidste det. Lige som han spurte, så vidste hun det, hans ansigt
  havde sagt det i samme øjeblik. Et minde var gået gennem hans sind,
  en sammenligning var foretaget, og det var glemt igen, da det havde
  givet til resultat, at hun, Helga, var bedre, var den rette.
  
  Jeg ved godt, hvad det var, sa hun; derfor fik jeg ikke flere
  brudelys, og derfor fik jeg de allergrimmeste, fordi jeg nok tænkte,
  De kunde ikke holde det ud.
  
  Mens han så på de øjne, som han havde set en gang før i sit liv, kom
  han til at forstå dybden i denne overgivenhed, den hede styrke i
  hendes latter. Det var ingen løssluppen latter, men en velbehersket
  ytringsform for et ungt sinds selvbevidste kraft. Han var mere
  betaget af hende end nogen sinde, og dog tav han. Var det hans sag at
  påkalde en naturkraft, som måske en gang blev hans herre, mens hans
  egen rolle endnu ikke lod sig forudse. Han kunde uforbeholdent
  beundre et menneske, der i sin latter og overgivenhed ruttede med den
  styrke, som en anden møjsommeligt tilsatte i sine studier, men han
  var endnu i stand til at holde sig tilbage ved hjælp af en vissen
  tankegang, og han følte det med liden glæde.
  
  Lad os gå hen til kilden og få noget vand, sa hun; jeg er tørstig.
  
  Det er jeg også, sa han.
  
  Hun lo. Det var det, jeg vilde høre ham sige, tænkte hun.
  
  Hun løb i forvejen, som om hendes tørst ikke længere var til at holde
  ud. Hun havde fået den ide, at hun vilde stå der henne og se ham
  komme. Men efter hvad han kunde se, da han kom, var hun helt optaget
  af at drikke.
  
  Han fyldte den hule hånd og stod så og betragtede den en tid.
  
  Drik, mens det er koldt, sa hun alvorlig, De var jo så tørstig.
  
  Men dette gjorde endnu stærkere indtryk på ham, end da hun lo; i
  hendes alvor var der som en tagen tilbage af noget, der var givet.
  Han tog hendes hånd.
  
  Lad os sætte os ned, sa han.
  
  Hun så fra hånden op til ham. -- Ja, lad os det, sa hun med barnlig,
  forknyt stemme.
  
  Han lo, som var det en kostelig komedie, og lod en stor dråbe vand
  falde ned på hendes hånd.
  
  Den vil blive bragt til at fordampe på grund af den stærke varme, og
  til sidst vil den komme i kog, forklarede han.
  
  Hun så til med sit opmærksomste ansigt, som om det var et fysisk
  forsøg.
  
  Jeg synes, det varer så længe, sa hun; den har ikke begyndt at snurre
  endnu.
  
  Han kendte ikke sig selv nu; i dette øjeblik var de to børn, og ingen
  af dem vilde for nogen pris falde ud af rollen. Han holdt hendes
  hånd, og hans tankegang var allerede påvirket deraf. Han mindedes en
  klasse mennesker, der frem for andre prises salige, og så var al hans
  bevidsthed samlet om en vanddråbe på en hånd.
  
  Den vilde ikke til at koge. Der var ikke andet for at gøre, han
  anbragte forsigtig en pegefinger midt i den og gav sig til at røre
  den ud, som om den var en klat maling. Han bredte den ud over en
  stadig større flade, blæste på den, og så var den væk. Hendes øjne
  udtrykte lutter beundring over denne mageløse kunst.
  
  Nej, der skal mere vand på, sa han. Dette her blir ikke til noget.
  
  Han trak hendes arm hen forbi sig, for at den kunde komme nærmere til
  vandet, og hun fulgte lydig med. Han hældte vand på den hånd, han rev
  stykker ud af strålen og stænkede med, til sidst holdt han den helt
  ind under strålen.
  
  Den skal blive kold, ikke? sa hun.
  
  Jo. -- Han tog om håndleddet og rystede den, som var det en klud. Så
  følte han på den, og de så på hinanden.
  
  Nej, sa hun med en beklagende hovedrysten og rynker i panden. Den kan
  ikke. -- Hun lod den våde hånd hænge slapt ned, det hørte også med
  til legen. -- Helgas hånd kan ikke blive kold, klagede hun.
  
  Han løftede den våde hånd op på sin skulder, den anden kom selv; det
  var bare deres leg, der blev ved, sa hendes ansigt, og grebet af den
  stemning, hun havde skabt, tog han hende på sit skød og kyssede hende
  som et lille barn.
  
  Lad os tørre den lille hånd af, sa hun noget efter. Hun lod den
  stritte ud i luften som noget, der ikke måtte være med i legen.
  
  Han trykkede den op mod sin kind, men hun trak den hastigt og
  forskrækket bort og klappede kinden undskyldende med den anden hånd.
  Så vendte hun sig lidt fra ham, hun trængte pludselig til at se
  verden igen, solskinnet, alting, hvordan det så ud nu.
  
  Nej nu skal vi ikke være børn længere, vel? -- Hun lo igen ligesom
  før.
  
  Le med, sa hun med en lille bønlig, klynkende mine, da han ikke var
  kommet ud af alvoren endnu. Og så lo han. Han gjorde alt, hvad hun
  vilde.
  
  Denne dag er Helgas, tænkte han.
  
  Skal vi gå lidt? spurte hun. Hun tog hans hånd ganske fint med et par
  fingre. Sådan vilde hun følges med ham; hun vilde gå og se på ham og
  tie. Hun anstillede ikke sammenligninger mellem ham og andre, det
  kunde hun ikke, men hun vidste godt, at alt var kommet sådan, som hun
  havde ventet det. En stor kærlighed måtte begynde på denne måde. Hvor
  nyt og overvældende det end var, så forekom det hende dog som noget
  gammelkendt, hun var straks hjemme i det, uden usikkerhed og uden
  højtidelighed. Dette var det store og sjældne, der fra nu af var
  hendes daglige liv.
  
  To kys! Hun kunde rulle sig sammen om dem som et pindsvin og gemme
  dem; hun følte dem endnu; de var i hende ligesom hans øjne den dag,
  da hun begyndte ikke at tilhøre sig selv alene; han erobrede hende
  med sine kys, helt.
  
  Fler!
  
  Hun så forskrækket til ham. Det var ligesom hun havde skreget. Hun
  fik den sjove, mut impertinente mine på, som hørte hendes yngre dage
  til; han kendte den straks og smilede.
  
  Den Helga begraver vi, sa han. Hun er død.
  
  Kys hende, inden vi putter hende ned.
  
  Som sagte, varme dråber kom hendes kys, mens hun holdt hans hoved
  mellem sine hænder. Han var egenlig meget alvorlig, men hun lo jo, så
  han tænkte ikke over, hvad han selv var.
  
  Skal vi hen og se til vore brudelys? spurte hun.
  
  Ja, vore brudelys, gentog han; men hun forstod ikke noget særligt ved
  det ord; hun trængte blot til at være dær, hvor de havde stået lige
  inden -- --
  
  Fungerer en mands tanker klart, grublede han, så længe hans hoved
  befinder sig mellem en elsket kvindes hænder. Hvis ikke, hvad vil
  dette så blive begyndelsen til?
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var mørkt, da han kom hjem. Han tændte lampe og gik lidt frem og
  tilbage mellem sine høje reoler. Mens han stod og så ned mod lyset,
  opdagede han to lange hår, der havde snoet sig om en knap. Han
  pillede dem forsigtigt af og beså dem, og det skaffede endelig hans
  følelser luft:
  
  Ja sandelig, tænkte han, må en honnet pebersvendetrøje undre sig, når
  der om en af dens knapper findes viklet et par lange, unge,
  blondladne kvindehår!
  
  
  
  
  Niels Grandlev forlod i sin tid universitetet med store og vel
  begrundede forhåbninger. Når andre på hans vegne udkastede
  fremtidsplaner, så tav han, men at han en gang skulde ende som rektor
  ved en af landets lærde skoler, det var i alt fald det mindste, han
  ventede af sig selv, og mod dette mål stilede han, allerede inden han
  havde taget sin eksamen. Han havde også sin egen teori om, hvordan
  målet skulde nåes: Alene i kraft af viden. Han vilde tilegne sig den
  mest mulige indsigt -- og indsigt var for ham ensbetydende med kultur
  --; den skulde arbejde for ham; det var hans stolthed ikke at ha
  anden anbefaling.
  
  Lige fra sin barndom havde han altid hørt sin forstand fremhævet, og
  ævnen til at forstå blev tidligt hans stolthed. Da han allerede som
  latinskoleelev mærkede, at sprog faldt ham lettere end matematik,
  besluttede han, der dog vilde være sprogmand, at ta matematisk
  artium, for i alt fald at skaffe sig den intellektuelle træning, som
  de eksakte videnskaber gir, og hans forstand svigtede ham heller
  ikke, skønt den ventede udmærkelse ikke opnåedes, men det offer
  bragte han gærne sin udvikling.
  
  Efter at han havde taget embedseksamen, blev han privatlærer i
  København, og nu begyndte han mere bestemt at arbejde hen mod sit
  mål; han fik artikler optaget i et lærd tidsskrift, og de vakte
  den interesse, han havde ventet. Det var netop på den tid, da
  en betydningsfuld omvæltning havde fundet sted inden for
  sprogvidenskaben; studiet af sprogenes lydforhold og af deres
  betydningsindhold var æmner, der sysselsatte alle unge filologer;
  Grandlev kastede sig især over det sidste. "Ordenes Liv", som en
  fransk videnskabsmand kaldte det, var hans hovedinteresse. Efter at
  han på dette område havde dokumenteret sig som moderne forsker, tog
  han fat på et nøjere studium af kunsthistorien og gjorde bagefter en
  udenlandsrejse for at se det, han havde læst om. Det æstetiske
  udbytte af rejsen var vel ikke stort, men vigtig var bevidstheden om
  indvunden viden. De gamle mestre begejstrede ham just ikke, men det
  forlangte han heller ikke af dem; han forstod dem så vidt, som han
  trængte til. Han måtte vide noget om ethvert udtryk for menneskelig
  duelighed; deri bestod efter hans mening det at være humanist.
  
  Den doktorafhandling, som han med tiden skulde skrive, havde han
  endnu ikke fundet æmnet til; den kom sandsynligvis til at dreje sig
  om sprog-sammenligning, og indtil videre la han et par andre sprog
  til: polsk og litauisk, samt udvidede sit kendskab til de romanske
  sprog; så indfandt ideen sig vel nok.
  
  Syv og tyve år gammel søgte han første gang embede ved en
  statslatinskole. Der blev ansat en ældre mand, der af formående
  venner anbefaledes til ministeren. Hans vigtigste kvalifikasjon var
  i virkeligheden den, at han sad småt i det og havde mange børn.
  Grandlev syntes ikke om det; det var jo de små kårs sejr over
  intelligens. I sin ærgrelse søgte han til en kommunal realskole i
  provinsen, hvor han blev ansat.
  
  Det var en overilelse. Han indså det først i det øjeblik, da han
  holdt kaldsbrevet i sin hånd, og det var jo ganske uanstændigt af en
  mand som ham at overile sig. Desuden havde han overskåret sin
  forbindelse med hovedstaden, hvad det aldeles ikke var klogt at haste
  med. Han anholdt det som sin første dumhed og bestemte, at det skulde
  være hans sidste. Så gik der fire år; han vandt sig en ganske
  respektabel anseelse både for kundskaber og praktisk duelighed; hans
  studier over dansk sprog var velsete i tidsskrifter, og han la planen
  til sin doktordisputats, der skulde behandle Paralelle og modsatte
  Betydningsudviklinger inden for de Indo-europæiske Sprog. Når han
  søgte næste gang, skulde det blive umuligt at forbigå ham.
  
  Han var en og tredve år, da der tilbød sig en gunstig lejlighed.
  Denne gang var han sikker nok; ministeren udtalte sig uforbeholdent.
  Da kom der fra højere sted anmodning om at ansætte en cand. phil.,
  der havde haft et meget betroet hverv, og han blev kaldet.
  
  Grandlev tog sig denne skuffelse meget nær; hans teori om, at viden
  alene er mægtig til at bringe sin mand frem, var altså urigtig; han
  havde tillagt den for stor betydning udad til, derfor vilde han
  heller ikke søge mere, ti hvis det ikke var en lov, at duelighed gik
  frem for alle andre hensyn, så vilde han -- en mand, der elskede
  love -- ikke være med, hvor tilfældigheden var rådende.
  
  Og dog kom han til at friste den samme tilfældighed endnu en gang,
  og det næsten uden at vide eller ville det. En redaktør af et stort
  provinsblad, hvem han havde lært personlig at kende, spurte
  ham lejlighedsvis, om han ikke kunde ha lyst til at være
  litteraturanmælder ved hans blad, muligvis også ved flere andre.
  Grandlev, som ikke anede nogen skæbnens list i denne forespørsel,
  erklærede sig villig, ti det stemmede dog altid mere med hans
  interesser end at være skolelærer i en provinsby. Siden hørte han
  ikke mere om sagen, og da han et halvt år efter traf sammen med
  redaktøren, fortalte denne på et spørsmål fra Grandlev, at han havde
  taget en anden mand til anmælder; han forklarede lidt genert, at han
  egenlig ikke havde ret meget til overs for denne mand, men han havde
  i sin tid været en god venstremand og gjort sit parti tjenester;
  senere havde han desværre, på grund af økonomiske vanskeligheder,
  forsøgt sig hos højerebydende, der ikke ganske var af samme parti, og
  dær var han i længden blevet fundet uanvendelig, nu kom han igen;
  lidt reduceret var han jo, stor familie; det var ikke næmt at afvise
  en mand, der bad så indtrængende for sig, en gammel partifælle og ven
  -- desværre. Og da nu hr. Grandlev sad i en god stilling i forvejen
  -- -- --
  
  Når man er tredve år, ved man naturligvis, at der er ynkelighed til;
  man vil gærne tro, at en meget stor procentdel af den såkaldte
  menneskelige karakter falder ind under dette begreb, men der er
  alligevel ikke nogen personlig inderlighed i den viden, før man selv
  har haft et kraftigt sammenstød med ynkeligheden; først da antager
  den livets form i ens bevidsthed, mens den før var en omtrentlig
  formodning.
  
  Niels Grandlev besluttede at blive i sin by. Der var mange, der
  syntes, at det var dumt; han fik nok, hvad han ønskede, når han blot
  vilde prøve om igen; det var jo kun et kedeligt tilfælde, der havde
  hindret ministeren i at kalde ham, og ministeren vilde gærne bøde på
  det, når lejlighed gaves. Men Grandlev havde allerede resigneret og
  opgivet den planlagte fremtid, han havde smilet i sin ensomhed og
  tænkt, at det, der var sket, måske slet ikke var tilfældighed, men
  _lov_, og hvis det var lov, da vilde han ikke være den mand, der
  hindrede ynkelighedens lovmæssige triumf; han vilde nøjes med den
  fine hævn at sidde begravet et ubekendt sted i landet og i al stilhed
  være deres overmand, der blev foretrukket for ham.
  
  På den måde blev Niels Grandlev filosof, hvorved man vistnok må
  forstå en mand, der henter mindst halvdelen af sin visdom i
  beskuelsen af verdens dårskab. Han resignerede og begyndte samtidig
  at blive til en særling, som det går enhver, der gir afkald på noget
  af betydenhed, ti det er sært, abnormt at resignere. Hans sind
  kølnedes til filosoffens temperatur, der ligger nogle grader under
  det handlende menneskes, og han vænnede sig til at mene, at han ikke
  var bestemt til handling, da hans underordnede stilling og fagenes
  simpelhed ikke gav ham den anledning til initiativ, som han havde
  ønsket.
  
  Så rendyrkedes han som tænker; han udviklede sit særlige anlæg: at
  fatte. Begavelse var efter hans mening ævne til at forstå, og tanker
  var fænomenernes sidste og fineste ekstrakt. Tanken er handlingens
  udødelige form. Han søgte i sin læsning helst til de forfattere, hos
  hvem det oplevede er blevet til tanke; han havde den største respekt
  for Goethe, som han først nu lærte grundigt at kende, og han fandt,
  at Poul Møllers Strøtanker er den bedste bog, dansk skønlitteratur
  har frembragt.
  
  Hans by fandt ham underlig, næsten besværlig, da han tilmed tog
  doktorgraden, selv om det bødede lidt på det, at han omtrent samtidig
  forlovede sig ligesom et andet menneske. Men hans omgangskreds var
  kun lille og uden videre betydning, skønt han ikke var aldeles
  blottet for selskabelighed. Han kunde la være at tale om sig selv, og
  han havde store kundskaber, som han kunde tie med. Når man spurgte om
  noget, fik man det at vide og ikke en anselig masse i tilgift; der
  var plads til ham i en stue. Men en mand, der har givet afkald på
  noget betydeligt, passer ikke i en provinsby, selv om hans
  resignasjon er nok så grundig -- med mindre han resignerer ved hjælp
  af spiritus, for så er der altid samfølelse for hånden. Men Grandlev
  slog sig på bøgerne.
  
  Ved omgang med mennesker afslibes man til de former, der er de mest
  almindelige, og det anerkendte præg gør en til et gangbart menneske,
  men bøgernes lærling er i samfundet stillet på lignende måde som den
  vilde, hvis umiddelbarhed han ofte har. Af bøger kan man lære meget
  godt, men ikke det gode at kunne behandle mennesker. Man kan lære
  ondt af bøger, men ikke den ondskab, som erfaring kender og veed at
  gøre så god brug af. Omgang med bøger kan fordærve ens åndelige
  sundhed og gøre en til en uvederhæftig nar, men den upålidelighed,
  der er praktisk anvendelig, gir bøgerne ikke. Bøger kan være slet
  selskab, man skulde sky, men de lægger ikke skjul på noget; de
  forebringer uden svig det, de har at meddele. De lukker måske ens
  sind for meget, som man kunde trænge til, men de lærer ikke nogen at
  lukke af for sine stemninger. De vænner deres folk til at tale rent
  ud. Man blir ikke diplomat af at omgås mange bøger; snarere gør de
  oprigtig, som samliv med naturmennesker. Bøgernes mand er en
  kultiveret vild, der har den hæmning på sig, at han besidder en tung
  og fint kruset hjærne, der nødigt tillader ham at handle efter
  indskydelse.
  
  Derfor er folk underlige ved den, der kommer inde fra bøgernes
  urskov. De ved ikke, om han er koldere eller hedere end andre, men
  hverken hans kulde eller hans hede er af samme natur som deres egen.
  Dog enes de fleste i at kalde ham kold, idet de ikke forstår, at hans
  sjæls brand sidder et andet sted end deres. Han har samlet det meste
  af sin livsvarme i sin hjærne, hvor der måske er lige så hedt som i
  de andres blod. Men medens deres varme frembringer handlinger, så
  frembringes der tanker af varmen i hans hjærne.
  
  Hvem kan afgøre, hvilket der er varmest, tanke eller handling?
  
  Men mens han alvorligt grublede over dette problem, var han blevet
  forelsket i og forlovet med et attenårigt pigebarn, uden at det
  forinden var lykkedes ham at udfinde den lov, der nødvendiggjorde
  denne tilsyneladende urimelighed.
  
  
  
  
  Helga kunde ikke begribe, hvordan hun skulde få talt om det billede
  af Grandlev, hun havde liggende i sin komode. Flere gange havde hun
  set til det, og hver gang med en underlig uro, skønt det virkelig var
  godt. Han burde ha det at se, det var så simpelt; han skulde også ha
  at vide, hvad hun havde tænkt den aften, det vilde han blive glad
  ved. Men nu var der imidlertid kommet noget mere til. Når hun tænkte
  nærmere over det -- og hun havde tænkt så meget i de sidste måneder
  -- så skulde han også ha at vide, hvad der lå bag ved, han skulde
  sige, om det var godt, være en slags dommer skulde han -- han havde
  jo set så meget -- og hans ord skulde være en afgørelse. Så mange
  ting fulgte af, at han fik det billede at se -- --. Hun kunde ikke
  vise ham det. Det var næsten kedeligt, at han vidste så meget om de
  store kunstnere og deres værker; undertiden ønskede hun, han havde
  haft lidt mindre forstand netop på det. Han kunde jo så meget andet,
  tænkte hun i et anfald af mismodig skinsyge. Hun kunde blive uvillig
  mod ham ved tanken om, at han skulde udtale en afgørende dom om en
  sag, som hun helst havde været ene om at bedømme.
  
  Men det skulde gå ærligt til; han havde ikke fortjent
  hemmelighedskræmmeri fra hendes side, og en dag fandt hun på et
  middel, der banede vej til det vanskelige æmne: hun vilde bede om lov
  til at prøve, om hun kunde tegne ham. Hun forsynede sig med papir og
  blyant og gik op til ham, i glimrende humør over sit udmærkede
  indfald.
  
  Grandlev smilede eftergivende, da hun kom med sin anmodning; han
  havde hørt tale om hendes anlæg for tegning, og desuden var hun så
  uimodståelig. Han blev anbragt ved sit skrivebord med en bog og fik
  ordre til at se optaget ud, hun rykkede et lille bord hen til
  skrivebordet, så hun havde ham i profil.
  
  Der gik nogle minutter, han læste virkelig, og samtidig hørte han
  hendes blyant bevæge sig flittigt over papiret. Det tog mere tid, end
  han havde tænkt, hun mente det nok alvorligt med det portræt. Han
  glemte at læse og fik lyst til at se hendes ansigt, men blev straks
  ilde berørt ved rynkerne i hendes pande og det skarpe, stirrende
  blik, der mødte hans. Det havde han set før, og det skulde ikke komme
  igen. Han begyndte at tale for at få hendes sædvanlige ansigt at se.
  
  Men hun tyssede på ham, kort og bydende, og der var i hendes øjne en
  kraft, som vilde betvinge ham, syntes han; han smilede for at jage
  kulden bort, men hun så misfornøjet ud, den vrede rynke delte hendes
  venstre øjenbryn.
  
  Nej, behold den mund, du havde før, til jeg er færdig; ellers kan jeg
  ikke. Og drej hodet igen.
  
  Af hans Helga var der intet tilbage. Foran ham sad en myndig kvinde,
  som rimeligvis var hans kone en gang i fremtiden.
  
  Nu må du være færdig, sa han; jeg synes ikke om dette her.
  
  Ja -- -- godt. Lad mig lige ta den rynke. Det var rigtig dig.
  
  Det var ikke længere hyggeligt inde hos ham. Helga kunde gøre en hel
  stue kold med det væsen; hun skulde ikke tegne ham mere. Han rejste
  sig og gik hen i baggrunden af værelset, men det lod ikke til at
  forstyrre hende, hun arbejdede videre, som om han sad der endnu,
  nakken og halsen blev færdig. Så kastede hun blyanten med en fornøjet
  latter, fløj ham om halsen og svingede ham rundt, så en del af
  misstemningen spredtes, men han satte sig rask ned på en stol, fordi
  han fandt, at denne bevægelse ikke svarede til hans sindstilstand.
  
  Se her; er det ikke meget godt?
  
  Han nærmede sig langsomt og ligesom forsigtigt. -- Jo, du har jo --
  --. Han mødte hendes blik; der var ingen tvivl, intet spørgsmål i
  det, hun var tydeligt nok sikker i sin sag. Han var ganske kold.
  Denne glæde vedkom ikke ham, ligesom hendes kulde fra før ikke var
  ham god. Han indrømmede tilstedeværelsen af en vis misundelse, men
  han havde også en fornuftig grund til at være på sin post mod noget,
  der kunde berøve ham en del af hans retmæssige lykke. Havde hendes
  øjne ikke talt så koldt og så varmt til ham om denne uventede og ham
  uvedkommende ting, så skulde han gærne ha indrømmet hende talent for
  at gøre hende en fornøjelse.
  
  Man kan nok se, du har lært at tegne, sa han endelig. Så meget som
  det dær er der jo mange, der kan. Men det er godt, Helga.
  
  Ja, sa hun forlegent og bittert, jeg tror ikke, at jeg er nogen stor
  kunstnerinde -- eller blir det.
  
  Det gør du vel ikke, svarede han og la mærke i den bog, han havde
  læst i.
  
  Hun sad med to så fortabte hænder i sit skød; det gjorde ham ondt for
  hende, men han vilde ikke vise hende det nu, så at hun straks gættede
  årsagen; denne lille skuffede forfængelighed skulde først glemmes.
  
  Jeg blir ikke til noget, tænkte Helga. Jeg skal lære husholdning, jeg
  skal giftes, og så er jeg færdig. Å, jeg er tosset.
  
  Hun rejste sig og smilede som en dame, der husker på, at hun er i
  selskab. -- Har du ingen tegninger fra dine yngre dage? spurte hun.
  
  Det havde han; hun måtte gærne se dem.
  
  Du har nok også anlæg for tegning, bemærkede hun.
  
  Ja. Jeg var en af de dygtigste, så vidt jeg husker.
  
  Hun fortav, hvad hun tænkte og sa: Det er altsammen efter fortegning.
  
  Det ynder du formodentlig ikke?
  
  Nej. Jeg havde altid et farligt vrøvl med min tegnelærer om det. Til
  sidst blev han vred og sa, at jeg kunde for ham lave, hvad jeg havde
  lyst til; så tegnede jeg min knyttede hånd og viste ham. Siden den
  tid gjorde han ikke nar mer. Jeg har sådan en øvelse i at tegne
  knyttede hænder; må jeg en gang prøve at tegne din?
  
  Nej, nu vil vi snakke fornuftigt, Helga.
  
  Fornuftigt, nå. -- Han trak hende ned på sit skød og kyssede hende.
  Hun så op med et halvt ironisk smil. Snak så, sa hun.
  
  Hun er egenlig ikke videre imponeret af mig, tænkte han, men han
  fandt ikke noget at sige hende.
  
  Dær går en hundehvalp ude, sa Helga lidt efter. Er den ikke kostelig?
  Se, hvor den skynder sig, og så falder den og jager snuden hen ad
  jorden med sådan et klagende lille suk. Der er ingen dyr, der i den
  grad minder om små børn.
  
  Kunde du ha lyst til at tegne den også?
  
  Hun vidste ikke, hvordan hun skulde forstå hans spørsmål, men hun
  syntes ikke, det var rigtigt af ham at spørge, når hun netop var
  optaget af ønsket om at kunne tegne den. Hun svarede med en lidt
  bitter lystighed:
  
  Du kunde la mig få et fotografiapparat, så kunde jeg gå omkring og ta
  alt det, jeg er glad ved at se på. Jeg kunde nok levere dig nogle
  bedre hunde end dem, du har hængende på din væg.
  
  Dem har du ikke kritiseret før i dag. Hvad er der i vejen med dem?
  
  Nej, jeg kan ikke lide friserede hunde i dag. Men jeg skulde forære
  dig billeder af landsbyhunde, som vilde undre dig; du kan tro, jeg
  har kendt køtere i min tid, da jeg var noget, der var noget ved.
  
  Hvor langt ligger den -- guldalder tilbage i tiden?
  
  Da jeg var hjemme på gården. Den slags dyr får jeg aldrig mere at se.
  
  Stakkels Helga. Og jeg er desværre kun et menneske, oven i købet ikke
  aldeles fri for at være friseret. Havde jeg endda været en køter med
  lange børster -- --
  
  Ja eller en gal tyr. Jeg kender ikke mage til udtryk, som det hos en
  tyr. De går altid og brygger på ondt og får ikke lavet halvdelen af
  alt det, de egenlig har lyst til, fordi de aldrig kan bestemme sig.
  Vi havde en hjemme -- --. Hun så på ham med et vemodigt ansigt, så
  han kom til at le. -- Den var en gang efter mig; det var første gang,
  den kom i tanker om, at den vilde gøre fortræd, og så blev jeg den
  udkårne, men den kunde jo ikke klatre, og det kunde jeg. Så sad jeg
  oppe i et træ og gloede, og den stod neden for og gloede, og sådan
  tilbragte vi en time med at beundre hinanden, indtil der kom nogen.
  Jeg vilde gærne ha tegnet de øjne, den sendte mig; jeg har aldrig set
  noget så rasende og elendigt. Det gjorde mig næsten ondt for den.
  
  Mens han sad og overvejede, at minderne fra hendes barndomshjem var
  en af de vigtigste kilder til hendes væsens særegne varme, og at
  hendes følelse for ham næppe betød så meget for hende, løftede hun
  pludselig hodet fra hans skulder og kyssede ham hæftigt.
  
  Det er så rart at tale til dig om alt det, sa hun sagte. Jeg blir
  meget mere borte i det så, end når jeg bare tænker på det. Det er
  ligesom det vil mig noget, som det havde ærende til mig. Er det noget
  snak?
  
  Det ved hverken du eller jeg endnu. Du venter dig så mange ting, men
  de fleste af dem er bestemt til at visne i det øjeblik, du tror, du
  har dem. Denne mangfoldighed synes du er rigdom! -- jeg tror næsten,
  jeg har kendt en lignende -- men når du en gang har måttet opgive det
  meste af det og kun beholder en eller to ting tilbage, som optager
  dit sind udelt, så vil du måske erkende, at netop den indskrænkning
  er rigdom. Det er ikke nødvendigvis en skuffelse at opgive, det kan
  også være en art sjælelig hygiejne. Hvis du ikke forstår det, vil det
  ikke sige andet, end at du sikkert har lyst til mere, end det var
  gavnligt for dig, at du kunde overkomme.
  
  Det kan godt være. Nu vil jeg gå hjem og tænke lidt over det. Må jeg
  ta nogle af dine kunstnerbiografier med?
  
  Hvorfor? Vi har jo gennemgået dem.
  
  Ja, men det kunde være, _jeg_ også kom i tanker om noget, når jeg så
  på dem alene.
  
  Aha, trang til selvstændighed eller til frigørelse, tænkte han. --
  Tag med, hvad du vil, sa han med en kølighed, han ikke la skjul på.
  
  Kan du ikke ret godt lide Helga længere? spurte hun med et komisk
  bekymret ansigt.
  
  Jo vist, du er jo min solskinspige, når du husker på det.
  
  Se, det smil vilde du slet ikke ha været af med, men det slap sådan
  fra dig. Farvel, store mand.
  
  Farvel, Helga.
  
  Hvorfor kalder hun mig stor? tænkte han, da hun var borte. Er det et
  elskværdigt hykleri den første dag, da jeg mest påfaldende føler mig
  som den lille?
  
  Han tændte en af de tynde sigarer, han plejede at ryge før
  aftensmaden. -- Jeg har fået en vis lyst til at analysere hver eneste
  bemærkning, hun kommer med, og det er dog næppe frugtbringende. Jeg
  synes ikke, min videnskabelige metode virker tilfredsstillende, når
  den anvendes på hende. Ha, ja. Det er vist det, hjærtemennesker i
  deres triumferende enfold kalder videnskabens fallit. Vel. Lad den
  også sætte noget til i konkurrencen med den anden magt; den har råd
  til det. --
  
  Han lod den ene hånd løbe hen over bogryggene for at trykke dem ind;
  den stod for langt frem. Den bevægelse havde i mange år været den
  eneste form for kærtegn, han kendte.
  
         *       *       *       *       *
  
  Helga sad hjemme i sit værelse og sammenlignede de to billeder, det
  gamle og det ny. Hun _vilde_ synes bedst om det gamle, det havde hun
  bestemt, det vilde hun blive ved med. Men det billede skulde ikke
  vises ham, og dets historie skulde han aldrig høre. Hun var nedslået;
  hans sidste ord havde været en bitter trøst for hende, det var sagt
  med en myndighed, der gjorde hende lille. Det vilde nok visne; hun
  troede ikke mere på alt det, hun havde indbildt sig; hans ord havde
  gjort det til tomt fantasteri, så stor var han. Men det var godt. Når
  det skulde visne, så var det bedst straks. Men det billede skulde han
  ikke se; det var vel synd, men hun kunde ikke.
  
  En tåre faldt på papiret under hendes hænder.
  
  Sikken et plask, tænkte hun og skar ansigt.
  
  Hun kastede bægge tegningerne i skuffen, drev den ind og drejede
  nøglen om med et harmfuldt vrid.
  
  
  
  
  En mand, der ikke kender noget til kvinder, vil i reglen -- for så
  vidt han tænker over sig selv -- tidligere end andre mænd nå et
  tidspunkt, da han føler sig vis på, at hans udvikling er afsluttet.
  Der kan ganske vist ske meget endnu, men hans karakter er formet;
  hvad derefter hænder ham, er tilstødelser af forskellig art, men det
  er ikke begivenheder, der har omskabende virkning på hans sind.
  
  Denne vildfarelse har formodenlig den betydning, at den virker
  bevarende på den intellektuelle ro, der unægtelig skal til for at
  bære den ensomhed, som absolut ungkarlestand er. En klar vildfarelse
  holder længere end en dunkel forstået sandhed, men den retter sig
  selv i det øjeblik, da den første, alvorlige forelskelse kommer over
  manden i ensomheden. Han vil erfare, at livet endnu har mange
  overraskelser i gemme til ham, og en tid står han, den færdige,
  usikker og uforstående som en begynder. Kærligheden rammer hans sind
  med en varme, der snarere forvirrer end beriger; hans tanke blir som
  et æg, der er ruget på i fire og tyve timer -- gennemtrukket af
  tråde, som der ingen rede er i. Hans skarpe forstand knækker sin
  spids på det nye og bløde. Han vil synes, at kærligheden trods alt er
  en ubekvem ting for den, der er faldet til ro; han har aldrig tænkt
  på den og kunde være død uden at føle savnet af den. Den fratager ham
  det sikre fodfæste og får ham til at røbe mange ting, både for sig
  selv og for den anden part, som bægge er lige dårlig tjent med at få
  at vide. Er det afgjort, at der kommer noget godt ud af det hele
  røre? Ti den påstand er ingenlunde bevist, at "fred er ej det
  bedste".
  
  Kærlighed er ujævn, mest til at begynde med. Den griber hæftigt og
  slipper hastigt og gir på den måde dobbelt lejlighed til at opleve
  det usædvanlige og til at røbe sig helt ned til bunden af sjælen.
  
  Niels Grandlev havde ikke så mange ledige stunder nu; hans resultater
  kunde derfor falde lidt overfladiske ud. Sin meste fritid var han
  sammen med Helga, og da doktordisputatsen var overstået, mente han
  nok, at han kunde la studierne ligge indtil videre. Han kom hjem fra
  en videnskabelig triumf for at tilbringe den følgende tid i gylden,
  sorgløs lediggang sammen med sin kæreste. Men det blev ikke ganske
  den fred, han havde ventet. Han, som havde beskæftiget sig med
  påvisningen af videnskabelige love, kom ind under kærlighedens
  regimente, der forekom ham lovløst. Det bragte ham ind i allehånde
  tvivl, først om mange ældre ideers værdi, senere også om deres
  rigtighed. Grandlev havde aldrig været meget højtidelig i sin
  selvbedømmelse; nu kunde det falde ham ind, når bekendte flittigt
  titulerede ham doktor, at han kunde ha anvendt sin tid til noget
  bedre end at skrive lærde afhandlinger. Han meddelte sig selv, at
  kærligheden var i færd med at gøre ham til en renegat mod hans
  tidligere overbevisninger, og da det gamle syntes at tabe i værdi,
  kastede han sig helt og holdent over i det nye; han troede på
  kærligheden som på et under, og han fik sin belønning: der kom en
  tid, da kærligheden virkelig var noget fuldkomment, ti salig er den,
  der skynder sig at tro.
  
  Det var altså sket, at livet en gang bød på noget, der var uden
  mangel eller lyde. Han var ikke mere den samme, efter at den vished
  havde gennemtrængt ham.
  
  Derfor skulde deres forhold også være så fuldkomment som muligt; de
  skulde forstå hinanden -- så stærkt hang han endnu ved det gamle, at
  han mente, _det_ var fuldkommenheden -- og han begyndte at fortælle
  hende alt, hvad han vidste om sig selv. Hun var forelsket og
  videbegærlig og havde store tanker om, hvad der kunde bo i en mand
  som ham, og hun kom virkelig til at forstå ham ganske godt. Han
  udredede for hende alle sine meninger og sine meningers udvikling,
  hvis det interesserede hende; hun havde fortjent alt det, han kunde
  gi hende. Mens de sad ude i skoven og skrællede hver sin appelsin,
  skitserede han en af sine videnskabelige ideer for hende; bagefter
  forekom det ham, at den havde tabt i værdi, men han tænkte ikke
  nærmere over det og bad så hende om at fortælle noget fra sin
  barndom. For det var et æmne, han ikke kunde blive træt af at høre
  om, og skønt han aldrig fik et klart billede af dette virvar af køer
  og kalve og lader og stænger og kartoffelkældre og halmstakke, så
  mærkede han dog godt, at hendes barndom havde været rigere end hans;
  dær kunde hun hente minder af alle slags, der svarede til den
  stemning, hun i øjeblikket var i. Det var hendes store overlegenhed.
  _Hans_ liv begyndte først at få indhold, da han nåede op mod de tyve,
  og der kom sammenhæng i hans viden; dær tog hans minder fat.
  
  Men det varede endnu længe, før betydningen af denne forskel gik op
  for ham; hun hentede en uendelig sum af friskhed fra sin barndom,
  mens han aldrig tænkte på sin, der havde været så stille og ens --
  men det lå ikke for. Alt var endnu så fuldkomment; kærlighed og
  forståelse virkede sammen om at drage dem nærmere til hinanden.
  
  Mens han undrende modtog dette som et mirakkel, han aldrig havde haft
  nogen grund til at vente, mærkede han ikke, at han krænkede en
  naturlov, og studsede første gang, han fik dens tilbageslag at føle.
  Ti to mennesker, der lever et inderligt samliv, hindrer let hinanden
  i fri åndelig selvudfoldelse, på samme måde som to træer, der vokser
  tæt op ad hinanden, får flade kroner der, hvor de berøres. Til en ret
  selvstændig udvikling kræves der en vis hensynsløshed. Reaksjonen
  begyndte hos hende, og efter at de i et par dage ikke havde kunnet
  finde vej til hinandens fortrolighed, fik de så endelig deres første
  trætte. Han blev aldeles overrumplet; han hørte en bedømmelse af sig
  selv, som han ikke havde ventet at høre af hendes mund; det harmede
  ham, og han udtalte sig ved denne lejlighed ikke ganske med en dr.
  phil.s værdighed.
  
  Sådan en trætte har den betydning, at man får hinandens gensidige
  mening at høre; hidtil har man overøst hinanden med behageligheder;
  nu blir man skrabet for usunde indbildninger. Under fredelige forhold
  siger man vel også en vis mængde sandhed, men der er forskel på
  kærlige sandheder og oprigtige do. Hidsigheden, som hos sunde
  mennesker er udslag af en højere livskraft, bevirker, at man får
  alting sagt; man erfarer den gavnlige forskel på fortrolighed og
  oprigtighed.
  
  _Han_ havde det største udbytte af denne uenighed, hvilket var
  lærerigt, men ikke behageligt. Det var altså resultatet: når man
  skænker en kvinde sin beundring, får man hendes kritik til gengæld.
  Hendes hensynsløshed var jo ligefrem afskrækkende, og det syntes, som
  om hun selv var glad ved den; hvor havde hendes øjne været
  pragtfulde, mens hun gjorde ham delagtig i sin opfattelse af ham. Han
  havde også været vred -- hvad der ikke skulde gentage sig -- men han
  havde taget sig noget farveløs ud i sammenligning med hende. Hvordan
  vilde hun bøde på det, hun nu havde gjort?
  
  Næste gang, han traf hende, var hun så glad og indtagende, at han
  glemte det ubehagelige indtryk fra sidst, og der var en fornyet
  friskhed over hende, som havde tabt sig noget, da deres samliv var
  allermest inderligt. Han lærte at indse betydningen af det, der var
  sket, efter at det havde gentaget sig nogle gange. Undertiden var
  det, som om han helt og holdent havde fået magten over hendes sind,
  og hun, der ellers var frisk og lystig som et regnvær om sommeren,
  kunde blive så mat og eftergivende mild, at han ikke kendte hende
  igen og blev betænkelig. Var det muligt, at han med sin tankes vold
  kunde erobre denne sjæl, mens den endnu kun var halvt udviklet? Med
  erobring følger altid en vis underkuelse, og han havde ingen
  menneskelig ret til at drage hende så nær til sig, at hendes frie
  vækst hindredes. Han vidste selv, hvad sjæl er, og han gyste tilbage
  for sjæletvang som for en unaturlig synd. Det var jo hende, der uden
  at vide det havde advaret ham; deres første sammenstød var hendes
  reaksjon mod et andet menneskes altfor store nærhed. Hun havde tit
  nok talt om sin uvilje mod andres fortrolighed og nærgående venskab;
  ham undtog hun naturligvis, sa hun, men det var _hans_ pligt at
  forstå den ikke tilsigtede advarsel, som i virkeligheden lå deri.
  
  Så lod han hende efterhånden få større frihed, og med en vis
  tilfredsstillelse bemærkede han, hvordan hun forstod at passe
  afstanden og lejlighedsvis skød ham fra sig med sin kritik, når hun
  fik ham på altfor nært hold. Hendes ejendommelige friskhed beroede
  for en stor del på, at hun instinktmæssig holdt en bestemt afstand
  mellem sig selv og andre. Det inderste i hende var ikke uden videre
  noget, man kunde gå hen og begribe, det var ikke en intellektuel
  opgave, lige så lidt som en blomsts duft er en gåde, der er til at
  løse. Han brugte omtrent et år til at forstå hende så vidt, men han
  fandt ikke den tid dårlig anvendt. Samtidig var han bleven meget
  klogere på sig selv. Ved at sammenholde sig med hende opdagede han,
  hvor han var krum og indviklet af tankegang; hun dømte hurtigt og
  sikkert og ændrede ikke senere sin dom, mens hans bedømmelse bestod
  af mange punkter og stadig trak i langdrag på grund af nye
  tilkommende nuancer. Han manglede ikke personlighed, men den var
  skjult under et filtret tankevæv; den ytrede sig ikke straks og i en
  blok, når der var brug for den. Hans indflydelse over hende var også
  højst usikker; han kunde få hende nærmere ved ord, som han ikke
  tænkte over, og hun forblev ikke sjælden ligegyldig ved vel
  overvejede tanker, hvormed han søgte at klare det for hende, som hun
  i øjeblikket grublede over. På samme måde kunde han aldrig slutte fra
  det ene samvær til det andet; han vidste ikke, om hun næste gang var
  nær eller langt borte. Han var ikke _manden_, ikke forholdets herre.
  Sådan havde det været lige fra først. Den dag, de blev forlovede --
  den stod for ham som noget varmt og luftigt, der kunde huskes i
  enkelte heldige øjeblikke, og som aldrig kom igen -- havde hun med en
  magt, hun ikke vidste om, forsøgt at omskabe ham i lighed med den
  enestående sommerdag. En lys tavshed havde bredt sig over hans sjæl,
  en ny glæde havde gjort hans sind let som den blå dis langt ude over
  skovene. Een dag i sit liv var han lige med et i færd med at blive et
  nyt menneske; sikkert lå der en bestemt hensigt i den forandring, men
  han duede ikke til den; senere havde han igen sat sig tungt ned på
  sin tankes massive, firkantede granit. Og sommerdage kunde komme igen
  med deres lyse leende tavshed, disen kunde ligge over skovene nu som
  før, og Helga var der -- altsammen kaldte det på ham, og han
  forvandledes ikke. Han sad og stablede sin kampestens-logik i været,
  han tænkte med mange tons vægt -- -- --. Helga, som han elskede, gik
  og plukkede blomster i sine hænder, der var som varm sommerluft; hun
  kom hen og rakte ham en hånd, og de gik; han slæbte på alt sit,
  forvandlingen forsøgte sig ikke på ham mere, han var faldet tilbage.
  Mærkede hun slet ingenting? Vidste hun ikke, at hun havde været ved
  at omskabe ham fuldstændigt, og at det ikke var lykkedes, ikke kunde
  lykkes?
  
  Imidlertid levede Helga i lykkelig uberørthed ved siden af hans
  forskellige opdagelser. En gang imellem faldt det hende ind, at han
  vel ikke var den mand, hun havde tænkt sig; hun havde troet, at han
  vidste alting, og så var der ingen, der tiere end han sa: det ved jeg
  ikke. -- Mere tænkte hun ikke over den ting. Men der udgik fra ham en
  velgørende ro, tiden blev så lykkelig og ens, og hun kunde nu med
  større overlegenhed betragte de mennesker, som hun nødigst af alle
  vilde ligne, og som hun aldrig ønskede at komme i nærheden af. Der
  var nu hr. Jensen, der havde kastet sig ind i en tåbelig forlovelse
  og berøvet sig alle ordenlige folks agtelse; der var en anden, der
  plagede hende med desperate breve, efter at hun var bleven forlovet,
  og der var den værste af samtlige forelskede: frøken Schou, der teede
  sig ganske som et mandfolk. Hun havde senere gjort en ny tilnærmelse,
  der var ment fuldstændig dameagtig; det var et grimt øjeblik, da
  Helga for sidste gang fjærnede frøken Schou langt fra sig.
  
  Helga var glad for, at hun aldrig mere skulde komme i berøring med
  disse hæslige mennesker. Der var bedst, hvor hun var, og det faldt
  hende ikke ind at overveje, om hun nogen sinde kunde få lyst til
  forandring. Den dybe fred gjorde hende godt, hun voksede stærkt og
  ubevidst som en plante; hun optog ligesom planten det, der var
  gavnligt for hendes udvikling; for alt andet viste hun samme
  instinktmæssige ligegyldighed som plantens rødder over for, hvad der
  ikke er tjenlig.
  
  Hun blev så jævn og reel i denne lykkelige tid; det gør lykken, den
  holder os nær til den jævne jord og befrier for fantasteri. Helga
  opgav sin forventning om en stor, kunstnerisk fremtid; Grandlev havde
  ret, og hun vilde ikke fylde sig med indbildninger om, hvad hun
  skulde drive det til; hun var og blev ikke andet end en dilettant.
  
  Men netop derfor vilde hun blive ved at ta undervisning i at tegne og
  male -- var resultatet af hendes overvejelser; der var ingen fare ved
  det, hun ventede sig ikke noget stort af det, og hvorfor skulde hun
  ikke lære den smule, hun kunde? Ingen kunde fortænke hende i, at hun
  gærne vilde være en flink dilettant.
  
  Denne tankegang, som Grandlev ikke fik noget at vide om, beroligede
  hende ganske; hun arbejdede videre med en god samvittighed og uden
  sindsbevægelse, og der gik et helt år, inden hun igen stillede nogen
  fordring til livet, som hun syntes havde skænket hende alt, hvad hun
  overhodet kunde forlange.
  
  
  
  
  Helga vågnede op med et langt pust, så sig forundret om og lod bægge
  arme, der lå under nakken, falde ned på dynen. Flætningen lå over
  hovedpuden som et flosset reb og lignede en af de tampe, som gamle
  mennesker bruger til at hale sig over ende med, når de skal op. For
  at kunne se ud ad vinduet måtte hun vende sig om; det var et stille,
  sølvgråt oktobervær; efter den lille firkant himmel, hun så, vidste
  hun nøjagtigt, hvordan det var uden for. Hun la sig igen til rette i
  sin seng. Det var slet ikke fordi, hun havde lyst til at blive
  liggende længere, men der var noget i vejen med hende; i dag var det
  endda værre end de andre dage. Hun så sig om på sine vægge: jo. Der
  var noget galt; hun kunde altid kende det på, at tingene ikke så ud,
  som de plejede. I dag var de helt fremmede. Det var næsten, ligesom
  hun kunde være syg; hun prøvede at huske, hvordan _det_ var, men hun
  kunde ikke; måske var det en slags sygdom, det hun nu fejlede.
  
  Hun så ud på himlen en gang til. Det var jo også Søndag; hun og Niels
  Grandlev plejede at gå morgentur om Søndagen. Men det var slet ikke
  det, hun trængte til; det var grimt tænkt af hende, men hun kunde
  ikke gøre for det, og det var i alt fald sandt. Det vanskelige humør,
  hun havde haft de sidste dage, faldt pludselig tungt på hende. Og dog
  var været i dag netop, som hun helst vilde ha det, når blot hun måtte
  være alene om det. Men det var jo Søndag.
  
  Langsomt og misfornøjet kom hun ud af sengen; hun klædte sig stille
  på, og der var heller ingen fornøjelse ved at vaske sig. Nu fejlede
  hun ikke noget andet, end at hun var ond, for hun vidste, at denne
  udmærkede dag nødvendigvis måtte blive spildt for hende. Hun vilde se
  noget mere af den, inden hun klædte sig helt på. Hun tog sin
  frisertrøje på og la sig i vinduet.
  
  De røde teglstenstage, der i det fugtige vær havde fået en hedere
  farvetone, virkede på hende som en smærtelig rystelse, der opløste
  noget af tyngslen i hendes sind. Hun tog det ind med opspilede øjne
  og åbnede også munden, som naturmennesker og børn plejer at gøre, for
  ikke at gå glip af noget. Hun så ud over et rødt hav af stivnede
  bølger og kom i en stor og smærtelig spænding. Men de blege, snavsede
  mure neden under var væmmelige, dem vilde hun ikke se på. De skyer,
  der havde leveret nattens regn, stod endnu massive og skiferblå over
  stasjonsbygningen, og urskiven grinede frem, hvid og livløs som et
  ligs ansigt. Længere borte lå en del småhuse og gemte inden for deres
  kalkede, gult væskende mure en fattigdom, der lige havde nået byens
  grænse og ikke kunde komme længere. Men deres mossede tage var såre
  dejlige. De dybe, grønne mospuder svulmede i vel udstoppede rundinger
  og kunde dårligt komme til at brede sig for hverandre; de måtte
  skyde sig oven ud i deres uhyre frodighed, og der var ikke rift eller
  flænge i de bløde hynder, ingen falmede steder. Deres saligt kølige
  grønhed vinkede en hed sjæl til hvile!
  
  Helga følte det, som om hun lå der ude, og branden i hendes sind
  dæmpedes til en varm styrke; hendes blik stirrede kraft til sig fra
  det grønne, til der ligesom ikke var mere; hun havde det i sig selv.
  
  Telefontrådene gik som fine blyantstreger hen over himlen, og røgen
  fra brænderiskorstenen krøb besværligt op gennem piben i store, runde
  klumper, og senere så man dem vandre ud mod horisonten som en flok
  sorte får.
  
  Lige under Helgas vindue lå deres have, hvor alt så betynget ud i
  fugtigheden. Georginerne løftede med anstrængelse deres gule eller
  violette hoder over den forpjuskede græsplæne; alle asters stod skævt
  i bedene og hældede hver til sin side. Kastanjens blade lå omkring,
  rustne og hullede som gamle stegepander, men brændnælderne havde
  endnu ikke tilsat noget af deres grønhed, de hævede sig ranke op
  gennem al den vissenhed, der dryssede ned over dem, og rystede den af
  sig igen, hver gang der kom en smule blæst.
  
  Og så ud i det altsammen! tænkte Helga og rejste sin halv påklædte
  skikkelse fra vindueskarmen.
  
  Hun vilde gå alene; det kunde ikke hjælpe, hun formanede sig selv,
  for hun kunde umuligt ha nogen med sig i dag; hun skulde gærne
  forklare ham det bagefter, hvis det skulde være, men nu gjaldt det
  blot om at komme af sted. Det var det eneste, hun fejlede: hun skulde
  ud og spasere i det vær, og der skulde ingen være med hende. Hun
  blev så glad, at hun vilde ta den nye kjole på lige fra om morgenen
  -- når hun selv måtte råde, klædte hun sig hellere efter sit humør
  end efter nogen anden anledning.
  
  Hun tog tøj af og på, hun sprang omkring som en vogterdreng, der har
  fået et par ny lærredsbukser, men hun måtte skynde sig, for hvis der
  nu kom en hindring i vejen -- --. Hun blev ikke god på den, som
  hindringen kom fra. Hendes hjærte tog til at banke, og hendes hænder
  rystede, mens hun hægtede sig, og da hun klappede sit hår til rette
  under hatten, havde hun formelig feber; hun så sit eget ophidsede
  ansigt i spejlet og mumlede halv højt: du skaber dig jo, tøs.
  
  Hun løb fra morgenkaffen; moeren fik ikke lejlighed til at udtale
  nogen forundring; Helga var ude af døren, inden hun ret vidste af
  det.
  
  Alting var så svampet og drivende af væde; det var det rigtige
  efterår, som i følge blegsottig hævd er trist. Helga vidste, hun
  vilde finde det ved fjorden og ude i skoven; derfor skyndte hun sig
  gennem byen. Vandet var det første, hun så; fjordens blå kyster tog
  sig uvirkelige ud i det fjærne; disen løftede dem op, så de syntes at
  hænge på himlen, men midt i alt det udviskede havde vandet en
  forunderlig klarhed, som det lå under tågen, der ikke berørte dets
  blanke overflade; det så ud som is i tøvær. Undertiden rørte noget
  sig dernede, og en enlig bølge gled tyst som et bredt smil over
  fjordens rolige ansigt.
  
  Længere ovre lå skoven og spejlede sin barbariske pragt i vandet. Som
  en flok sigøjnerkællinger, der har ladet deres fantasi fråse i
  brogede klude, som de har hængt på sig, hvor der bare kunde være
  nogen -- sådan stod træerne nu, pyntede lige før det hele var forbi,
  i farver, der ikke var skønsomt sammenstemte, men skreg mod hverandre
  i brutale disharmonier, fra feberrødt og kadavergult, helt ned til
  ådselbrunt, og masser af usundt grønt, alle de farver, sommeren
  har, og dog ingen af dem; alle med en afskygning, der talte om
  større vildhed, om dødens nærhed, om forfaldets sidste store
  kraftudfoldelse. I morgen kommer måske den storm, der lægger det
  meste af det hen ad jorden; derfor gælder det, mens det er tid, at
  udfolde alle herlighederne; det ser ud som sundhed, men det er ikke
  bestemt til at vare, derfor er der ingen orden; selve forvirringen,
  de desperate farver, viser, at det er den nære undergang, der får
  livet til at blusse så vildt op. Nu ses det, hvor store summer af
  kraft der har virket året igennem; deres hværv er omme, de kan rase
  ud og blive til intet. Hverken forårets grønne harmonier eller
  sommerens solbrændte ro har røbet så meget af naturens vælde som
  efteråret; de har brugt og opsparet kraft, de har holdt hus med
  værdierne, de har viselig gemt til i morgen, hvad der ikke fik
  anvendelse i dag, for at den størst mulige gavn kunde komme ud af
  det. Det velhavende forår og den fornuftige sommer var sundhedens og
  visdommens tid; nu er udbyttet opsamlet, døden nærmer sig, naturen
  stråler i syg og vanvittig lidenskab, fornuft behøves ikke længere.
  Skoven er tragisk, som store tings undergang altid er; den dør i et
  farveskrig, der er en protest mod døden; den samler i sin sidste
  krampe alt, hvad den formår at opbyde, og slænger det om sig, ti
  dens visdom er forbi samtidig med, at dens hverv er fuldbyrdet, men
  dens livskraft er ikke udtømt, derfor kan den ikke hensove blidt;
  mindet om et stort værk, den har efterladt, gør dens dødsstund vild.
  
  Helga skyndte sig ind i skoven; hun havde hast med at nå den, og dog
  var der besvær ved at gå, mangfoldigheden gjorde hendes sind tungt.
  Det varede en tid, inden indtrykkene fordelte sig, så hun igen kunde
  komme i ligevægt. Men da var nydelsen også fuldkommen; hun var til
  mode som et menneske, der en dag uventet finder noget, han højlig
  trængte til, han synes med det samme, at det er det, han så længe har
  gået og ledt efter og følt savnet af. Hvad var det hele værd, før jeg
  fandt dette? tænker han.
  
  Helga vandrede skoven igennem i alle retninger. Når hun havde set et
  sted og undret sig, kom hun i tanker om et andet, som hun også godt
  kendte; hvordan så det ud i dag? Og overalt var der virkelig noget
  nyt at se. Imens var alle vante forhold faldet ud af hendes
  erindring; des mere ublandet var den stærke følelse af sjælden
  højtidelighed. Hun gik dær alene og kom ingen ved; det faldt hende
  heller ikke ind, at der kunde være tale om andet; der eksisterede i
  dette øjeblik ikke andet end hende og skoven; alt det, hun så, var
  hun ene om; ingen kunde komme og sige: Giv mig det halve!
  
  Hun stod og så op i et træ og forestillede sig, hvor grøn man kunde
  blive indeni hænderne og på knæerne, hvis man klatrede derop, da hun
  opdagede Niels Grandlev, der kom langs fjorden hen mod skoven. I
  samme nu var hendes tanker revet bort fra alt andet, hun kom ud af
  ligevægten og følte sig ond mod ham, der forstyrrede hende i den
  største nydelse, hun længe havde haft. Kom han her for at tale om
  bryllup? Måske vilde han hente hende, for at de kunde gifte sig med
  det samme! Hun fik tid til en mængde onde tanker, mens hun ventede på
  ham, for naturligvis ventede hun på ham, som det var hendes pligt;
  hun skulde ikke rende hen og gemme sig. Det faldt hende slet ikke ind
  at overveje, at han aldrig havde talt om deres bryllup, fordi han
  mærkede, at hun helst ikke vilde høre tale om det endnu. Hun kunde
  ikke tænke sig andet, end at han kom dær for at kræve andel i noget,
  der kun var hendes, for at fratage hende retten til at gå ene ud og
  se, hvad hun var ene om at se og ikke vilde ha andre med til. I det
  øjeblik skabtes hendes selvstændighedsfølelse bevidst og ustyrlig, og
  det er ikke en følelse, der gør een god til at begynde med.
  
  Hun var sig bevidst, at hun betragtede ham med onde øjne; hun var ked
  af det for hans skyld, for han havde bedre fortjent, det så man
  straks på ham, men hun kunde ikke gøre for det. Idet han kom netop
  nu, havde han grebet ind i noget, han ikke måtte røre ved.
  
  Hans holdning forandredes ikke i nogen måde ved, at han opdagede
  hende; han kom nærmere i samme tempo og sa blot: Godmorgen.
  
  Jeg tænkte nok, at du var i skoven, vedblev han og så hende ind i
  øjnene.
  
  Nu kommer du vel herud for at hente mig?
  
  Jeg kommer herud, ja. Hvis jeg så traf dig, kunde det jo være, vi
  fulgtes ad. Jeg vågnede næmlig også med lyst til at komme i skoven.
  
  Jeg gik alene herud, for jeg troede ikke, du stod så tidligt op.
  
  Det kan vi godt antage, jeg ikke gjorde. Hvis du skulde ha brug for
  det som en undskyldning, mener jeg.
  
  Det var aldeles ikke min mening at undskylde mig!
  
  Vel. I så tilfælde må jeg gøre dig opmærksom på det overflødige i at
  fremsætte den antagelse, at jeg ikke var stået så tidligt op.
  
  Å ja, du har jo altid ret.
  
  Men det at ha ret er ikke det bedste, mener du. Du ved noget, der er
  bedre; er det ikke sandt?
  
  Jo, svarede hun, og mens hun så på ham, forstod hun igen ikke sig
  selv. Var det ham, der havde den største magt over hende, eller var
  det noget helt andet? Hvor var hun dog uselvstændig! Hun så sig om i
  skoven, men den var ikke som før.
  
  Hvad er der dog, Helga? udbrød han mere varmt, fordi han syntes, hun
  kom til at se dårlig ud.
  
  Å, du -- det er ikke andet, end at jeg er så sulten. Det har jeg
  først lagt mærke til, mens jeg har stået og talt med dig.
  
  Lad os så gå op til pavillonen og spise frokost. Siden kan jeg igen
  gi dig tilbage til den ikke-materielle verden, som jeg rev dig ud af.
  
  Hun var meget oprømt, mens de spiste, men hun talte ikke om det, som
  han ventede at få noget at vide om, og det gjorde ham tavs. Da de
  fulgtes ad ned til vandet, var hun også blevet stille. Hun gik og så
  hen for sig med store øjne og skilte læber. Han troede, hun havde
  helt glemt hans tilstedeværelse, men i virkeligheden foregik der
  stadige svingninger i hendes sind, idet hun inderligt ønskede, at hun
  kunde blive fuldstændig optaget af een ting og så glemme den anden --
  enten ham eller det andet, der i dag havde fået sådan en magt over
  hende, for nu vidste hun bestemt, hvad det var, og hun vaklede mellem
  disse to, der syntes at skulle afgøre hendes fremtid. Og som hun nu
  indså med fuld klarhed, at bægge dele var et menneskes hele liv værd,
  så følte hun ingen ret glæde, fordi hun måtte dele sig mellem dem.
  
  De satte sig på en bænk ved stranden, hun tog hans hånd, men hendes
  anden knyttedes ensomt på hendes skød, og hendes hoved sænkedes
  grublende, ikke på hans skulder. Han følte vanskeligheden i at være
  den mand, der bør gøre eller sige noget, som kan hjælpe, ti hjælp var
  fornøden. At finde det ord, der kan falde i et grublende pigesind som
  løsningen på den gåde, hun ikke selv forstår, det er lige så let som
  at skyde til måls i bælgmørke. Det, man i sin tid sa og gjorde hende
  til den lykkeligste pige i verden med, det er der jo ingen brug for
  nu, ti hendes hoved sank ikke ned på ens skulder, men et andet sted,
  og det betyder noget. Man er måske et forstandigt menneske og veed
  mange udmærkede ting, som det kunde være værd at sige, men hører hun
  noget af det, og hvor mange gode tanker skal man fremdrage, inden man
  kommer til den, der gør sin virkning? Eller skal man slet ikke sige
  noget, ikke være tanke, men vilje, pånøde sig og besejre hendes tavse
  kulde ved hjælp af den erotiske næveret? Eller var det allerbedste
  at møde hendes kulde med endnu større kulde, så at hun måtte blive
  varm, hvis hun ønskede at vinde een tilbage?
  
  Det er et problem, der i almindelighed ikke agtes værdigt, til at der
  ofres megen omtanke på det, og dog afhænger adskillige menneskers
  samliv af, om der gøres noget alvorligt for at løse det. Fysisk
  erotik hjælper over meget, men slår ikke til i længden, ti et
  spørgsmål, der har kraft, vil besvares, og et problem, der visner
  uden svar, efterlader et hul i sjælen. Der er mange kvinder, hvis
  sjæl består af sådanne ulykkelige huller.
  
  Niels Grandlev, der af sine egenskaber bedst kendte og satte mest
  pris på fornuften, mente, at de kunde tale fornuftigt om det og
  således komme over det, for han kendte hende godt nok til at vide, at
  det var noget meget alvorligt, der optog hende. Det er jo så
  rimeligt, at en mand, der har tid tilovers og er forelsket, blir
  specialist i de forskellige udtryk i sin kærestes ansigt.
  
  Der er langt imellem os nu, sa han stille, midt i al deres tunge
  tavshed.
  
  Hun trak været dybt som en, der vågner. Ja, sa hun.
  
  Hvis du fortalte mig noget af det, du tænker på, så fik vi bægge mere
  fornøjelse af det.
  
  Det er jo ikke vist, der er nogen fornøjelse ved det.
  
  Det er i alt fald noget, der skiller os i dette øjeblik, og derfor
  har jeg en vis ret til at få at vide, hvad det er.
  
  Hun så forundret på ham, et fraværende, upåvirket blik.
  
  Måske "ret" er et for brutalt udtryk; jeg mener blot, at vi hidtil
  ikke har ladet noget stille sig imellem os, men vist hinanden fuld
  oprigtighed, og det er vel vor mening at blive ved med det. Jeg har
  også altid fortalt dig, hvad jeg tænkte på, når det interesserede
  dig.
  
  Det er noget andet. Du tænker kun noget, der er mening i.
  
  Fortæl kun. Jeg skal finde mening i det. Men du har måske ingenting
  at sige, ingen fortrolighed at skænke mig.
  
  Å, jeg kunde tale i timevis, hvad det så blev om. Jeg er indvendig
  fuld af vrøvl, som jeg helst vil tie med. Men jeg kunde fortælle dig
  masser, som jeg måske slet ikke mener, og det vilde du så kalde min
  fortrolighed, du skulde analysere og sortere det og sætte
  videnskabelige noter til. Nej, du kan sagtens, du behøver ikke at
  vrøvle, fordi du er færdig med dit, og veed, hvad du veed.
  
  Før har du ikke været så bange for at tale med mig. Nu ved jeg i alt
  fald, at du skjuler noget for mig.
  
  Det svarede hun ikke på, men lidt efter rettede hun sig og sa med det
  hurtige og bestemte tonefald, hun havde, når hun sa noget, der syntes
  hende vigtigt:
  
  Du, ved du hvad, nu skal jeg sige dig noget: Jeg har egenlig ikke
  spor af karakter. Jeg vakler på den ynkeligste måde og veed hverken
  ud eller ind. Kunde det ikke tænkes, at der skete noget, der tvang
  mig til at gøre det, der er det rigtige? Der måtte kunne ske noget
  stort og voldsomt, der ikke spurte, om jeg vilde eller ikke, men
  drev mig. Jeg trænger til det. Det andet er ikke nok.
  
  Det andet -- det vil sige mig. Jeg er ikke en magt, der tvinger og
  hindrer al vaklen. Jeg er ikke noget absolut, der intet tillader ved
  siden af.
  
  Hun betragtede ham koldt og forstående og tav. Men den tavshed var en
  ydmygelse.
  
  Hvorfor siger han det? tænkte hun, især hvis det er sandt.
  
  Dersom jeg vidste, hvad det er for to ting, du vakler imellem -- --.
  Det ene er formodenlig mig, og det andet -- --?
  
  Å, det er slet ikke sådan et reguladetristykke. Der er så meget, som
  jeg ikke synes skulde være der, og som bare gør det uklart og
  ingenting er alligevel. Jeg har jo dig, kan man sige; skulde der så
  være mere? Hvorfor er jeg -- -- en hel masse, som jeg ikke ved hvad
  er? Er det meningen, at jeg skal bruge det til noget, eller er det
  pjank, der hører til, fordi man kun er et kvindfolk? Når en af mine
  veninder kommer over mig med sin fortrolighed, så synes jeg, _det_ er
  pjank. Lige sådan her måske? Og hvem ved noget om det?
  
  Det vilde være underligt, Helga, om alle dine længsler allerede var
  virkeliggjorte; der ligger meget endnu, som venter på, dets tid skal
  komme. At du ikke har mærket det før, kan forklares ved, at du har
  været så stærkt optaget af mig; det er du i mindre grad nu, så kommer
  det andet frem, der har mindre med mig at gøre; du synes at undre dig
  over, at du ikke længere er helt og holdent optaget af mig, men det
  er dog ganske naturligt. Du må også ha andre interesser, og det er så
  meget bedre; forhåbenlig kan deraf udvikle sig flere fælles
  interesser mellem os, når du en gang blir i stand til at tale med mig
  om det.
  
  Fælles interesser, tænkte hun. Og hun tilføjede højt: Hvis alting
  kunde ordnes bare ved, at man talte om det og forklarede det -- --
  
  Er det da ikke idealet af samvær?
  
  Kære, hvad fornøjelse har du så af, at jeg ikke er nogen mand?
  
  Dette her er komplet mislykket som samtale betragtet. Vi er to
  mennesker, der efter bedste ævne søger at forvirre hinanden med ord.
  
  Det gir jeg dig ret i.
  
  En gang havde jeg den udmærkede egenskab, at jeg forstod dig, Helga,
  om du ellers husker det. Det var dit udtrykkelige ønske at blive
  forstået. I dag er jeg besværlig på grund af samme egenskab. Måske er
  der også noget vist klodset i det; husk på, at jeg kun er en mand;
  jeg opfatter dig muligvis lidt for meget som et reguladetristykke,
  mens du helst skal begribes i utydelige omrids; ligesom visse
  kunstværker skal du anes, men du tåler ikke at forklares. Gik vi så
  hjem?
  
  Ja.
  
  De gik rask til, for de var kommet til at fryse af at sidde stille.
  
  Du svælger i tavshed, sa han, irriteret men roligt, da de var næsten
  hjemme. Dog forstår jeg måske lidt mere, end du tror, det skal du
  vide i al din hemmelighedsfuldhed. Dit sind er delt mellem lyst til
  kærlighed og lyst til -- -- den anden ting. Hvis jeg nu var en af de
  stærke, brutale mænd, du drømmer om, så begik jeg voldeligt indbrud i
  din hemmelighed, jeg trådte halvdelen af din tilværelse i sønder for
  at fylde den anden halvdel med desto rødere lidenskab. Du vilde ofre
  det andet og ikke hade mig derfor. Men den art kærlighed er hverken
  almindelig eller ønskelig. Farvel. I dag skal vi sagtens ikke ses
  mere, men når du bliver oplagt til mig, så -- --
  
  Han rakte hende hånden og vendte sig bort for at gå; i det samme
  mærkede han hendes læber på sin hånd, og han stansede forbavset, helt
  forandret over Helgas mund, som han kendte så godt, men ikke på den
  måde. En hel tankerække var tilintetgjort, smæltet som en fast ting,
  der er bygget af is og så kommer i varmen. Hvad var det nu, han vilde
  sige? Hvorfor gjorde hun det? Hvilken logisk forbindelse -- --?
  Hendes øjne var mørke som slåen langt hen på efteråret, de fyldte
  rummet om dem bægge med vidunderlig kraft; han blev svag og god og
  forvirret. Hun havde ret; på en eller anden hemmelighedsfuld, men
  overbevisende måde var retten bleven hendes. Den stærkeres ret.
  
  Hvad er der, Helga? spurte han endelig fortabt.
  
  Jeg ved ikke. -- Mere sa hun ikke, men hvor hendes læber -- de altid
  lidt blege læber -- var veltalende, idet de skiltes ad!
  
  Farvel.
  
  Hvordan har det sig med begrebet ånd? tænkte han, mens han gik. Måske
  huskes et par læber, endnu efter at de betydningsfulde ord, de
  udtalte, forlængst er glemt. Udtrykket i to øjne har muligvis større
  magt end den tanke, som var samtidig dermed. Hvad skal vi da tro om
  ånden, som ene siges at vare evindeligt?
  
  
  
  
  En begavet kvinde bør ikke vælge en intellektuel mand; hun erhverver
  sig hurtigt en vis overfladisk forståelse af ham, som ingen
  forståelse er. Hun fatter instinktmæssigt hans tankers former uden at
  interessere sig for hans enkelte ideer. Det ligner dig at sige sådan,
  det svar har hun altid på rede hånd; mere trænger hun ikke til at
  sige om den ting. Hun går ud og ind i ham. Efter hendes opfattelse er
  hans sjæl som en rugmark; der er en forbavsende grøde, men det ligner
  hinanden altsammen. Denne mand blir aldrig den overlegne, og det, hun
  har lært af ham -- for naturligvis har hun fået en stor del af sin
  åndelige udvikling ved ham --, er gået så dybt og grundigt ind i
  hendes bevidsthed, at hun har glemt, at det ikke altid har været der.
  Han kommer således til at repræsentere et overstået stadium, på samme
  måde som en god lærer; han var nyttig i sin tid; men nu kan hun nok
  selv.
  
  En handlingens mand derimod vilde hun altid være i stand til at
  beundre, ti dær ser hun overlegenheden tydeligt for sig, og kvinder
  ligner børn deri, at de får det stærkeste indtryk af, hvad der er
  anskueligt. Men en klog mand gifter sig med den kærlige enfold, dær
  finder han vel ikke forståelse, men i alt fald villig stræben
  derefter, og er det mon ikke mere værd end den begavede kvindes
  flygtige konstatering af, at det ligner een at tænke sådan og sådan?
  
  Værre endnu blir det, hvis han besidder den indsigtens lidenskab, der
  gør, at han ikke kan la være at meddele hende alle sine opdagelser.
  Det er meget skadeligt for ham selv, men han forstår med sådan en
  inderlighed, at han må gøre hende delagtig i forståelsen, og hun er
  jo den begavede kvinde, der kan følge ham, når hun har lyst. Han skal
  endelig vise hende, hvordan tænkning undergraver deres forhold; det
  er meget uklogt, men det er så interessant!
  
  Mens Grandlev kom til disse og mange andre resultater, gik Helga
  ensomme ture i de halvmørke eftermiddage. Det blæste rigeligt og godt
  i den tid, hun lærte at holde af det. Novemberblæst er god for mange
  ting -- selv om den er blandet med en smule regn --; den braser på
  som en vædder og flår som en gal kat, men den renser for
  sentimentalitet og blæser al dun og fnug af sindet, den tvinger til
  at ta lange skridt og sætte foden fast i jorden. Den råber højt og
  tar mange lyde med sig fra gårde og veje, det er en snaksom vind. Den
  sender menneskene friske hjem i deres stuer, med klare øjne og med
  rensede stemmer. Den buldrer forgæves på hos mange, der sidder inde
  og gemmer på mugne stemninger i deres lukkede sind.
  
  Helga gik ude hver eftermiddag mellem fire og seks, hun kunde ikke få
  nok. Hun fulgte helst den smalle gruskant langs bivejene, der som
  fede, stribede slanger snoede sig svagt glinsende ind i mørket og
  blev borte. Markerne rejste sig på bægge sider som sorte mure. Hvert
  eneste lille hus omgav sig med den hemmelighedsfuldeste puslen;
  halmstakke, der var blevet langhårede i løbet af efteråret, var fulde
  af al slags hvisken; det var en hel historie at komme forbi et eller
  andet. Fra og til gårdene kom vogne med gødning og roer; hjulene
  pløjede sig sødt og fedt gennem det dybe ælte, undertiden knirkede
  det fra en roetop, der blev kørt over, og fra åbne stalddøre bares
  den varme, søde mælkelugt stundom helt ud på vejen. Det var sin
  barndom, hun levede om igen, men langt stærkere, idet hun nu samlede
  den op i spredte træk, der kom tilfældigt imellem hinanden, og som
  dog hørte så inderligt sammen. Det var bedre end barndommen, det var
  så stærkt, at hun måtte være alene om det. Dersom hun ikke havde
  været alene, så vilde det hele haft en ganske anden betydning, og
  slet ikke den, det kom an på. Det betagende og hemmelighedsfulde ved
  husene, hun kom forbi, beroede på, at der ikke var en med, som hørte,
  hvad der hviskedes; det var hendes alene, som alt, hvad der var godt.
  Hun befæstedes i ensomhed i denne tid, og hun erfarede, hvor godt det
  var. Og den skumle uhygge, der begyndte ved de yderste huse, vilde
  ganske være gået tabt i en andens selskab.
  
  For det var egenlig den, hun gik efter; den gjorde det billede
  levende i hende, som hun ønskede at se.
  
  Det forestillede en sen oktobereftermiddag. Et halvt gennemsigtigt
  mørke lå som tyndt, gråt flor over en gruppe sorte legemer, eet
  større og flere mindre. Midt i gruppen var der en lygte, som een
  holdt; den belyste svagt nogle fremrakte og opløftede menneskearme,
  ben, der bøjede sig listende, og hoders ængsteligt spejdende
  holdning, men lyset faldt skarpt på en tyrs pande; spidsen af et horn
  dannede centrum i lyskresen, og nær ved sås en tyk dusk krøllet hår
  og et lille ondt, rødt øje -- hele det vældige tyrehoved bar et
  udtryk af rådvildt ondsind. Rundt om stod menneskene med reb hængende
  ned fra de løftede hænder; de var krumme af angst og forsigtighed; de
  beherskedes ganske af det sigtende horn og det røde øje længere
  tilbage, der var hornets onde sjæl. En brat bevægelse så meget som to
  tommer kunde få alle de krøllede muskler til at rette sig og slynge
  menneskene mange alen bort.
  
  Helga tegnede det billede gang efter gang, men det blev ikke godt
  nok, og det kom igen og mindede hende, når hun gik sine ensomme ture
  i mørkningen. Nye enkeltheder kom til: knoldene, der kastede skygge
  hen ad jorden; mændenes ben, der sås at ryste i de jordgrå
  lærredsbukser, og poplen bagved, der fremviste sit legemes knyster og
  rynker i det usikre lys. Men det var navnlig tyrehodet, der voksede i
  hendes sind, det blev til en ide. Grandlev havde en dag fortalt hende
  noget om _bunden ondskab_, som enkelte mennesker eller hele
  samfundsklasser kunde bære på i lange tider, indtil en begivenhed
  vakte den, eller en mand med særegne ævner vejrede den, gav den en
  bevidst vilje og slap den løs. Den bundne ondskab var et af
  samfundets farligste fænomener og havde ofte en uhyre, langsomt
  sammensparet kraft at opvise, når den endelig blev vakt.
  
  De ord havde gjort indtryk på hende; hun kom til at tænke på dem,
  hver gang hun så tyren for sig; dens brede pande og nakkens mægtige
  profil, der lige skimtedes, skulde tale om, hvad ondt her kunde
  udrettes, når det stupide ondsind blev til vilje.
  
  Men hvad kunde det nytte altsammen, dersom hun ikke magtede at tegne
  det! Hun måtte udtrykkelig minde sig selv om denne omstændighed, især
  når hun var mest hentagen af sine syner, men det formåede dog ikke at
  ødelægge stemningen. Hun var tilfreds i sin ensomhed, greben af den
  nye ide, hvis varme var så stor og virkelig, at hun endnu kunde bære
  den blot i tanken uden at lide under, at den ikke vilde blive til
  virkelighed i et kunstværk.
  
  Når man er under påvirkning af ideens varme, synes menneskene kolde,
  og da man ikke kan meddele sig til dem, forekommer de kedelige og
  overflødige. Helga kom til at gøre den erfaring, og hun blev noget
  vanskelig at omgås. Madlavningen, som det hed sig, at hun lærte hos
  sin moer, gik rent i stå; hun brændte og sved alting, ikke at tale
  om, hvordan hun smudsede sig til. -- Den dårligste kokkepige blir
  altid mest snavset, plejede moeren da at sige. Selv sådanne småting
  som at lægge kringler vilde ikke gå for hende. -- Jeg tror, jeg har
  elektricitet i fingerspidserne, kunde hun undertiden sige. Dermed
  kastede hun dejen, stoppede nogle færdige kringler i lommen og gik ud
  for at spasere. En halv time efter kom hun måske hjem med en mængde
  vissent løv og brombærranker. Det skulde blive til storartede
  broderimønstre, forklarede hun, og det var jo glædeligt, for brodere
  var hendes talent og moerens stolthed, skønt hvorfor tog hun så ikke
  timer i det i stedet for i tegning, som dog ikke førte til noget? Så
  tegnede og broderede hun resten af eftermiddagen, indtil hun kastede
  det hele bort og begyndte at gå op og ned i værelset og tromme på
  borde og vinduer. I sådanne øjeblikke måtte moeren tænke på sin
  afdøde mand, der havde haft det på lignende måde. Så var Helga også
  godt nok oplagt til at trættes, ligesom faeren.
  
  -- Skal du ikke snart til at tænke på dit udstyr, Helga? spurte
  moeren en dag.
  
  Udstyr, sa Helga og stansede sin marsj. Det ved jeg ikke, svarede hun
  med en vis kraftanstrængelse.
  
  Nå. Så ved jeg ikke, hvad du bestiller al den tid, du er på dit
  værelse om dagen. Jeg tænkte, du broderede noget -- -- eller du
  kommer jo med så meget; det skal vel bruges til noget, må jeg antage.
  
  Helga blev harmfuld over den følelse af egen unyttighed, der kom over
  hende ved moerens ord.
  
  Hvorfor skal det bruges til noget? Det skal bruges til, at så går
  tiden.
  
  Hm. Det synes jeg den gør godt nok også uden narrestreger. Grandlev
  og jeg sad og talte om udstyr i går, da du var ude.
  
  I to? Er han ved at brodere noget da, eller skal han til at ha en
  symaskine?
  
  Hør, Helga, du er da vel ikke ked af det allerede?
  
  Nej, moer, det har ikke noget med det at gøre. Jeg trænger bare til
  at være lidt underlig først. Vilde han gærne giftes?
  
  Det talte han ikke om. Han nævnte slet ikke dig -- sådan.
  
  Nå. Det kan jeg også bedre forstå. Han er vist ikke videre tilfreds
  med mig nu. Men det skal nok komme. Først så -- --. Hendes øjne søgte
  ud ad vinduet, ud i det blålige tusmørke.
  
  Du har så meget for dig selv; det er ikke rart for os andre. Vi ser
  nok, at der er noget, men vi får ingenting at vide. Jeg troede
  ellers, at når du var blevet forlovet med sådan en klog mand, så
  kunde der ikke komme noget i vejen; han må vel kunne lære dig alt,
  hvad du har lyst til. Derfor var jeg så glad for det. Din faer
  savnede jo altid sådan, at han ikke fik lært så meget, han helst
  vilde. Men nu ser jeg næsten aldrig, I taler sammen. Du er vist mere
  ivrig med den tegnen.
  
  Hvorfor tror du det? Du ved jo, at det, jeg får for, tegner jeg altid
  her inde.
  
  Ja, jeg ved jo ikke, hvorfor du lukker dig så meget inde. Men kan det
  da blive til noget, tror du?
  
  Det kan blive til lidt, bare en lille smule, moer. Når jeg blir gift,
  kan jeg jo ha tegnekursus med unge damer -- og mandfolk med, hvis det
  skal være. Jeg skal sige dig, tegning er ved at komme på moden, og
  jeg vil følge med tiden; det blir snart meget finere at kunne tegne
  godt end at kunne brodere.
  
  Synes du virkelig, det er værd at ofre så megen tid på det, bare for
  at komme til at undervise nogle pigebørn, som ikke har noget rigtigt
  at ta sig til?
  
  Å nej. Men jeg må jo hitte på noget at gi mig af med, selv om det
  ikke er til nogen nytte. Når vi skal ha pige, hvad skal jeg så forslå
  tiden med?
  
  Ja ja. Bare det må blive til noget, der er mening i. Du har ikke
  været pjanket før, men nu ved jeg ikke rigtig længere, hvad du kan
  blive. Det er vist en stor fejl, at du er blevet forlovet.
  
  Måske. Men så var jeg vel sagtens blevet endnu værre på en anden
  måde.
  
  Er det ikke længe siden, du har besøgt Grandlev?
  
  Det kan jeg ikke rigtig huske. Men det er det vist nok.
  
  Jeg tror ikke, han kommer her for det første, fordi du tar så
  underligt imod ham altid. Du kunde jo gå op og se til ham.
  
  Jeg ser mig selv trave op til min kæreste, sendt af moer og skal
  hilse. Sikken et billede. Hovne puder af gråd under øjnene, nyvasket;
  rødglødende ører. Ja.
  
  Hun gik ind på sit værelse og gav sig til at tegne; denne gang var
  det ikke tyren, men karikaturbilleder af hende selv. Det sidste i
  rækken bar underskriften: Lille Helga skal giftes, og forestillede
  hende selv, der med artigt strittende fingre gik i spidsen for et
  langt optog, som bar hendes udstyr. Hun skulde også i lag med et, der
  skildrede hende som gift, men i stedet for la hun hodet ned på sine
  hænder og græd af ærgrelse over sin egen umådelige pjankethed. Den
  førte vist ikke til noget godt, moeren havde måske ret; hun var ved
  at blive pjanket, og det var netop mere alvorligt hos hende, ti hun
  regnede det for noget, mens andre unge piger godt vidste, at al den
  slags bare var tosseri, som skulde gå over. Men hun arbejdede på, at
  det skulde blive værre.
  
  Hun faldt i søvn i sin store selvopgivelse, og da der endnu var længe
  til spisetid, da hun vågnede, gik hun op til Grandlev. Måske det
  kunde føre til et slags resultat.
  
  Så snart han så, det var hende, lukkede han den bog, han havde læst
  i, og satte den ind i reolen. Så trak han en kurvestol frem til hende
  og drejede skrivebordsstolen om imod den.
  
  Du skal ikke gøre så mange forberedelser, sa hun nervøs. Jeg går
  straks igen. -- Hun blev stående midt i værelset og søgte at huske,
  hvad det var for en indskydelse, der havde drevet hende herop. Hun
  var bange for ham nu, hans tavshed beherskede hende. Og på ingen måde
  vilde hun sidde i den stol; dær var hun da fuldstændig i hans magt!
  Hun satte sig på en anden, op ad en reol.
  
  Uha, lad være at sidde dær og se ud, som om jeg vilde dig en hel
  masse! Der kommer slet ikke noget. Du gør mig ligesom til en, der er
  tilsagt til at gi møde klokken fire og aflægge tilståelse om det
  hele. Jeg har ingenting gjort!
  
  Han rejste sig og gik hen til hende. -- Vor Helga er i et forpint
  humør, den stakkel, og skønt det måske ikke er noget, hvor jeg kan
  hjælpe, så kommer hun dog til mig. Det synes jo at vise, at jeg endnu
  ikke er ganske overflødig.
  
  Tænk, at du kan klappe mig på kinden, mens du konstaterer, at du ikke
  er ganske overflødig! Jeg har en nøjsom kæreste.
  
  Han gik tilbage til sin plads.
  
  Det er en særdeles åbenlys hån. Du skulde ikke kortelig kunne antyde,
  hvad du snarere ventede af mig i dette tilfælde.
  
  Det spør en mand ikke om. Han gør det, der er rigtigt, og gud nåde
  hende, hvis hun så ikke knuselsker ham.
  
  Jeg beundrer ikke det sprog, men jeg anerkender dets slående sandhed.
  Jeg sad lige og læste i en bog, der skildrede kvindens ideal i
  middelalderen. Som grundlag for en diskussjon kunde jeg måske læse
  nogle brudstykker -- --.
  
  Det behøves ikke. Jeg kan føle på mig selv, hvordan det ideal altid
  må ha været. Den bog er udelukkende bestemt for mændene, de kan ha
  godt af at læse den; for os andre er det fuldstændig overflødigt.
  
  Det er altså kraftbanditten, vi andre stakler skal stræbe at
  efterligne; vi, der har været så tankeløse at anlægge os hjærne,
  skulde, om det var muligt, helst besørge den ombyttet med den skønne,
  sortneglede næve, hvis vi ikke vil undvære kvindens agtelse så vel
  som kærlighed, og den kan vi desværre ikke leve foruden; det må
  tilstås, og det gør os sandsynligvis ikke mere attråværdige.
  
  Det var altfor meget, til at jeg kan svare på det, men du kan være
  vis på, at de fleste kvinder er sådan indrettede, at manden ikke
  behøver at tåle, at de er optaget af andet end ham; de forlanger
  heller ikke bedre. Men når han ikke er tilstrækkelig, så finder de på
  galskaber, som alligevel ikke gør dem lykkelige. Jeg kunde godt tænke
  mig, hvordan det var at blive elsket af sådan en kraftbandit. Her går
  vi og venter på noget, der kaldes lidenskab.
  
  Og så foragtes jeg på den konto, at jeg ikke har vakt nogen lidenskab
  hos dig. Hvis flertallet af mændene var indrettede til det brug,
  hvordan skulde det så gå med verdens øvrige og mere vigtige
  anliggender?
  
  Det kan være os det samme. I dette øjeblik udretter du jo ikke noget
  for verdens mere vigtige anliggender; du har altså tid til mig, og
  mig holder du foredrag for.
  
  Er du ond, Helga?
  
  Ja, jeg er, jeg har opdaget så meget ondt i mig selv i den senere
  tid, og jeg er slet ikke ked af det. En del havde jeg selv, og noget
  har jeg fået af dig. Men det må du næmt kunne forklare. Så kan du
  jage mig bort, når du har forklaret det; jeg fortjener alligevel ikke
  bedre. Du kan ikke holde af mig i længden.
  
  Det gør jeg stadig, i grunden.
  
  I grunden, det vil sige imod din vilje.
  
  Å, ja. Men du virker jo i modsat retning, alt hvad du kan.
  
  Jeg siger dig jo også, at jeg er ond.
  
  Du indeholder sikkert meget, som jeg ikke har anelse om, og det gør
  mig utryg. Hvad du kalder ondskab, er vel ikke andet end større
  livsfylde; du er mere sammensat, derfor trænger du i højere grad til
  det bitre end for eksempel jeg. Men det er ikke sagt, at jeg længe
  kan holde ud til det. Vi har uheldigvis ikke det samme formål med
  hinanden; jeg ønsker, at du skal dele en fredelig og måske noget
  ensformig fremtidslykke med mig; du forlanger, at jeg skal hjælpe dig
  til meget, du endnu venter dig af tilværelsen. Det kan jeg ikke, og
  idet jeg fastslår dette, falder det mig ind, at jeg ikke passer til
  dig. Jeg anså det engang for tænkeligt, at jeg kunde hjælpe dig, men
  jeg ser, det er ikke viden, du trænger til; måske har jeg også
  begået den fejl at ville omskabe dig til en vis lighed med mig -- jeg
  så jo næmlig, at du var tilgængelig for kultur -- men det har kun
  gjort afstanden større. Jeg har vel lagt mærke til, hvordan du stadig
  kun modtog en del af, hvad jeg tilbød dig; du gjorde med et sikkert
  instinkt et udvalg; du anede, hvad der fremmede din udvikling, jeg
  vidste intet derom, og således har jeg bidraget til din udvikling i
  sådan et omfang, at du nu føler dig i stand til at undvære mig. For
  tiden skjuler du noget for mig; det viser vel allerbedst, at din
  læretid hos mig er forbi. Det stod vist ikke klart for dig, da du
  kom, men nu kan du tænke over det. Dine uklædelige, agressive
  erklæringer, der er et udtryk for, hvad du uklart mener om vort
  forhold, behøver jeg ikke flere af. Hvad du har været for mig og
  endnu mere kunde blive, er det jo ikke betimeligt at tale om nu. Jeg
  under dig den berigelse, du kan ha fået af mig, og for dig er den det
  vigtigste. Farvel. Når du har tænkt over det, så kom igen og gi mig
  et alvorligt svar. Jeg ser nok, du kunde sige meget endnu, men jeg
  vil ikke høre det. Godnat, Helga.
  
  Han lukkede selv døren op for hende; hun gik tungt ned ad trapperne.
  Så var det vel forbi; hun skyndte sig hjem for at tænke over det.
  
  Tud så, sa hun til sig selv, idet hun satte sig ved siden af sin
  seng. Men hun kom ikke til at græde, hendes tanker blev snart optaget
  af det mørke, urolige vær, der arbejdede udenfor, det passede sådan
  til hende. Stormen hvislede og kogte og klaprede; skumringen gled
  over hendes vægge i et tyndt lag, der hurtigt blev tykkere, men da
  det blev helt mørkt, havde hun lukket øjnene. Hun så, hvordan aftenen
  faldt på der hjemme om gården, de gule stakke blev grå og ligesom
  smæltede hen i jorden; grøftekanterne blev sorte før vejene, men
  de faldne blade lyste i mørket; vinden skramlede tyst over
  kartoffelmarkens visne stilke, og det så ud, som om pløjejorden
  løftedes op om gården som en vold. Når man gik inde mellem stakkenes
  rækker, var det som en by med snævre gader og høje huse -- -- --.
  
  Men midt i det hele lød der et forfærdeligt vræl: Tyren er rendt fra
  os! De stilfærdige træsko blev pludselig levende alle vegne, de
  buldrede løs på gårdspladsen, fra staldene og inde fra stuen -- --.
  
  Nu stod de i alleen om tyren, alles øjne var troldbundet af det
  ondsindede korte horn, der pegede mod lygtens rude; ingen vidste,
  hvem der om lidt kunde komme til at hænge og sprælle på det.
  Pløjejordens knolde sås tydeligt som et hæsligt dyrs vortede hud, og
  længere borte skimtedes poplernes mishandlede legemer, der hældede
  hid og did som et geled invalider -- --.
  
  Helga sad nogen tid med det, så sprang hun op, tændte lampe og
  begyndte at tegne. Først med rystende ængstelse; mon det skulde
  lykkes i aften? Og så med stigende vished og sindsro. Træerne blev
  fulde af stemning, jorden blev god; tyrehodet skitserede hun næsten
  uden at trække været -- --.
  
  Moeren bankede på. Spise. Men Helga havde ikke tid. Mørket blev
  forfærdelig godt, og øjet skulede; hun tegnede så roligt; der var en
  stor fred ved det, som hun aldrig havde tænkt sig. Hun blev hjemme i
  det, mens hun arbejdede, og undrede sig ikke over noget, siden hun
  havde vished for udfaldet.
  
  Klokken var halv elleve, da hun rejste sig fra det færdige værk. Hun
  blev så glad ved at opdage, at hun var meget sulten; aldrig havde hun
  haft sådan en lyst til at få noget at spise. Hun tog tegningen med ud
  i køkkenet for at se på den, mens hun stillede sin hæftige sult.
  
  
  
  
  Det var i dæmringen, da Helga næste morgen vågnede op til halv
  bevidsthed; hun vidste straks, at tilværelsen i dag indeholdt noget
  andet godt end denne hyggelige skumring og velværet ved at kunne
  blive liggende en times tid endnu; hun blinkede en gang, vendte sig
  og sov så småt videre, efter at hun et øjeblik havde følt den vished,
  at en ualmindelig dag var ved at gry. Hun slumrede ind med en
  utydelig tilfredshed som en hund, der fornæmmer daggryet på sine
  øjenlåg, som en plante, der begynder at åbne sin blomst for det
  første lys.
  
  Timen gik, en time af fuldkommenhed, men så var det også forbi, hun
  huskede tegningen og rakte efter den, men hun mindedes tillige,
  hvordan de skiltes i går. Hun så på tegningen, den var god,
  heldigvis, så skulde det andet også blive godt. Hun var selv en hel
  anden nu, hun vidste ikke, hvad der var gået af hende i går, men det
  var også lige meget. I dag kunde han ikke modstå hende, selv om han
  var nok så vred. Der var en smærtelig varme i hendes sind, af megen
  kærlighed, der trængte til at bruges. Al hans misstemning skulde
  komme til at forsvinde.
  
  Hun vendte uvilkårlig hodet bort, da hun mødte sit eget smil i
  spejlet.
  
  -- Grandlev kom ned ad gaden og skulde i skole, han så Helga et
  stykke forude; det var godt, hun kom, det var rigtigt af hende. Han
  kastede et flygtigt, misbilligende blik på hendes ansigt, der var så
  bevæget, så strålende; det var ikke, som det skulde være. Hvad de
  havde at forhandle, var ikke lutter fryd.
  
  Det er harmeligt, at den kvinde, der har handlet urigtigt mod een,
  kommer een sjæleglad i møde næste dag; det er respektstridigt.
  
  Godmorgen, sa hun med en varm, forpustet stemme.
  
  Godmorgen, Helga.
  
  Hendes hånd lå inden i hans som en blød, levende flamme. Jo, han
  kendte den nok, Helgas hånd.
  
  Hvordan har vi det? spurte hun.
  
  Vi har det godt, svarede han uden forbehold. Det burde måske ikke
  siges, men det var sandt. Omstændighederne havde forandret sig, mens
  hun var kommet så nær. Man tænker undertiden anderledes med en vis
  hånd i sin. Videnskabens fallit!
  
  Det er det allerbedste ved dig, udbrød hun, at du ikke kan være vred
  på mig ret længe ad gangen.
  
  Det er altså opdaget, tænkte han. -- Hvis det er et fortrin ved nogen
  af os, så tilfalder æren dig og ikke mig, svarede han.
  
  Det er alligevel dig, der holder sammen på det, ellers røg vi snart
  hver til sit.
  
  Det er rart at høre dig anerkende din egen upålidelighed så
  ubetinget.
  
  Jeg er ikke upålidelig, men somme tider kommer der noget imellem os,
  som gør, at jeg ikke kan holde af dig, som jeg vil; jeg kan blive
  rasende på det, men det vil ikke gå væk. Så er der ikke andet at gøre
  end at vente.
  
  Og så kommer lysten til at ryge fra hinanden, det vil sige: fra mig.
  
  Uha ja; når jeg en gang har udleveret dig et faktum, så sidder det
  lige straks inde i en forfærdelig rævesaks, hvor ingen jordisk magt
  kan få det ud.
  
  Godmorgen, Helga; her skal jeg ind. Nu kan du bære din triumf videre
  ned ad gaden. Du er et monument -- i pelshue og astrakans kåbe -- og
  forestiller "Sejren" lige så godt som nogen halvnøgen statue med
  hvirvlende draperier.
  
  Godmorgen, store mand. Helga kommer igen.
  
  Hun kalder mig altid stor, når jeg er den lille, tænkte han. Hvilken
  bagvendt logik ligger der til grund for den benævnelse?
  
  Men hendes stemning er unægtelig den anførende, hun bestemmer
  forholdet mellem os, knytter og afbryder forbindelsen. Hun er solen,
  min meget lunefulde Aprilsol, der kommer og går. Jeg lar mig beskinne
  og tar mod byger, men råder ikke for noget. Og alt dette er blevet
  meget vigtigere for mig, efter at det er blevet så usikkert, mens
  andet, som er pålideligt, har tabt i værdi. Dette er altså lykken, ti
  den kendes på, at den oftest står på svage fødder, og dog går den
  forud for alt. Der er meget, som er sikrere, mere ubedrageligt, men
  lykken er det vigtigste.
  
         *       *       *       *       *
  
  Da han kom hjem om eftermiddagen, sad Helga på hans chæselong og
  ventede med sydende utålmodighed.
  
  Jeg var i skoven i formiddags, fortalte hun, da hun endelig kom til
  orde. -- Jeg måtte et sted hen, hvor der ingen mennesker var. Å, jeg
  var så lykkelig, jeg kunde trille mig sammen i en knold, for at ikke
  noget af det skulde rulle fra mig. Kender du det at ha meget mere,
  end man kan tåle, og man dog ikke vil undvære noget af det? Og så
  sidder det oppe ved brystet; man vilde gærne være et pindsvin og
  kunne rulle sig uden om det; hvad kommer det af?
  
  Han sad med hende på skødet og iagttog, hvordan hendes smil dannede
  sig om venstre mundvig, lidt før det blev synligt ved den højre; der
  var en ubetydelig skævhed i hendes ansigt.
  
  Dette spørsmål, sa han, er ikke vanskeligt at besvare. Ti dels ytrer
  følelser sig stærkest i hjærteegnen, dels er besiddelse i sin
  primitive form det samme som overfladeberøring, hvad der ses tydeligt
  hos små børn, lige som for eksempel hos den romerske kejser, der
  rullede sig nøgen i sine penge.
  
  Så er jeg altså primitiv, lo hun; men det er godt. Når jeg kommer i
  seng om aftenen, ruller jeg mig sammen og tænker mig, at jeg har dig
  inden i. Det synes jeg egenlig er noget vrøvl, men når det blir
  videnskabeligt forklaret, så kan jeg trøstig blive ved, ikke?
  
  Dine øjne er så vidunderlige, Helga; de kan være hårde og blanke som
  hoderne på to nagler, hvormed et kosteligt skrin er slået til, men
  de kan også være to vinduer, hvor lys går ind og kommer ud. Du er som
  et hus med store vinduer til alle sider, fuld af sol. Du har taget
  mere lys ind end jeg.
  
  Derfor anskaffede du dig mig. Jeg har til dig med.
  
  Nu skal vi se. Jeg har engang troet, at alt det, der strålede ud af
  dine øjne, var kærlighed til mig; nu ved jeg, at der også er så meget
  andet. En mand, der var dummere end jeg, vilde sige: hun glæder sig
  til at blive gift, det er det hele.
  
  Nå, det ved du altså, jeg ikke gør. Har man desuden lov til at gifte
  sig, når man går med en hel masse i sig, som man ikke ved, hvad skal
  blive til?
  
  Lov, det ved jeg ikke, men man gør det meget almindeligt, og den hele
  masse blir til en hel masse børn.
  
  Uha, hvis jeg havde det nu -- --. Jeg kom dem i en kurv og gik
  omkring og solgte dem. Men sådan noget er det ingen gavn at tale om;
  du kan gøre mig ked af dig, når du begynder på det.
  
  Det skal måske opfattes som en forudsigelse; så langt er du altså
  kommet -- --.
  
  Nej, fy, ikke ruge over det ligesom et æg, til der kommer en stor,
  sort drage ud af det! Hvis du gør det, så sprænger jeg dig i luften
  med kærlighed, lige op til mælkevejen lige som en raket, med en lang
  ildhale efter; halen er kærligheden, det vil sige: min, ikke din, for
  den er dig en sten om halsen, som du helst vilde være fri for.
  
  Du er en barbarkvinde, Helga, sa han, da han igen fik hende til ro;
  men du har gjort et dårligt parti. Du skulde ha været gift med en
  høvding og fulgt ham på jagten med en ring om hver ankel og hver arm
  og en unge surret fast på ryggen.
  
  Ih ja, det er næsten uhyggeligt, at du ved sådan noget. Det skulde
  være bøffeljagt, tyrejagt. Når vi kom hjem om aftenen, vilde jeg
  indridse hele jagten på det bøffelhorn, vi drikker af.
  
  Nej, Helga. På familiens horn indridser du skildringen af, hvordan du
  tog blodhævn over din mand, der senere faldt for en fjendes hånd.
  
  Ja. Jeg ser mig selv komme ud af hans telt, omhyldet af hans koner,
  og med en blodig kniv i hånden. Men jeg tror godt, jeg kunde dræbe
  den, der havde slået dig ihjel, hvis du var sådan en barbarhøvding.
  
  Ja, ikke sandt, hvis!
  
  Å, du kunde godt bruges. Du skulde sidde hjemme og regere over alle
  gode og onde ånder, mens jeg og sønnerne var på jagt. Du vilde være
  en udmærket medicinmand, der skaffede stammen regnvær og alle djævles
  venskab og beskyttelse, og som sang kraftige formularer over sår og
  bylder og faldende syge.
  
  Du derimod vilde med alderen blive stammens dronning og formynder for
  de forældreløse børn. Alle unge piger vilde komme til dig om råd, og
  de unge mænd vilde bede om din mellemkomst i kærlighedssager. De
  ældre vilde aldrig glemme at komme og fortælle dig om deres jagter og
  kampe, og de vilde se deres fordel i at forære dig de fedeste
  stykker. Men du vilde ende som en vel præserveret mumie i en stensat
  grav.
  
  Å, ja; jeg vilde ønske, jeg var umådelig naiv og fantastisk, så
  rendte jeg ud i den vide verden -- -- -- nu lyder det så dumt.
  
  Det kan nås endnu; der eksisterer virkelig en vid verden, tror jeg.
  Hvad blir du ellers til sammen med et overkultiveret menneske, der
  ikke formår at udvikle det ejendommeligste i dig?
  
  Men jeg forstår ikke, hvad du mener med det, udbrød hun og rejste
  sig. Du gør mig endnu mere vild, end jeg allerede er, i stedet for at
  opdrage mig til at blive en passende kone til dig. Hvorfor lærer du
  mig ikke resignasjon?
  
  Fordi jeg kender den så godt selv. Jeg synes ikke, den er ret meget
  værd.
  
  Men du må da ha en hensigt med det! Eller betragter du mig som et
  barn, du fortæller æventyr? Det er ikke uden fare, vil jeg sige dig.
  Jeg er pjanket nok til at ta det alvorligt.
  
  Jeg ved ikke selv, hvad jeg mener med det, svarede han, urolig og
  usikker. Når jeg er helt optaget af dig, kommer jeg til at tænke på
  ting, der ligger mig temmelig fjærnt; det er den magt, du har over
  mig, der gør det. Den er ikke altid helt god.
  
  De stod i hver sit hjørne af stuen og så hen for sig; men så rettede
  hun sig, gik over til ham og la hænderne på hans skuldre og sa
  indtrængende:
  
  Vi kan sådan med et snakke os fra hinanden, lader det til. Lad os nu
  være glade for hinanden og ikke tænke på andet. Og så skulde du en
  gang se at komme her fra, ind i større forhold; jeg har hørt flere
  sige, at det vilde være dig en let sag.
  
  Hvis jeg får mit næste værk færdigt, så kan det jo være, jeg
  forsøger.
  
  Dit næste værk? Det har jeg aldrig hørt tale om.
  
  Jeg har først fået ideen i de sidste dage, mens du har været langt
  borte. Det betyder intet mindre end en væsenlig ændring af hele mit
  filologiske grundsyn. Før har jeg især søgt at udfinde _lovene_ for
  de forandringer, et sprog undergår; i lydlæren er der jo næsten kun
  tale om love, alt er lovbundet, hedder det, og jeg har hidtil
  overført det samme princip på mit felt, men nu begynder jeg at tro,
  at den opfattelse er altfor snæver her. Når det gælder et sprogs
  betydningsindhold, nye ords fødsel og gamle ords død, så er det nu
  min overbevisning, at man bør ta rigeligt hensyn til lune og
  tilfældighed, det vil sige, at fantasi og stemning får råderum ved
  siden af de såkaldte love. Sprog er jo dog en menneskelig foreteelse,
  og først når man under studiet af det regner med alt, hvad
  menneskeligt er, kan der være tale om en virkelig sprogets sykologi,
  der kun er en særlig afdeling af den menneskelige. Jeg mener ikke, at
  jeg her er opfinderen af en ny teori, men jeg tror, at jeg ved siden
  af andre kan levere noget af værdi.
  
  Det tror jeg næsten også, jeg forstår. Fantasi og stemning, det blir
  nok godt. Det skulde vel ikke være mig, der har bidraget en lille
  smule til den ide? For det er vist mig, der har gjort dig nøjere
  bekendt med de ting, mere end du skøtter om, mon ikke?
  
  Du skal gærne få din del af æren, Helga, meget gærne. Det kan ikke
  nægtes, at jeg har fået mange nye indtryk ved dig.
  
  Det er jeg stolt af. Det har du altså gået og arbejdet på, mens jeg
  har været -- hvad skal vi kalde det?
  
  Nej, Helga, jeg har fået den ide, mens du har været allerbedst. Når
  jeg en tid ikke er sikker på dig, så er jeg helt optaget af dig, og
  min arbejdskraft er ringere. Men i dag er jeg vis på, at jeg kan få
  noget betydeligt ud af dette nye synspunkt. Jeg opdager hvert øjeblik
  omstændigheder, der først nu kommer til at stå i den rette belysning;
  selv mens jeg taler med dig, arbejder min bevidsthed, og et resultat
  springer frem, uden at jeg har søgt efter det. For det er sådan en
  lykkelig dag, og jeg ved ikke en eneste grund til, at det værk, jeg
  venter mig så meget af, skulde mislykkes for mig.
  
  Hun så fast på ham, idet hun talte hurtigt og indtrængende: Vil det
  sige, at det værk ikke kan blive færdigt, hvis jeg -- -- ikke blir
  ved at være, som jeg er i dag? Er din arbejdskraft afhængig af mine
  stemninger?
  
  Han så, hvor alvorligt hun tog det; måske vilde hele deres fremtid
  afhænge af, hvad han nu svarede. Han læste spænding og undren, men
  også offervillighed i hendes ansigt. Han kunde binde hende for
  bestandig. Hvis hun gav ham sit ord, så holdt hun det, og han var for
  så vidt sikret. Men hører det til kærlighedens væsen, at den stræber
  at binde? Mon ikke snarere til egenkærlighedens? Og var han den mand,
  der kunde holde hende skadesløs for så stort et offer?
  
  Han var ikke i tvivl om, hvad sandheden var, men heller ikke om, hvad
  han burde svare; derfor sa han med overbevisende ro:
  
  Du misforstod mig. Nu har du en gang medvirket til skabelsen af en
  ide, og den kan ikke tilintetgøres. Det blir min sag, hvad jeg får ud
  af den. Du har gjort dit.
  
  Å, det lettede at høre. Du skal ikke tro, jeg står på springet til at
  fare fra dig igen, men det store ansvar og forpligtelsen til altid at
  være god, den kan du nok forstå, jeg ikke kan bære. Jeg må ha en vis
  frihed.
  
  Om jeg nu havde sagt det, tænkte han. Nej, Helga skal ikke bindes.
  
  Og nu skal vi gå en tur. Jeg skal slæbe dig langt ud i mørket, hvor
  jeg selv plejer at gå. Det er så bulnende sort der ude, men du
  behøver ikke at være bange, for når vi vender om, kan du se
  svineslagteriet, der ligger ligesom et illumineret palas med alle
  sine elektriske lamper. Man blir barn igen og kommer ind i æventyret,
  når man ser det syn helt ude fra mørket.
  
         *       *       *       *       *
  
  De var også sammen hele aftenen; hun var genial i kærtegn; det var en
  dag, der bandt dem for fremtiden, sa hun; troede han ikke også det?
  
  Jeg er helt lykkelig, svarede han, og du er fuldkommen dejlig, alt er
  såre godt; det er verden, der lige er blevet skabt på ny, vi har selv
  gjort det, og det er ikke til at ta fejl af: vor verden er såre god.
  
  Ja, mener du det ikke? Kunde det være bedre?
  
  Nej. Der mangler ingenting. Vi er to guder, der er tilfredse med vort
  værk.
  
  Han mærkede på sin kind, at hun smilede, og så forundret om på hende,
  men synet af hendes ansigt optog ham straks, og han glemte, hvad han
  vilde have spurt om.
  
  Når jeg ligger med mit hoved mod din skulder, sa han lidt efter, så
  synes jeg, at jeg er kundskabens overlæssede træ på godt og ondt, der
  læner sig op mod livets altid unge og friske træ og vokser under dets
  skygge. I øjeblikket synes jeg også, at det er det eneste naturlige
  forhold.
  
  Ja, men det er ikke smigrende, lille Helga, at du omfavner mig af den
  grund, for det vil sige så meget som, at du sanksjonerer det som det
  rette forhold, at jeg vokser under din skygge.
  
  Jeg er så træt, Helga, jeg er lykkelig træt på forstanden; jeg er
  hævet over trangen til at kunne forstå. Jeg er noget, som jeg aldrig
  har været før; lad os kalde det gal. Gud, lad mig være gal, så længe
  jeg kan; den tid kommer nok, da jeg får min forstand igen, desværre.
  
  Dit hår falder ned. Se, hvordan din flætning flyder over mit ansigt,
  som tang over hodet af en hund, der dukker op. Den pæne flætning af
  Helgas! Jeg tør nok sige, den har spillet en vis rolle i min
  udvikling. Jeg har i sin tid gjort den til genstand for de lærdeste
  undersøgelser og beskrevet den på det rene højdansk, som du ved, jeg
  er bekendt for. Jeg har sammenlignet mig selv med den, og hvor mange
  danske flætninger tror du, kan rose sig af at ha haft en lignende
  betydning? Har jeg ikke om morgenen været som en korrekt flætning,
  fast og hårdt strammet i viljen, smukt og tydeligt snoet i logikken
  -- og om aftenen lodden på sjælen, utydelig og trådet, med løse
  tjavser i tænkningen, slap og oprevet som en lang flætning efter en
  bevæget dag.
  
  Er der så mere, du ønsker dig? spurgte hun efter en pause.
  
  Nej, som sagt. Dette øjeblik er helt fuldt; det rummer ikke mere. Men
  du har det vist anderledes?
  
  Nej. -- Det er det, der undrer mig. Jeg holder dog så uendelig meget
  af dig.
  
  Han tog hendes hoved ind til sig og sa sagte: Hvorfor undrer det dig?
  Det blir nok anderledes, jomfru Helga.
  
  -- Klokken halv elleve kom moeren hjem, og da sa Grandlev godnat.
  
  Lidt efter tog Helga tøjet på; hun kunde ikke falde i søvn alligevel,
  erklærede hun.
  
  Hun gik ned ad trappen med tunge trin, idet hun holdt sig i
  gelænderet.
  
  Uden for støjede vinden; den var et helt regiment stormvæsner, store
  og små, med alle slags røster; de holdt jagt på hverandre om
  hushjørnerne, slog kolbøtter over tagene og slængede hinanden ned i
  gårdene, så det knaldede. Det var en levende nat; alting havde mæle,
  der var ikke så tyndt et græsstrå eller så smal en revne, uden at det
  havde sit at hviske om; men jordens runde krop rumlede som en uhyre
  tromme, mens stormen spillede hen over den.
  
  Helga stod inde i gangen og betænkte sig. Egenlig vilde hun helst i
  seng, hun kunde godt sove, altfor godt. Hun svalede sine kinder på en
  rude; det måtte være dejlig koldt uden for, en kulde, der slog
  igennem!
  
  Da hun kom ud på trappen, trængte vinden hende op mod døren. Dær stod
  hun lidt og tænkte over det og samlede skørterne. Det var en skam,
  så mat hun var!
  
  Men matheden faldt af hende for hvert skridt, hun gik. Blæsten strøg
  varmen af hendes kinder, den skyllede over hende som et bad, og i
  stedet for kom der en anden, bedre varme inde fra. Det var en hel
  fest at gå over broen; det var slutningen på styrtebadet, hun kastede
  sig frisk ind i mørket på den anden side.
  
  Hvor der var sort og stille. Hvem kunde begribe, at dette ubevægelige
  mørke var et stort oprør, der ikke gjorde andet end male støj og
  hvirvler? Hun stirrede ind i det og ønskede at se selve stormen,
  ligesom hun hørte og følte den. Stormen, som hun holdt mere af end
  måske noget andet.
  
  Alle minder blæste af hende, kys og kærlige ord; hendes sjæl stod
  åben som et stort hus uden vinduer, ingen kan opholde sig der;
  stuerne blir kolde og friske som selve den åbne mark. Det er ikke
  længere noget hus.
  
  Han havde kaldt hende jomfru. Nu var han sikker på, at de snart
  skulde giftes.
  
  Hvis jeg nogen sinde kommer til at male hans portræt, så skal han
  være vred, ikke forelsket. Jeg vil ærgre ham, til han blir fuld af
  filosofisk harme. Og så får jeg ikke lov at male ham.
  
  Hun var kommet op på en af de høje skrænter ud mod fjorden. Neden for
  plaskede bølgerne regelmæssigt i al den øvrige uorden, og når en stor
  bølge fik revet toppen af, hørtes det som en hel regnbyge.
  
  Hun stod på bunden af en gryde kogende storm. Den, der nu kunde
  springe op gennem mørket, til stjærnerne og se stormgryden boble
  sort og rasende under sig!
  
  Vinden pressede på, som om den opmuntrede hende til at springe ud.
  Det var netop det, hun gærne vilde. Kaste sig ud og falde gennem et
  mørke, der vedblev at åbne sig under hende, dybere og dybere ned.
  Mørket er så sort og blødt at falde i, og i mørket er der ikke andet
  end stormen, der ikke har hjørner eller skarpe kanter.
  
  Blæsten tog om hende. Derved kom hun igen til at tænke på ordet
  jomfru. En mand havde vakt hendes forståelse af, at hun var jomfru.
  Det var aldrig før faldet hende ind, at det var en egenskab, så at
  sige noget, hun ejede. Hun blev så øm over det ord og udtalte det et
  par gange for sig selv.
  
  Her oppe stod hun og så ned på kærligheden. Hun havde ventet sig af
  den, at den også var en slags storm, der rev med og ikke ænsede
  modstand. Så havde hun gærne ladet sig rive med i aften. Ikke fordi
  hun længtes efter det, men hvis kærligheden var stærkere end alt
  andet, så var den netop det, hun ønskede at prøve. Men sådan var den
  ikke. Den var ikke svimmelheden eller alt det, den skyldes for at
  være; den var ikke stærk; og nu blæste den af hende. Forventningen om
  den store lidenskab var blæst bort, langt ind i mørket, hvor ingen
  kan finde den, sammen med så meget andet løst, som vinden tar med på
  sin tilfældige vej.
  
  Der blev vel noget tilbage; men det vilde først få betydning langt
  ude i fremtiden og var ikke det vigtigste i øjeblikket; det var ikke
  noget, der fyldte sindet helt, derfor skulde det blive liggende
  foreløbig, til der blev brug for det.
  
  Det var jo også ham selv, der udtrykkelig havde kaldt hende jomfru
  Helga. Fordi hun var det, kunde hun stå her, fri og ene og ha ret til
  at gå efter et mål, der nu var nærmere end alt andet, siden
  kærligheden ikke var nogen lidenskab.
  
  Hun gik ned ad skrænten; det begyndte at blive koldt, men da hun
  nærmede sig byen, hvor folk lå og sov fornuftigt i deres senge, også
  den fornuftigste af dem alle, Niels Grandlev, så blev hun underlig
  forstyrret i sit sværmeri; hun kom pludselig til at se hans øjne for
  sig, de havde vist ikke tabt deres magt over hende. Formåede hun i
  virkeligheden at løbe fra ham?
  
  Og som om hun havde været skilt fra ham i lange tider, følte hun
  pludselig en hæftig længsel efter ham. Det var, som om hendes sind
  krampagtigt holdt fast på ham, netop som han syntes overflødig. Men
  det kunde ikke hjælpe at vende tilbage og leve denne aften om igen.
  Derimod vidste hun nu, hvordan mindet om den vilde virke på hende om
  et år, om to år. De år skulde gå først. Hun vilde være langt borte
  fra ham og komme til at holde af ham igen ligesom fra først af.
  
  Imidlertid skulde det andet prøves; hun vilde gå til bunds i det
  også; det skulde så vise sig, om det bragte hende nogen skuffelse.
  Men selv om hun blev halvvejs mislykket på to måder, så faldt hun vel
  en gang til ro og slap ud over denne evindelige vaklen.
  
  Det blev uhyggeligt omkring hende; mørket blev nærgående og
  forvirrede hendes sind; hun kunde ikke tænke klart.
  
  Så samlede hun skørterne i venstre hånd og tog vejen hjem i fire
  løbeture.
  
  
  
  
  Helga vågnede tidligt næste morgen; der sad en beslutning i hende og
  virkede som et vækkeur, den drev hende op præcis klokken syv.
  
  Det var hende forfærdeligt imod at fortælle ham blot en lille part af
  det, der havde taget magten over hende nu, men det kunde ikke være
  anderledes, han skulde ikke narres. Så blev det vel forbi; fra hans
  standpunkt set var hun ikke til at holde ud, det indså hun godt. Hun
  var ikke ret lykkelig mere; og dog skulde hun også denne gang få sin
  vilje, som hun plejede. Kunde det tænkes, at hun var blevet mere
  tilfreds, om hun altid havde haft en til at kommandere sig? Men det
  var der jo aldrig nogen, der havde villet; så måtte hun da selv råde.
  
  Da hun kom til den gade, hvor han boede, kom hun i uro for, at hun
  måske ikke bar sig klogt ad. Hvad vilde han gøre i et lignende
  tilfælde? Han vilde vente og la åbenhjærtigheden afkøles ved hjælp af
  en omgang kold fornuft.
  
  Ja, men jeg er ikke ham!
  
  Han er formodenlig ikke stået op, tænkte hun, da hun stod ved hans
  gadedør. Han vil også finde det grulig naivt, at jeg sådan kommer
  stormende med alle mine stemninger -- --. Uha, hvor jeg er smittet
  af ham. Jeg er allerede fru Grandlev og ikke spor andet. Jeg kan vist
  ikke reddes længere. Så går vi hjem med erhvervelsen af den viden.
  
  Samme aften ved syvtiden kom hun op til ham. Han var lige kommet hjem
  fra hotellet og sad og stoppede sin pibe, men den stillede han fra
  sig, da han så hendes ansigt.
  
  Sæt dig ned, begyndte hun, du ser så stor ud.
  
  Han satte sig.
  
  Å nej, sid nu ikke dær og ta vy'er af mig, som om jeg var et
  landskab. Sig noget, at jeg kan høre, du er et menneske.
  
  Vist er jeg et menneske, delvis. Kom så med det.
  
  Med det. Herregud. Det er jo ingenting andet, end at jeg har bestemt
  at ta ud et års tid.
  
  For at lære husholdning?
  
  Nej, svarede hun ligefrem, for at se noget mere af livet, inden jeg
  blir gift.
  
  I hvad retning? Vil du lære noget mere eller more dig noget mere? Det
  nægtes ikke, at her er en smule ensformigt. Særligt i omegnen af mig.
  
  Jeg vil se, om jeg kan blive til et eller andet. Bare til et
  fornuftigt menneske, for det er jeg ikke; jeg er meget mere tosset,
  end nogen ved, du med.
  
  Min påvirkning gør dig ikke klogere eller klarere? Tro ikke, det
  undrer mig. Jeg har opfyldt min bestemmelse med hensyn til dig.
  Derefter kan andre ta fat, eller fortsætte med et smukkere udtryk.
  
  Han tændte omhyggelig sin pibe og satte sig på en anden stol. Det var
  ikke hans mening at demonstrere med sin ligegyldighed, men han følte
  nødvendigheden af at gøre noget, der kunde hjælpe ham med at bevare
  sindsligevægten.
  
  Det er vel blandt andet hensigten med din bortrejse, at forholdet
  mellem os skal løses på en læmpelig måde. Du antydede en dag, at du
  trængte til stærkere -- stemninger, end de kan -- opdrives her. Dit
  andet mandsideal -- -- --.
  
  Dette her har ikke noget som helst med mænd at gøre. Du er mig god
  nok som sådan -- -- --.
  
  Det udtryk er nederdrægtigt, men betegnende. Du tog næmlig grundigt
  fejl i går. Jeg syntes, det var en af vore store dage, for dig var
  det kun et mislykket forsøg; det var alligevel ikke stort nok, ikke
  den barbariske lidenskab, du har fablet om, og det er du omsider klar
  over.
  
  Ja, du kan jo altid lave det sådan, at du får ret, fordi du er den
  klogeste; men jeg tror ikke, at den klogeste altid har ret. Men hvis
  du mener, at du kan være tjent med mig, hvorfor siger du så ikke:
  Sluder, Helga, du blir her og gifter dig med mig om to måneder. Skynd
  dig så hjem og få dig det nødvendigste udstyr.
  
  Sådan taler det ideal af en mand, der kunde ha gjort denne udrejse
  helt overflødig. Da der imidlertid kun haves mig, så skal der mere
  til.
  
  Uha, hvor dette her er desperat komisk! Du og din logik og din lange
  pibe, I er tre mandfolk -- -- jeg har nok at gøre med at klare mig
  mod den ene af jer.
  
  Hun så ældre ud i dette øjeblik, end hun plejede; der antydedes furer
  om munden, ansigtet blev bredere, og øjnene fik et smærteligt udtryk,
  som så de ind i fremtidig bitterhed. Det vilde blive et stateligt
  hoved med alderen, tænkte han. En stærk sjæl. Han vilde være glad, om
  han havde nogen del i dens udvikling; også det var et værk -- i
  stedet for det, der måske ikke blev til noget.
  
  Nu har jeg også glemt alt, hvad jeg vilde sige dig, men jeg kan godt
  nøjes med at sige dig bare een ting: Jeg holder lige så meget af dig
  nu som i aftes, men det kan ikke mærkes altid, fordi der er noget
  imellem, og du kan ikke få det bort; så må jeg jo selv prøve. Og hvis
  du vil vente på mig, så kommer jeg tilbage -- --.
  
  Hvor meget af dig kommer der tilbage?
  
  Meget mer, end der rejste ud.
  
  Det meget mer vil til den tid se meget mindre i mig.
  
  Dersom du vil slippe den pibe, så vil jeg sidde på dit skød og sige
  dig noget. -- Tak. Der kommer en tid, da jeg altid vil holde lige så
  meget af dig, som jeg gjorde i aftes, hvis bare du vil vente så
  længe.
  
  Ja, og hvis jeg så er den samme som nu, tænkte han og strøg håret ind
  bag hendes øre. -- Der gærer nok mange mærkelige ting i dette
  kvindehoved, sa han, og når det er færdigt, så kommer først den tid,
  da vi kan begynde at være helt lykkelige -- det, der så er igen af
  os.
  
  
  
  
  Natten kommer, da ingen kan arbejde.
  
  Næsten hver aften mindedes Helga disse bibelens ord; de fik nu
  betydning, som de aldrig havde haft før, ti det at ophøre med
  arbejdet var for hende en sørgelig nødvendighed; at gå til ro var
  tidsspilde. Hun klædte sig uvilligt af og blev rent utålmodig, når
  hun kom i seng, for nu gjaldt det jo om at falde i søvn så hurtigt
  som muligt og få den ulykkelige nat overstået og nå den ny dag, som
  lå bag ved. Hun kunde blive grædefærdig, når utålmodigheden eller
  arbejdets brand, der endnu ulmede i hende, hindrede hende i at sove,
  og hun lå dær til ingen nytte.
  
  Dagen var det eneste, der duede. Den signede dag med fryd vi ser --
  --. Det allerførste lysskær vækkede hende; der var ingen tid til drøm
  eller blunden, hun var helt vågen, midt ude i det kommende arbejde,
  så snart hun havde lukket øjnene op. Tilmed var det i den tid, da
  dagen er i tiltagen. Dagen voksede, ligesom alt andet voksede. Det
  blev til en fast og sammenhængende tilfredshed. Igen en gang havde
  hun fundet det rette, og i det øjeblik da trangen dertil var størst.
  
  Lidt op på dagen, når hun allerede havde udrettet en hel del, meldte
  sig de to småpiger, som hun var lærerinde for. Hun havde næmlig fået
  plads som lærerinde på en gård tæt uden for København, og hun havde
  ikke fortalt nogen der hjemme, hvad andre hensigter hun havde med at
  søge ud; de skulde ingenting vide, før der var et resultat at opvise.
  
  Om eftermiddagen var hun i København og fik undervisning i tegning og
  maling. Hendes lærer, der var bekendt for sine interiører fra
  bøndergårde, havde ikke sagt noget, da hun viste ham sine forsøg, men
  blot erklæret sig villig til at gi hende undervisning. Han var en
  stilfærdig, massivt bygget, yngre mand, hvis landlige afstamning ikke
  var til at ta fejl af. Han smilede, da han så skitsen med tyren, men
  bad derefter, om han måtte se, hvad hun havde lavet hos sin første
  lærer. Da han senere en dag blev mere meddelsom, var det for at
  spørge, hvor hun var født, og med det samme fortalte han, at hjemme
  hos hans faer havde de aldrig holdt tyr. Han talte ikke meget, og når
  det ikke drejede sig om kunst, ytrede han sig på en eftergivende,
  indrømmende måde, der formodenlig skulde betyde, at han ikke la
  videre vægt på sin egen mening om den ting. Helga havde den
  allerstørste respekt for ham; hans ros bestod i det ene ord Ja! Men
  var der noget i vejen, så benyttede han hellere pensel eller blyant
  end ord. Betalingen for undervisningen plejede han hastigt og
  forlegent at stikke i vestelommen uden nogen bemærkning.
  
  Også Helga blev stille og lidet meddelsom i denne arbejdets tid. Hun
  havde ikke noget at spekulere over, siden alt nu gik sin jævne gang.
  Hun tænkte ikke mere end en god jagthund i funksjon; ligesom den,
  bestod hun ikke af andet end iagttagelse og handling, og ad den
  yderst korte vej, som hos hende forbandt disse to virksomheder,
  foregik al hendes tænkning.
  
  Der var kun een afbrydelse, og den indtraf efter et par måneders
  forløb. Da følte hun det pludselig, som om hun ikke kunde komme
  længere; arbejdsmassen gjorde ligesom aktiv modstand og stødte hende
  tilbage, hun var magtesløs; det kom uden foregående varsel af nogen
  art. Hun kæmpede med det en uge; så mødte hun en dag uden
  rekvisitter. Hun mente, det var en fuldstændig misforståelse med
  hendes talent, og hun bad hr. Olsen sige sin ærlige mening om sagen.
  Han blev meget forundret, og først da hun hæftigt og bittert havde
  forklaret ham, hvad der var årsagen til denne bratte opgivelse,
  begyndte han at forstå, og han fortalte hende, at det var noget,
  enhver kunstner kendte, selv om han var udlært. Hun havde formodenlig
  arbejdet for meget, og hun gjorde vel i at fare i mag, da al for stor
  iver måske kunde blive skadelig for hendes fremskridt. Hun blev
  straks beroliget og fandt sin egen adfærd meget tosset og ubetænksom.
  
  Med denne begivenhed var det nyes fanatisme overstået; hun var
  sluppet gennem den skinnende sky af begejstring, der fører ind til
  det jævne arbejde, og hun gjorde bekendtskab med arbejdet, som det
  tar sig ud i den daglige omgang. Det føles afvekslende varmt eller
  koldt; man iler til det med lyst, og man udretter det med køligt
  sind, som noget, der er organisk forbundet med ens tilværelse og
  ikke tør forsømmes; det skifter i ens opfattelse som selve de
  mennesker, man omgås; det synes gammelt, og det fornyer sig, det
  slipper ens sind og griber det endnu stærkere; det præger ens vaner
  og blir en del af den form, hvori ens tilværelse støbes, det kan ikke
  bedre undværes end de mennesker, man er vant til, men det kan
  undertiden fylde så stærkt, at mennesker blir overflødige.
  
         *       *       *       *       *
  
  Samtidig sad Niels Grandlev hjemme i sin by og vidste ikke andet at
  fylde ensomheden med end en redegørelse af forholdet mellem ham og
  hende. Når den var færdig, vilde han ta fat på mindre påtrængende
  sager, muligvis forarbejder til det store værk om sprogets liv, som
  for resten havde været helt ude af hans sind, siden Helga var rejst.
  
  Det hele er jo en kulturhistorisk begivenhed af stor sykologisk
  interesse, tænkte han som et foreløbigt resultat af sine
  undersøgelser, og han udarbejdede en halv spøgefuld afhandling om
  æmnet.
  
  Jeg kommer hende i møde med en høj kultur, hun på sin side har intet
  uden ungdom og friskhed -- det er kulturen og barbariet, der tørner
  sammen. Hvad der er sket i historiens forløb mere end een gang, det
  indtræffer også her: den naturlige kraft sejrer. Den tilegner sig det
  af kulturen, som den har brug for; det øvrige ringeagter den og
  træder det helst ned. Barbaren måber vel beundrende over den andens
  åndelige overlegenhed, men han ønsker ikke at eje den, da han selv
  besidder handlingens overlegenhed, der er ham mere værd. Men
  kulturmennesket -- in casu: jeg -- er ikke så værdiløs, som
  handlingens hurtigt dømmende barbar tillader sig at mene. Jeg
  repræsenterer det beskuende element; også jeg kommer til resultater,
  selv om de ligger længere borte fra øjeblikket, som barbaren elsker
  over alt. Handling og beskuelse -- det er de to stadier; jeg tilhører
  det andet, der er det højere, og tillige det, der er undergangen
  nærmest. Handling og beskuelse -- kraft og visdom, disse to ting
  udvikles af og fortærer hinanden. Kraften sætter sin sidste blomst i
  visdommen og visner dernæst; det er den ufrugtbare slutning på
  udviklingen, ti dette frø visdommen er ikke spiredygtigt.
  
  Jeg indrømmer derfor det naturlige i, at jeg er den væsenligt
  tabende; jeg erkender min del af nederlaget; jeg er den, der lades
  tilbage og er ilde stillet i ensomheden, mens den anden går bort og
  sejrrigt fortsætter sin udvikling. Men idet jeg er slået, så vinder
  jeg dog en sejr i min beskuelse; jeg _forstår_ alt, hvad der er
  hændet mig; jeg kan påvise alle de love, der har virket til mit tab;
  jeg kan demonstrere tingenes naturlige udvikling med mit eget fald.
  Det er min triumf, at jeg kan bevise, at det ikke kunde gå
  anderledes, end det er gået.
  
  Således ser den ideelle visdom ud, og dersom jeg ejede den mere end
  blot et minut ad gangen, så vilde jeg gærne slå mig til ro i den, men
  jeg kan ikke kalde den min; jeg forstår den og kan næsten med
  fuldkommenhed sætte mig ind i, hvordan den er at eje, men det er ikke
  mig, der er indehaver af den; jeg har kun fået lov at beskue den en
  gang. Det er end ikke alene visdommen, jeg ønsker; ti mit hjærte er
  delt og hænger mere end halvt ved barbaren, der er draget gennem mit
  land og har taget det med, hun kunde bruge og gjort det øvrige
  værdiløst i mine øjne, og til tak for dette har jeg vel et løfte om,
  at min barbar kommer tilbage, men hvor kan jeg stole på det? Hvad
  tillokkende kan der være ved et land, hvorfra hun allerede har taget
  det, hun havde brug for?
  
  Og hvis det sker, som der dog er påviselig sandsynlighed for: at
  visdommen en gang tar varigere ophold hos mig, har jeg da ikke endnu
  mindre udsigt til at få min barbar hjem igen?
  
  
  
  
  Niels Grandlev stod ud ved en lille landstasjon og lod sig vise vejen
  til Lindagergård. Det var i Pinsen. Fjorten dage havde det været
  sommer; han kunde ikke udholde ensomheden længere. Vinteren var gået
  nogenlunde, forårets væde og uføre havde holdt ham inden døre og
  gjort hans sind tålsomt, men nu var det altså sommer, og
  tålmodighedens filosofiske tid var til ende. Han måtte vide, hvordan
  han var stillet; Helgas breve havde været så tilfredse og
  intetsigende; han vilde se og høre hende selv; hendes hemmelighed,
  som han jo godt kendte, måtte det nu være forbi med.
  
  Naturligvis er dette en overrumpling, forklarede han sig selv, men
  nøden driver mig; jeg bryder ud af min ensomhed, hvor jeg er ved at
  omkomme, og har jeg andre steder at gå end til hende? Vi skal nu se,
  hvordan jeg virker på hende. Vi må regne med den mulighed, at hun
  ganske har glemt mig; i halvandet år har hun faktisk været uden for
  min indflydelse; måske hun nu er helt uimodtagelig for den; hendes
  udvikling vil det ikke skade. Når jeg før har forsøgt at drage hende
  ind i min tankeverden, som hun nærer en mystisk respekt for, da har
  hun vel snarest været til mode som et insekt, der lammes med et stik
  af en gravhveps og slæbes af sted. Hun kan undertiden forstumme og
  blive forsvarsløs over for min tænkning, men hun plejer også hurtigt
  at kunne rive sig ud af narkosen, især ved synet af noget, der
  modsætningsvis er liv, og så flygter hun. Tænkeligvis er hun nu
  aldeles uangribelig.
  
  Mens han gik ned ad en markvej, så han hende sidde ved et staffeli og
  male. Foran hende stod en tyrekalv; ved siden af en mand.
  
  Var det manden eller kalven, han skulde opfatte som sin medbejler?
  Han trak sig i ethvert fald tilbage, siden han allerede var stillet
  uden for som en, der ikke hører med. Han overvejede, om han skulde gå
  igen, da så Helga rejste sig og vinkede med paletten. Så var det vel
  bedst, han gik nærmere; han fandt et gærde, hvor han satte sig uden
  just at se hen efter hende.
  
  Lidt efter hørte han hende komme løbende; han rejste sig langsomt.
  
  Goddag, gamle; nu er jeg færdig. Det var bare lige halen, jeg skulde
  ha givet et par strøg. Hvordan har du det? Hvorfor kommer du ikke hen
  og ser på det?
  
  Jeg vilde ikke gøre kalven bange.
  
  Det var pænt af dig. Kom så.
  
  Jeg synes egenlig, Helga, at du skylder mig en mere omstændelig
  forklaring end blot at sige: Kom så.
  
  Nå, ja. -- Hun la bægge hænder på hans skuldre og så glad på ham. Ja,
  nu ved du altså, at jeg maler. Men kom først hen og se, hvordan det
  er.
  
  Hvorfor egenlig? tænkte han; der afhænger jo intet af min dom. Hvis
  jeg ikke synes om det, så er det kedeligt og tillige dumt, men det
  gør hverken fra eller til.
  
  Han behøvede ikke at se længe på maleriet for at blive overbevist om,
  at hun havde talent.
  
  Jo, det er godt, sa han. Jeg kan forstå, at du nu har fundet noget,
  der tilfredsstiller dig. Det må være en stor glæde i modsætning til
  det tidligere.
  
  Dersom du havde ventet et par dage endnu, så var jeg selv kommet med
  billedet og havde hængt det op på din væg. Men det gør jo ikke noget,
  at du selv kommer og henter det, tilføjede hun i en skuffet tone.
  Skal vi gå hjem til mig og tale nærmere om det? -- Det er mit
  svendestykke, vedblev hun, mens de gik. Jeg vilde allerede ha begyndt
  i fjor efterår; den gang skulde det ha været en allé af gamle,
  stævnede popler, dem har jeg næmlig forset mig på for mange tider
  siden, en dag, jeg led sådan af ulykkelig kærlighed til dig. Jeg
  havde ellers det hele: skumringen og en roemark og gule blade hen ad
  en grøftekant, men hr. Olsen mente, det var for svært, og så lod jeg
  være, for jeg gør altid, hvad han siger. Men nu fik jeg lov til
  tyrekalven, og når det blir efterår, så -- -- --. Men jeg tror
  virkelig ikke, du hører, hvad jeg siger. Hvor er du henne?
  
  Jeg er ved det sted: Jeg gør altid, hvad han siger. Denne "han" er
  ikke mig.
  
  Han er min lærer; det er noget andet.
  
  Han er en mand, der er dig overlegen i een henseende i alt fald. Jeg
  er det i ingen; men den mand har jeg ikke lyst til at være.
  
  Men kæreste -- -- -- er du skinsyg?
  
  Har jeg grund til det?
  
  Nej.
  
  Så er jeg det ikke.
  
  Ja, men hvad er det da, du mener? Er du mig ikke overlegen i alle
  henseender?
  
  Jo, i en del. Men ikke i nogen, du sætter pris på. Jeg står over dig
  i mange ting, men da de er uden værdi i dine øjne, så er det jo
  ligegyldigt.
  
  Og jeg overgår dig i noget, som også er dig ligegyldigt. Det går op.
  
  Alt, hvad der har noget som helst med dig at gøre, har den
  allerstørste interesse for mig. Det er derfor, jeg er afhængig, mens
  du er fri. Og skønt jeg deler din glæde, har aldrig noget gjort mig
  så ondt som at erfare, at du sådan har skjult alt dette for mig. Du
  var så stolt i din overbevisning, at du forsmåede at ha mig som vidne
  til din udvikling.
  
  Kæreste, det har fra allerførst været min hensigt at fortælle dig
  alting; jeg begyndte også på det, men du forekom mig så uvillig og
  fremmed -- måske har jeg taget fejl. -- Og altid når jeg kom lidt ind
  på det spørgsmål, så talte du på en måde, der fik mig til at tvivle
  om mig selv, og jeg har virkelig været i tvivl det meste af tiden.
  Men så besluttede jeg, at det skulde ikke være pjank længere; jeg
  vilde ha et bestemt resultat at komme til dig med. Det måtte du synes
  bedst om, for du holder jo selv på de bestemte resultater, og det var
  uforsvarligt at møde med halvvejs snak. Og der kan også ha været den
  grund, at du ikke behøvede at tro på mit talent. Og man finder jo
  mistillid nok hos sig selv. Men nu har jeg et bevis at møde med.
  
  Jeg er fuldstændig overbevist, Helga; du gør alt så uhyre simpelt. Og
  nu skal jeg forklare dig noget, som du heller ikke vil ha vanskeligt
  ved at forstå. I din tilværelse er jeg kun et overvundet stadium; jeg
  begyndte at blive det, da du tog den beslutning at skjule noget for
  mig, og dette her er slutningen på det.
  
  Helga blev bleg og havde samtidig lyst til at le, i den grad var
  hendes sind stemt til alt andet end højtidelighed.
  
  Du vilde tale anderledes, sa hun, dersom du vidste, hvordan jeg har
  trængt til dig, hver gang jeg har lavet noget godt. Jeg kunde gærne
  haft lyst til at rende ned til dig, alle de fjorten mil. Jeg havde
  tænkt, det skulde ha været sådan en fest, når du så mit første
  billede, og det skal det også!
  
  Afskedsfest, Helga. Jeg kan ikke bruges som en, du kommer hen til og
  er glad hos over noget, du har gjort, som er vigtigere end han selv;
  i længden vil du også føle, at det er noget lidt at ha en mand gående
  til. Se, hvordan vi mødes her. Du kommer fra dit arbejde, glad og
  overbevist, men fordi du er helt lykkelig, vil du ikke derfor undvære
  kærligheden; det er tjenligst at beholde mig -- en stund endnu. Og
  hvor kommer _jeg_ fra? Fra ensomhed, fra tvivl, fra mange dages
  ingenting, for jeg har alt mit, hvor du er. Ti det er en overvældende
  opdagelse, at du helt optager min tilværelse, alt andet har du gjort
  til tomhed. Jeg anede ikke, hvad jeg manglede, den gang du blev min
  kæreste; nu ved jeg ikke, hvad jeg egenlig har igen, når du er
  borte.
  
  Se, således kommer vi hinanden i møde. Du har alting, men jeg må
  gribe efter dig for at få noget, men har jeg dig? Forholdet imellem
  os er fuldstændig vendt om, så at hvis du var manden, så var det
  godt, men jeg kan ikke ydmyge mig dertil, at jeg skulde leve afhængig
  af dig. Vi er mødtes en gang, og vi er nu på det sted, hvor det er
  sundest at skilles. Du er opadgående, mens jeg drives den anden vej.
  Det er vist ikke sjældent, at en livsdygtig kvinde træffer på en
  mand, der er i neddrift og forelsker sig i ham. Han kommer der fra,
  hvor hun stræber hen, og så føres de mod hinanden, og måske det er
  grunden til, at de tiltrækkes stærkere. Men den dag, hun mærker
  neddriften i ham, mon hun da ikke vil skynde sig at slippe ham? Hun
  vil overveje, om hun virkelig bør la sig trække ned med ham, men
  helst vil hun være fri. Neddriften i mig, det er disse grånende
  vismands-tanker.
  
  Helga satte maleriet fra sig og stirrede bleg på ham; hun var nær ved
  at græde, men så rettede hun sig og sa:
  
  Det er en forfærdelig magt, dine ord har! Hvis jeg var lige så
  begavet som du, kunde jeg næmt resikere at forstå dig og mene det
  samme om os to som du, og det var ikke godt for nogen af os. Og
  alligevel tar du helt kræfterne fra mig, sådan som du taler. Men
  skønt der er sådan en styrke i dine ord, så siger du dog, du er
  gammel.
  
  Gør et slags forsøg på at forstå mig, Helga. Det er forskellen
  imellem os, der hos mig fremkalder denne følelse af at være gammel.
  Det er mig utåleligt at være færdig med min udvikling, mens du lever
  her ved siden af mig og stadig fornyer dig. Hvert nyt værk, du
  frembringer, vil forårsage en tilsvarende fornæmmelse af tomhed og
  ældethed hos mig. Du vil også selv lægge mærke til det med tiden. Du
  belyser på en underlig måde min skrøbelighed; jeg ser den kun
  rigtigt, når du er i nærheden. Jeg ved ikke, om du vil kalde det
  sygeligt; ubestrideligt er det i hvert fald, og du fatter
  forhåbenlig, at det er for galt, at en mand som jeg ikke kan afryste
  denne følelse af ringhed, og at det er dig, der er årsag til den.
  
  Godt. Gift dig så med Dagmar. Hun -- -- fornyer sig ikke, og hun har
  heller ikke glemt dig endnu.
  
  Det burde jeg gøre, ja. Min forstand siger mig, at det vilde være
  forholdsmæssigt. Imidlertid har jeg en gang lært dig at kende og gør
  det derfor ikke.
  
  Men sig så i det mindste: Farvel, Helga.
  
  Det kan jeg ikke. Jeg har kun forklaret dig, hvordan forholdet mellem
  os er -- fra min side set, men det har aldrig været mig, der traf en
  bestemmelse, og det skal det heller ikke være denne gang. Men du ved
  lige så godt som jeg, hvad der er det rigtigste.
  
  Hvor det er underligt. Din klogskab, der siger dig, at du ikke kan
  leve sammen med mig, den kan ikke få dig til at ta den beslutning at
  sige mig farvel og gå.
  
  Nej, Helga. Det er netop videnskabens fallit.
  
  Så vil jeg håbe, at den videnskab altid blir ved at være fallit, for
  så tror jeg, at der kan blive et rigtigt menneske ud af dig. Men jeg
  skal sige dig noget -- som du ikke fortjener at høre: Nu kan du
  plukke mig i hundrede stykker og strø mig her på vejen, og hver
  eneste stump vil kravle efter dig og hænge fast på dig, så du aldrig
  får pillet mig af.
  
  Jeg fortjener det ikke. Men jeg må dog sige dig, at der er en
  mærkelig splid mellem min fornuft og min følelse. De to erklærer
  gensidig hinanden fallit, og når jeg som nu ser dig for mig -- --
  
  Ja, kære, store ven, det er jo udmærket; det gifter vi os på. Nu med
  det samme!
  
  Men din kunst, Helga?
  
  Å, den -- -- ja det ved jeg ikke. Giv mig din hånd. Sådan. Hvad med
  min kunst? Jeg er så glad nu. Vi har det godt, vi to, ikke?
  
  Hun er lykkelig, tænkte han. Hun er helt tilfreds, mens jeg sidder og
  overvejer et eller andet. For hende eksisterer der i dette øjeblik
  ikke andet end mig eller blot den hånd. Og dog har hun tvivlet,
  ligesom jeg har tvivlet. Hun har været kold, og hun har været nær ved
  at glemme mig. Der var en tid, da jeg i hendes øjne havde tabt næsten
  al betydning, og derved førte hun også mig ind i stor tvivl. Men det
  har hun glemt. Der findes i verden ikke andre mænd end mig. Det er
  hendes forrettighed, at hun har lov til stadig at være lykkelig på
  ny, fordi hun stadig glemmer sin tvivl. Selv jeg har øjeblikke, hvor
  mine tvivlsmål blir mindre tydelige, men skal de helt udviskes, eller
  blir det mit hværv at få hendes tvivl til at slå rødder og gro fast?
  
  
  
  
  I sit ægteskab kom Niels Grandlev til en fuldkommen forståelse af sin
  intellektuelle ensomhed. Tiden gik let og hurtigt og for hans
  vedkommende uden arbejde. Den afhandling, som han ganske havde lagt
  til side, mens hun var borte, faldt det ham ikke ind at ta frem
  endnu. Han var overhovedet i tvivl om, hvorvidt den lå for hans
  ævner; han var vist snarere filosof end sprogmand. Af hans tidligere
  videnskabelige interesse var der nu så godt som intet blevet tilbage.
  Det var det, han en gang havde sagt til Helga, men enten havde hun
  anset det for overdrivelse, eller hun havde glemt det. Hun spurte nu
  og da til den afhandling, og hun lævnede ham med kærlig omtanke tid
  til at passe sit arbejde. Hun begreb ikke, hun var tusende mile fra
  at begribe, at der var noget gået til grunde, som ikke kom igen. Det
  havde været en inspirasjon, men hun havde taget den med sig, da hun
  rejste, og siden var den forsvunden.
  
  Men for tiden gjorde det ikke noget, at hun ikke forstod ham; hun var
  jo dejlig. Af hensyn til hende tilbragte han jævnlig nogle timer
  mellem sine reoler, og han kedede sig ikke; han vandrede om blandt
  ruinerne af sine interesser; hans lærdom var en død by, og han
  fordybede sig i dens uhyre ensomhed, hvor han var langt bortrykket
  fra alt levende, han var faldet tilbage til forhistoriske tider, og
  denne tilstand fik først sin rette stemning derved, at ved siden af
  ham, i den næste stue, var Helga, livet, nutiden. Der lå tidsaldre
  mellem hans reoler og hans hustru.
  
  En gang for flere år siden var det hændet ham, at han var blevet
  forelsket i en ung kvinde, og var udvandret fra sin ensomhed til
  hende, uden at han kunde ane, hvordan det vilde virke. Han havde
  udleveret til denne kvinde alt, hvad hun ønskede, meget mere, end hun
  bad om, og derefter var kraften gået af hans ensomhed, den var blevet
  ganske udhulet og duede til intet, ikke til studium, ikke til hvile;
  den havde ikke længere nogen tilfredshed at byde. Han var en svag
  mand, syntes det.
  
  Hun skulde dele alle hans interesser; så fantastisk kan en mand være,
  der for første gang forsøger sig med den vanskelige kærlighed. Hun
  havde vel ikke forstået alt, men hun havde været overalt, alle hans
  ideer var mærkede af hende på en ubegribelig og ikke videnskabelig
  måde, og det beholdt dette mærke, der ikke var dem gavnligt. Det var
  næmlig ikke således som visse mænd ynder at udtrykke det, at hun
  havde befrugtet hans tankeliv.
  
  Alt havde han lagt frem for hende, han havde solet det i hendes øjne.
  Ja, solet det. Men i solen opdagedes mange ting; mug og vissenhed
  viser solen, og hvad skal man derefter gøre ved det mugne og visne?
  Videnskaben var falmet og fallit; hvad kan den anvendes til? Han
  havde ikke mere brug for sin.
  
  Dette overraskende fænomen skyldtes ikke nogen usædvanlig hæftig
  forelskelse fra hans side; han kendte sin erotiske begrænsning. Det
  var selve hendes nærværelse, der bevirkede det. Det var bleg kultur
  og kraftigt barbari, der var kommet til at vokse ved siden af
  hinanden, og kulturen visnede hen på grund af naboskabet, uden ydre
  vold, og denne proces fremmes ved kulturmenneskets misundelse og
  attrå mod det, barbaren har frem for ham.
  
  Det kunde kaldes et omvendt eksempel på, at en kvinde befrugter en
  mands tanker. Uomtvisteligt var hendes påvirkning af en god art, men
  det syntes, som om hans nuværende interesser skulde udryddes --
  ligesom ukrudt.
  
  Og nu, da det var fuldbyrdet, slog det ham, at han en gang måtte ha
  båret sig ilde ad i sin sjælelige økonomi, ti hos et menneske med en
  sund udvikling var et sådant fænomen utænkeligt. Noget måtte
  tidligere være gået til grunde i ham, og nu kom denne påvirkning med
  en naturkrafts vælde for at genskabe det gamle. Han havde været i
  færd med at lave en pedant ud af sig selv og var godt på vej til
  fuldbårenhed, da dette indgreb skete og forstyrrede ham i
  udviklingen, uden at det kunde siges at være afgjort, at han vilde
  blive bragt tilbage til sit oprindelige stade. Hvor var da afvigelsen
  for hans vedkommende begyndt? Mon ikke dær, hvor han havde interneret
  sig i denne provinsby og med filosofisk ringeagt kastet sin fremtid
  over bord. Her var han gået og visnet, og nu kunde han møjsommeligt
  erindre, at han havde været anderledes en gang; han havde betvunget
  sin natur -- som det siges, at man skal, -- han havde overvundet sig
  selv, hvad der påstås at være bedre end at vinde en sejr. Megen glæde
  havde han ikke haft af det, når han nu skulde se tilbage på det, men
  det var dog endt med den tilpasning efter de omgivende forhold, som
  Darwinisterne har fået så store resultater ud af.
  
  Og da alt var i orden, og det syntes at være naturens hensigt, at fra
  nu af skulde der overhovedet ikke ske noget mere, så kom Helga
  ubelejligt som et brud på det bestående, som en leende og livsglad
  protest mod tilpasningen; hun forstyrrede alting og mindede ham --
  til ingen nytte -- om det, han kunde være blevet, dersom -- --.
  
  Han vandrede op og ned blandt sine reoler, og hun gik og sang i stuen
  ved siden af.
  
  Farvel, reoler!
  
  
  
  
  Helgas pensler fik lov at tørre ind; i det højeste tegnede hun lidt
  nu og da. Det har ingen hast, tænkte hun, når trangen til at
  frembringe kom op i hende. Talentet var jo sikkert nok, det kunde
  tåle at vente. Desuden skyldte hun vel ham at glemme alt, hvad der
  hed kunst, indtil videre, siden hun havde begyndt at ofre sig. Det
  faldt hende heller ikke svært, så længe hun følte sig i fuld
  besiddelse af sine ævner; hendes dage var så korte og brogede af
  lyse, springende stemninger, hun var helt lykkelig, og tiden blev til
  næsten ingenting, et flygtigt, skinnende stof, som man susede igennem
  uden at tænke over det.
  
  Så kom der en dag, hvor hun og Grandlev sad og talte om nogle
  fornæmmelser, hun havde begyndt at få i den sidste tid, og de blev
  enige om, at hun måtte være frugtsommelig. Hun gik ikke lige med det
  samme, men så snart det kunde la sig gøre, var hun borte, ude i
  skoven, hvor det igen var efterår. Dær var alt, hvad hun kendte fra
  før, men mellem de tider og dagen i dag var der ingen forbindelse;
  skoven var ikke _god_ som den gang; efteråret havde ikke den værdi
  for hende. Hun huskede en sen efterårsnat, da hun havde gået der ude
  ved fjorden og tænkt sig, at ægteskabet vilde forandre hende lige på
  en gang, og flere gange i den tid, hun havde været gift, havde det
  undret hende, at hun ikke kunde spore nogen som helst forandring; hun
  var lige så frisk og følsom for alting som før; de havde gået ture om
  aftenen i det hujende mørke, og alt havde været lige så godt som den
  aften; den uvilje mod ægteskabet, som ikke et øjeblik havde forladt
  hende, svandt derefter helt og holdent -- -- --.
  
  Men nu var forandringen kommet.
  
  Det blev ingen god tur. Den spændte kraftfornæmmelse, der hidtil
  havde bevaret hende imod utilfredshed, den var borte. Hun syntes, at
  hun slæbte sig hjem, og beklagede harmfuldt sig selv i den anledning.
  Men nu vilde hun til at male noget; tilværelsen forekom hende så
  værdiløs; der skulde noget til for at bøde på det.
  
  Alligevel opsatte hun det fra dag til dag; hun nærede en mystisk
  frygt for det, der skulde komme. Det tog kraften fra hende ligesom
  for at vise, at _det_ nu var hendes herre, og at hun var den svage,
  der skulde ofre alt, hvad _det_ krævede. Men en nat kom der en
  stemning over hende; det var tidligt på foråret; hun så i sin urolige
  søvn de gamle, stævnede popler, som skulde ha været hendes næste
  værk, og hun vågnede op med den forvisning, at nu skulde det gøres.
  
  Hver af de følgende formiddage var hun ude og tegnede; hun mærkede
  godt, at det ikke vilde lykkes, men hun vilde ikke erkende det og
  forsøgte fremdeles; desuden var det slet ikke lige mislykket
  altsammen; der skulde komme noget ud af det, og hvad skulde hun
  bruge tiden til, da hun ikke havde husholdningen at sørge for?
  
  Hvad fejler du dog, Helga? spurgte Grandlev en dag, de sad ved
  middagsbordet.
  
  Hun så op med to klare, hårde øjne. Jeg fejler ingenting, svarede
  hun, og lidt efter føjede hun til: Jeg fejler alting, tror jeg.
  
  Er det vort barn, lille Helga?
  
  Nej; det har det vist godt nok, men det er på min bekostning.
  
  Å ja; nu begynder det vel allerede at blive fordringsfuldt.
  
  Dersom du vidste, i hvilken grad jeg blir regeret af det! Men jeg vil
  se, om der alligevel ikke er lidt igen af mig selv endnu.
  
  Da de havde spist, tog hun sine malerekvisitter og lavede sig til at
  gå ud.
  
  Vil du nu ud og male?
  
  Jeg skal nok pakke mig godt ind.
  
  Helga har ikke gode øjne i dag. Det er beslutningens blik; jeg kender
  det. Pas på du ikke gør noget, der blir til skade for nogen.
  
  Hun tog hans hånd og strøg sig over kinden med den. Helga er god, sa
  hun. Når først -- --. Der er altid en mængde, jeg venter skal ske,
  men det vil aldrig komme, når jeg trænger mest til det. Farvel,
  Niels; jeg skal ikke blive forkølet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han sad i den halvmørke dagligstue og ventede. Hun kom ikke. Det var
  rimeligt, at han gik ud og hentede hende, men han var bange for det
  møde. Enten havde hun sejret, og dær kom han med sine uvedkommende
  betænkeligheder; eller hun havde tabt, og så indfandt han sig som
  repræsentant for hverdagslivets sejrende plathed. Han frygtede hendes
  blik. Der er ingen, der sådan som ægtefolk kender hinandens øjne, og
  der er i alt fald en tid, hvor der ikke er plads til løgn i dem. Men
  der er også sandheder i en hustrus blik, som en mand helst undgår at
  læse.
  
  Det blev mørkt, hun kunde umulig se at male længere; måske var hun
  blevet syg! Han tog sin hat og skyndte sig ud, men i det samme så han
  hende komme; han gik igen ind og satte sig.
  
  Det varede længe, inden hun kom. Han hørte hende bære sine sager på
  loftet; derefter vaskede hun sig i køkkenet, og så var hun en stund i
  sovekammeret; han søgte at slutte sig til hendes stemning; efter
  lyden at dømme var hun meget behersket. Det hørtes så ligegyldigt, og
  dog var en sag af største vigtighed nu afgjort; han blev ganske kold
  af at sidde og lytte og gætte.
  
  Så kom hun ind, men blev stående lige ved døren.
  
  Kunde du se at male så længe?
  
  Intet svar.
  
  Så skulde vi vel ha noget at spise, sa han højt og ligegyldigt.
  
  Hun var ude igen med et sæt og gav sig til at dække bord. Han kom ind
  i spisestuen med tændstikkerne.
  
  Helga, begyndte han, kan du i dette øjeblik huske, lad os sige, et
  halvt år tilbage til en dag, da vi bestemte, at så godt, som det var
  den dag, skulde det altid blive ved at være? Jeg siger det ikke for
  at appellere til dine -- -- følelser, men kan du huske noget sådant
  nu?
  
  Ja.
  
  Men skulde man ikke tro, at den dag aldrig havde været? Den er død og
  magtesløs; ser det ikke således ud?
  
  Jo -- --.
  
  Letsindige mennesker slutter deraf, at deres kærlighed er virkelig
  død, og opfører sig derefter, hvorved de tilføjer hinanden den
  allerstørste fortræd. Faktisk er forholdet dette, at man i en kærlig
  stund bedst husker andre kærlige stunder, og omvendt. Der er kortere
  forbindelseslinje mellem ensartede sjælelige tilstande end mellem
  andre; det er det hele. Dersom alle mennesker havde så megen sykologi
  inde, at de vidste det, så kunde der undgås meget -- -- --. Men en
  omtænksom husmoer bør altid holde tørre tændstikker -- -- om ikke for
  andet, så for, at hendes mand ikke skal blive forstyrret midt i en
  vigtig tankegang.
  
  Efter tre forgæves forsøg lykkedes det ham at få den fjerde tændstik
  til at fænge, og i samme nu så han hendes forvildede ansigt, men han
  tændte alligevel lampen og satte glasset ordenligt på.
  
  Han skød lampen til værs og gik hen til hende. Stakkels Helga! Han
  burde ha forudset, at det vilde gå således, i stedet for at pine
  hende med sine lumpne åndrigheder.
  
  Jeg er ødelagt, begyndte hun, idet hun veg tilbage for hans hænder.
  Rør ikke ved mig, jeg er ikke det værd. Der er ingenting igen af mig.
  
  Han så tårerne springe frem af hendes øjne, mens hun stirrede
  ufravendt på ham, og hendes blik holdt ham på afstand.
  
  Men kære Helga; du ved ikke længere, hvem jeg er. Tal til mig som til
  en, du ikke hader, for at jeg skal kunne svare dig.
  
  Å, Niels, kan du ikke se, jeg er ond? Hader du ikke mig for det?
  
  Han tog hende om livet og drog hende med sig hen til en stol, men hun
  sank ned på knæ ved siden af ham og udbrød:
  
  Vær god mod mig, Niels; vær forfærdelig god imod mig; ellers -- --
  --.
  
  Gid det var mig, der var så ulykkelig, tænkte han, idet han så ind i
  det fortrukne ansigt; jeg kunde bære det. Gid det kunde ha været mig!
  
  Han sad og klappede hendes hår, mens han led under sin sjæls fattige
  kulde.
  
  Å, du ved ikke, hvad jeg har oplevet i eftermiddag. Jeg har prøvet og
  prøvet, men det er borte; jeg er død. Kan vi holde så meget af
  hinanden, at vi glemmer det? Kan du -- -- --. Hvad vil du gøre ved
  mig, hvis jeg ikke duer mere? Jeg blir kold og ond, dersom det -- --.
  Jeg mærker det allerede --. Nej, det er gruligt!
  
  Hun la sit hoved i hans skød. Han trykkede sit lommetørklæde mod
  hendes øjne, og med den anden hånd kærtegnede han hendes ansigt.
  Helgas ansigt! Det blev så underlig nyt for ham, idet han med hånden
  fulgte hendes træk: næsens svage bue på midten, kindens kant mod
  halsen og de velkendte læber -- --. Hans fingre blev seende, mens de
  berørte dem.
  
  Han tog lommetørklædet bort og la ansigtet i sine kølige hænder; han
  følte et svagt kys mod sine fingre og løftede hendes hoved.
  
  Kære Helga, sa han -- og han vidste i det samme, at det var ikke det,
  han helst vilde sige --: Du begriber da nok, at man ikke så
  pludseligt kan miste sit talent, men du må ha tålmodighed, til vort
  barn kommer, og så er du igen som før.
  
  Hun rejste sig. -- Tror du? Å, jeg kan sagtens vente, når det ikke er
  andet. Naturligvis kommer det igen. -- Hun gik frem og tilbage og
  strøg sit hår op. -- Hvor har jeg været henne? Jeg er jo forstyrret.
  Når det er overstået -- --.
  
  Så har vi et lille barn, Helga.
  
  Ja, det er sandt, det tænkte jeg ikke på, bare på at blive fri. Det
  er en dårlig kone, du har. Men nu skal jeg være fornuftig igen -- --
  for resten af tiden. Det blir nok en lille tænksom fyr, siden han
  allerede nu begynder at opdrage på mig. Å, vær ikke vred på mig,
  Niels; jeg kunde ikke gøre for det. Men du er så klog og fornuftig
  altid. Tak for det.
  
  Hun rakte ham hånden og smilede så svagt, at det kun sås ved den ene
  side af munden. Dette lille træk greb ham stærkt; han huskede den
  gang, da han først bemærkede den ubetydelige skævhed ved hendes mund.
  
  Men det store øjeblik var forbi; hans fornuft havde vundet en lille
  fattig sejr, og hun var kommet længere bort fra ham.
  
  
  
  
  Et par måneder senere bragte Helga et dødfødt barn til verden.
  
  Hvad hun tænkte ved det, fik ingen at vide; hun lå tavs hen, efter at
  fødslen var overstået. Grandlev var meget inde hos hende og spurte nu
  og da til hendes befindende; hun svarede så kort som muligt, og
  udover det blev der ikke sagt noget. Han vilde gærne tale med hende
  om den skete ulykke, men hun lå og stirrede frem for sig med et
  hårdt, åbent blik, og udtrykket i hendes ansigt forandredes ikke al
  den tid; der var ingen uro over hende, hun grublede ikke over et
  problem. Han kendte hendes ansigt, hun var klar over sit, og det var
  ikke hans sag at tale; han havde ikke myndighed til at forandre noget
  her.
  
  Det var en kold tid. For ham syntes det, at afstanden mellem dem nu
  var så stor, som det var naturligt mellem to forskellige verdner, to
  modsatte kulturer, der en tid lang har bekæmpet hinanden med forgæves
  opbud af al deres kraft, og han stræbte at befæste sig selv i denne
  opfattelse for at være forberedt mod den fremtid, der ventede ham.
  
  Undertiden når han sad ved hendes seng med en bog i hånden -- ti han
  måtte ha noget, der kunde dække over den lange tavshed -- la hun sin
  hånd på hans og krummede sine fingre om den, og hele hans bevidsthed
  samlede sig om deres to hænder. Men hvor var denne hånd forskellig
  fra den, han en gang havde kendt, og som havde gjort sit til at
  bestemme hans skæbne! Det var, som om han havde gemt en lille verden
  af fløjelsbløde luer i sin hånds hulhed. Nu var den blevet lidt
  magrere og mere bleg, og dens sjæl, der havde været som varm, fin
  ånde, var blevet til vilje. Den tog så læmpeligt om hans hånd; han
  forstod den, den vilde gærne skåne ham, gærne kæle lidt for hans og
  være god en lille tid, inden den slap helt. -- Tror du ikke, hånd, at
  jeg ved, hvad du mener? Du har atter sluppet mig, og du blir ikke den
  gamle, fordi du lægger dig kærtegnende på min hånd. Du er fremmed for
  mig, du har allerede gjort dit greb og fundet noget, der holder. Hvis
  det ikke var tilfældet, vilde du ikke ligge dær så rådvild og
  usikker. Den ild, der nu brænder i dig, går ikke over i mig, den er
  mig fremmed og fjendtlig; jeg føler den som kulde.
  
  Men når det skete, at han fandt hendes blik og holdt det fast, da
  kunde han se, hvordan der gik en smærte igennem hende; den bredte sig
  som en bølge over hele hendes legeme og bragte hende ud af sit leje.
  Hånden, der lå på hans, talte højt om en farende uro.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var imidlertid blevet forår. Solen skinnede ind i sovekammeret,
  og han så hende smile for første gang, mens hun lå til sengs. Hun
  stod op med det samme, og nogle dage senere bad hun ham gå med ud i
  skoven.
  
  Vi skal vel tale om det stakkels barn, begyndte hun med sagte, klar
  stemme. -- Se, hvor smukt her er. Det er indrettet sådan, at det
  skulde ha været en dejlig dag for os to -- -- os tre, Niels. Lad os
  sætte os lidt.
  
  Ja, Helga; jeg har talt med lægen om det; han -- -- --
  
  Lad hellere mig fortælle det. Det er meget værre, end du tror. Det er
  mig, der er skyld i, at vort barn er dødt.
  
  Men, kæreste Helga, selv om du har været uheldig -- -- --
  
  Hør kun, hvad jeg siger. Det kunde ikke leve; nu forstår jeg det. Den
  gang, jeg gik med det, og jeg mærkede, at det tog mit talent fra mig,
  da blev jeg vred på det; ja, der var tider, hvor jeg hadede det, og
  det kan et lille barn ikke tåle. Den dag, du ved, da jeg var ude at
  male, da kunde jeg mærke, hvordan min sjæl var borte; den var nede i
  barnet. Bag efter -- ja det ved du ikke noget om -- da tegnede jeg
  lidt af og til; jeg tænkte, jeg vil bare lige se, om jeg kan, for at
  være sikker på det. Og jeg kunde godt, jeg hentede min sjæl op fra
  barnet med vold. Det, jeg lavede, tog jeg fra barnet. Derfor døde
  det.
  
  Men hvorfor konstruere en sådan forklaring, når der gives en langt
  simplere? Der er visse bevægelser, sa lægen, som er farlige -- --.
  
  Ja, doktoren ved noget. Men den, der har gået med et barn, ved mere
  end nogen doktor. Jeg vidste også nok, at det var galt, men hvor
  galt, det blev mig først klart, da de sa, at det var dødt. Så snart
  jeg hørte det, tænkte jeg: Ja, det er dødt. Det kan ikke være andet.
  
  Helga, du gør os bægge ulykkelige med den indbildning. Jeg skal købe
  en bog til dig, der omhandler det æmne, af professor Rosen -- -- --.
  
  Så skal jeg skrive et nyt kapittel til den bog. Når en kvinde går med
  et barn, så må hun ikke blive vred over, at det tar noget fra hende,
  som hun synes, hun selv har brug for; hun skal villig afstå det alt,
  hvad det forlanger, for sådan et lille barn er frygtelig
  fordringsfuldt, længe inden det blir født, og det må ikke nægtes
  noget. Og ved du hvad -- --. Hun blev bleg, mens hun talte. -- En dag
  jeg sad og tegnede, og det gik meget godt, så mærkede jeg barnet, der
  sparkede med sine små ben. Det advarede mig, Niels.
  
  Hun så på ham med to vidt åbne øjne, og han følte det risle igennem
  sig. Han så for sig et ansigt, der stirrede ned i tilværelsens dybder
  og opdagede noget, som han ikke blev delagtig i.
  
  Det advarede mig, men jeg brød mig ikke om det, for jeg vidste jo
  ikke alt det, jeg ved nu. Jeg er ikke ond. Jeg vil gærne gi folk ret
  til at sige det om mig, for de kan jo ikke andet, men jeg ved med mig
  selv, at det er jeg ikke. Men det er forfærdeligt, hvad der er sket,
  og der kan ingen ha lidt mere under det end jeg.
  
  Jeg tvivler ikke om, at du har lidt mere ved det end jeg. Du står jo
  dybere i tingene. Jeg har også følt tabet, men jeg ved ikke, hvad det
  er, jeg har tabt. Jeg er en overmåde fattig mand, der en gang har
  ejet formue, som jeg aldrig har set, og hvis værdi ingen har oplyst
  mig om; nu er den borte, uden at jeg har haft gavn af den. Jeg har
  tænkt mig den mulighed, at jorden vilde forekomme mig mere hjemlig,
  end den i en vis tid har gjort -- dersom jeg kunde gå hen over den
  med mit lille barns hånd i min. Det hverv opfyldte du næmlig ikke --
  det _var_ ikke dit hverv, men jeg har i en glad stund, i et
  fantastisk øjeblik overdraget dig dette -- hverv. Nu har jeg kun en
  forøget tomhed tilbage, mens du har en virkelig sorg. Jeg misunder
  dig; det er altid dig, der har den største vinding. Du er den
  rigeste.
  
  Hun så længe ud over vandet, og hendes ansigt begyndte at få farve;
  det var også et prægtigt vær, han så det bedst på hende; anderledes
  interesserede det ham ikke. Vist havde hun tabt meget, men hun havde
  også råd til det; hun var af dem, hvem ethvert tab bringer nyt
  livsstof.
  
  Du taler så underligt om det, sa hun omsider; du ser det fra en side,
  som jeg ikke forstår.
  
  Ja, svarede han bitter, jeg er en kløgtig lille maddike, der er
  sluppet ind under barken på livets træ; dær sidder jeg og studerer,
  og i mit mørke opdager jeg en mængde interessante ting, som måske
  slet ikke er til.
  
  Det værste var jo det barn, som du sådan havde glædet dig til,
  stakkels ven. Å, når du har set på mig somme tider i de her dage, nej
  aldrig har noget gjort mig så ondt, hvad der angik os to. Det, jeg
  har forbrudt mod dig, er det værste af alting. Og jeg kunde ikke sige
  det, jeg helst vilde. Hvor kan jeg love dig -- -- jeg er to halve
  mennesker. Jeg er en dårlig kone -- nu. Og der er noget endnu, som
  du ikke ved. Da jeg hørte, barnet var dødt, så tænkte jeg i et nu:
  Hvis det hele kunde gøres om, og jeg var sådan, at jeg ikke behøvede
  at bekymre mig om andet end om det barn, jeg ventede, det kunde ha
  været en dejlig tid. Jeg kunde straks, da det var kommet, aldeles
  bestemt forestille mig, hvordan en rigtig moer går og glæder sig til
  sit barn, og sådan vilde det også ha været med mig, dersom ikke --
  min kunst havde været i vejen. Jeg er så aldeles klar over, hvad det
  er for en glæde, jeg er blevet narret for, men det kunde ikke komme,
  mens jeg gik sådan.
  
  Det vil altså sige, Helga, at du har forladt din kunst for tidligt,
  og nu hævner den sig ved at ta dit barn. Således er din opfattelse.
  
  Ja, det er rigtigt, men jeg troede ikke, du kunde forstå det. Og hvad
  så, Niels?
  
  Det er let at se. Een gang har du opofret dig, idet du giftede dig
  med mig. Du forvekslede et øjeblik det, der var det bedste for mig,
  og det, der var det bedste for dig. Dette eneste offer, der sikkert
  stred mod din natur, har ikke gjort os lykkelige i længden, og vi vil
  derfor ikke forlange det offer af dig, der nu foreligger.
  
  Hvad er det for et?
  
  Sig det kun selv, Helga.
  
  Ja, naturligvis, det er min pligt at sige det. Men jeg kan ikke blive
  hos dig. Jeg må rejse igen; jeg er kun halv færdig. Det kan ikke
  blive godt så længe. Jeg har været en mislykket moer og en mislykket
  kunstnerinde; nu må jeg se at blive noget helt. Hvad kan jeg gøre
  andet end rejse?
  
  Du ser det så klart, Helga. Jeg skal ikke råde dig til noget; du har
  altid vidst, hvad der tjente dig selv bedst; det er det sikreste
  bevis på sjælelig sundhed; nogle kalder det egoisme.
  
  Ja, men er jeg ikke egoist? Synes du ikke, jeg er ond?
  
  Er du selv i tvivl?
  
  Når jeg ser på dig -- -- --.
  
  Se ikke på _mig_. Jeg er ingen målestok. Se på det resultat, du
  venter af dit eget liv. Se på tingene omkring dig. Det er ikke så nær
  din hele lykke, der beror hos mig.
  
  Det siger du, Niels, men du er ikke vis på det, og du har sagt det
  før. Men det kunde ha været sådan, at -- -- --. Sæt nu, at min lyst
  til kunst bare kommer deraf, at jeg ikke har fået nok -- --.
  
  I kærligheden eller med andre ord i mig, ja det illustrerer
  påfaldende din forestilling om min utilstrækkelighed; du kan ikke
  glemme mig, og du vil ikke slippe mig, og dog føler du hele tiden, at
  jeg er ikke den rette. Drømmen om en større lidenskab sidder stadig i
  dig og lar sig ikke udrydde.
  
  Så blir den heller aldrig andet end en drøm. Du er nu en gang den
  eneste, der har nogen indflydelse over mig; jeg tror ikke, nogen
  kunde haft mere, selv om jeg kunde være blevet mere forelsket i en
  anden mand. Du synes måske ikke, din indflydelse har været ret stor,
  men jeg er nu ikke videre indrettet til at la mig påvirke, det har
  jeg opdaget. Men hvad vil du gøre, dersom jeg rejser fra dig? Kan du
  holde det ud med studierne alene, et år for eksempel?
  
  Lad os ikke tale om studierne. Det vil sige, der kunde måske findes
  noget nyt, der lod sig studere.
  
  Tal ikke til mig, som om du havde i sinde at glemme mig, så snart jeg
  er borte. Du tror ikke, jeg vil længes efter dig; men jeg vil begynde
  at længes i samme øjeblik, jeg har sagt farvel til dig. Du har altid
  troet, jeg stod på springet til at komme væk fra dig, og du har altid
  gjort mig uret. Det kan godt være, du ikke betyder så meget for mig,
  som du synes, du kunde gøre fordring på, men jeg har jo aldrig trængt
  ret meget til andre mennesker; når jeg fik en lille smule af dem, så
  var det nok; det blev lettere for meget end for lidt. Hvorfor skal
  kærligheden være alting for mennesker som os? Vi har jo hver sin
  store interesse ved siden af. Er det så egenlig så småt? Og jeg kan
  sidde her og forudse, at jeg vil holde lige så meget af dig som før,
  når jeg har været borte en tid for det andets skyld.
  
  Du har i dit hele liv vistnok kun begået een fejl, Helga: den, at du
  har forelsket dig i mig, og denne fejl har du ikke gjort god igen ved
  at finde dig en bedre mand, efter at du hos mig havde taget det, du
  unægtelig havde brug for. Du svinger mellem mig og din kunst og
  bilder dig ind, at vi tilsammen udgør dit livs lykke. I virkeligheden
  har du kun brudstykkevis været lykkelig. Du er altfor livsfrodig til
  at ha nok i mig -- -- å, jeg mener ikke noget, du har nødig at
  protestere imod; du tror lige så lidt som jeg, at kærligheden består
  i sanselighed, men du drømmer dog om, at der gives en større
  lidenskab uden nogen større sanselighed, og det er vel den, du
  savner. Og din kunst kan ikke erstatte det savn. Jeg fornægter ikke
  de gode timer, vi har haft med hinanden, for mig har det jo været et
  helt nyt liv, men du trænger til større forhold. Også du vilde gærne
  plukke den store lidenskabs frugt, men jeg har ramt dig med mit stik,
  jeg har påvirket dig med tankens fine og for dig farlige gift. Du
  vilde gærne ind i en hedere verden, end vort hjem har været, du
  begærer at komme hen til stor ild, som jeg ikke har at byde, du har
  trang til at kaste dig hen og styrke til at finde dig selv igen,
  større og rigere. Du er måske bestemt til en sådan lidenskabens
  storhed, men du tør ikke betale det, den koster. Gode små mennesker
  vil glæde sig over dig og over mig, der har bevirket dette. Tror du
  ikke også, det har brændt i mit sind, når jeg har set den ild, der
  stundom flammer i dine øjne? Det har råbt inden i mig: Hvorfor render
  hun ikke fra mig? -- Nu rejser du, og som sagt du kommer igen, fordi
  du savner mig, når du er borte, og sådan vil du blive ved at svinge
  mellem to ting, hvoraf ingen har dit sind helt og holdent. Du er
  vokset fast til to halvheder, og stadig vender den illusjon tilbage,
  at hver af dem er et hele, for din natur er så rig, at du meddeler
  dine illusjoner af din egen livskraft, ellers var den ene af dem --
  din store og besynderlige kærlighed til mig -- for længst blevet til
  intet. Men du er jo et priviligeret menneske, der ikke kan gå aldeles
  fallit; hver gang du taber, vinder du samtidig, og du finder dybder,
  hvor jeg kun opdager tomheder. Du talte om, hvad jeg har foruden dig
  -- af al min videnskab har jeg ikke andet igen end forståelsen af
  forholdet mellem os; alt det andet er forlængst faldet sammen til
  støv og aske. Om det betyder, at jeg skal blive et nyt menneske, ved
  vi ikke endnu; men det spørgsmål afgøres ikke lettere eller hurtigere
  ved, at du blir hos mig.
  
  Hun tog hans hånd, og de så længe på hinanden, indtil hun slog øjnene
  ned, i erkendelsen af, at hun ikke havde noget at sige eller gøre. Så
  talte han igen:
  
  Se, hvor alting ligger og hviler i lyset. Der er en egen stilhed over
  det, der ligger i solskinnet. Mig forekommer det, som om alle ting
  sover, når sollyset står så stille over dem som nu. Men du ser noget
  helt andet, noget, du længe har måttet savne, for dine øjne har samme
  udtryk som i dine pigedage; og jeg tror, jeg ved, hvad det betyder:
  at du ser meget, som er skjult for mig. Er det ikke ligesom der er
  taget skodder fra sjælen, så at lyset endelig får fuld og uhindret
  adgang?
  
  Jo, Niels. Kender du det?
  
  Jeg kender det; jeg kan se det på dig. Der er mange gode ting, som
  det ikke er givet mig at opleve, men ved særlig nåde har jeg fået
  dig, for at jeg kan danne mig et begreb om, hvordan den anden side af
  tilværelsen er, den, der vender bort fra mig. Ellers kunde jeg være
  blevet ved at leve ligesom under jorden, men du har draget mig frem,
  og jeg kryber ikke ned igen, når du er borte. Jeg blir hos lyset, der
  dog på en måde er beslægtet med mig. Måske glemmer jeg dig over det
  andet.
  
  Jeg slipper dig ikke, Niels. Da du første gang fik magt over mig, ved
  at du så på mig, da tænkte jeg det samme som nu, lige så sikkert,
  selv om ikke så klart. Du skulde vide, hvordan jeg gik og gemte på
  dit blik og lukkede øjnene, for at det ikke skulde forsvinde. Jeg så
  dig for mig med sådan en magt, det var for mig bevis nok for -- --
  --. Å ja, det fortalte mig på een gang, at du var den, jeg skulde
  holde af for hele livet, og at jeg havde talent -- --.
  
  Han så spørgende på hende.
  
  Ja, Niels, det havde jeg en gang lovet mig så meget af at fortælle
  dig; nu er det snart gammelt, og vi er ikke så naive længere -- jeg
  er ikke --. Men jeg tegnede dit billede en aften, jeg var kommet i
  seng, det var efter, at du havde _set_ på mig. Næste morgen da jeg
  vågnede, vidste jeg altså -- -- to ting. Jeg mente, det skulde blive
  så stort at sige dig det, men det øjeblik duede ikke, som jeg havde
  bestemt til det.
  
  Må jeg få det billede, inden du rejser? Stakkels Helga; du har nok
  lidt noget for et øjebliks disharmoni fra min side. En mand, der ikke
  er absolut alvidende om, hvad der foregår i en ung piges sind, kommer
  nødvendigvis til at volde hende mere end een sorg.
  
  Du må gærne få det. Nu er det jo næsten ingen nytte til, med mindre
  det kan hjælpe lidt til, at du bedre husker mig.
  
  Se på solskinnet der ude over skoven og markerne, sa han lidt efter.
  For dig betyder det længsel efter noget stort og rigt langt borte.
  Det betyder mægtig attrå og mangfoldighed -- livet i al sin fylde,
  der rejser sig, vokser mod lyset. For mig betyder det samme solskin:
  Ro, beskuelse, ligegyldighed. Solen oplyser alle ting og er for
  resten lige glad; vi kan forstå det, som vi vil. I det allermindste
  kan vi se tingene; vi kan mætte vort sind med kendsgærninger. Solen
  fremviser lidenskabsløst det, som er. Der er nogle af os, der har nok
  i at gå bag efter solen, lidenskabsløse som den, og gøre os selv
  opmærksomme på det, som er. Det har kostet os forskellige
  sindsbevægelser, inden vi kom så vidt, men den smærtefri beskuelse
  har også sin lykke. Det angår ikke os, at der gives en større. --
  Solen skinner også for mig; den vil lære mig noget. Rejs kun bort;
  jeg næmmer det vel bedst, mens jeg er alene.
  
         *       *       *       *       *
  
  Toget var kørt frem; Niels Grandlev og Helga gik op og ned ad
  perronen. Han indskærpede hende forskellige forsigtighedsregler, som
  hun gjorde vel i at iagttage; hun var ikke hel rask endnu, men efter
  deres sidste lange samtale havde han haft il med at få hende af sted.
  Hun talte ikke ret meget, men udtrykket i hendes øjne var varmt og
  levende, han tilskrev det glæden over at skulle rejse og undgik så
  vidt muligt at se på hende.
  
  Hun steg op i kupeen, og han blev på perronen. Nu skulde hun skrive
  udførligt om, hvordan det gik med hendes kunstneriske udvikling;
  deres personlige forhold var det ikke værd at tale om for det første;
  de havde jo talt ud.
  
  Kom op til mig, sa hun sagte, og han så forbavset på hende, men steg
  op på trinet.
  
  Konduktøren kom nede fra den anden ende og begyndte at lukke dørene.
  Helga bøjede sig ud mod Grandlev, trak ham ind til sig, kyssede ham
  hæftigt og sa:
  
  Jeg elsker dig.
  
  Døren blev lukket. Han så efter toget, som kørte.
  
  Det forstår jeg ikke, sa han.
  
  
  
  
  Mens eksprestoget dampede nord på fra Paris, sad Helga ved
  kupevinduet og læste et brev, hun havde fået fra Grandlev, lige før
  hun rejste. Det var skrevet som svar på hendes meddelelse om, at hun
  havde i sinde at rejse hjem; hun havde da været borte i to år.
  
  -- -- Før vi ses igen, stod der, er det nødvendigt, at du forstår den
  forandring, der i mellemtiden er foregået med mig. Da du var rejst,
  søgte jeg at klare mig min menneskelige stilling til den tid, jeg
  lever i; det kostede mig meget arbejde, resultatet blev en hel lille
  afhandling. Hvis du vil, skal du senere få den at læse; den handlede
  om ideer, som du måske ikke husker, at du har hørt mig udvikle, men
  når du hører lidt om dem, så vil du straks sige, at det ligner mig.
  
  Jeg skrev om personlighedens samling og det moderne livs splittende
  indflydelse -- der er mange andre, der har gjort det. Jeg skildrede
  en menneskeart, som er ved at uddø, en bleg type, der ikke er så
  unyttig, som det almindelig antages. Det er bæreren af visdommen,
  den teoretiske livsviden, der nu er så ilde stillet, omgivet af
  foragt på to sider. Foran visdommen står fremtiden: Opfinderen,
  socialdemokraten, sportsmanden. De er kommet ud over visdommen og
  håner den med et af vor tids værste skældsord: Litteratur. Bag ved
  står fortiden: Menigmand, Vulgus -- samme foragt, kun at de ikke
  praler af, at de forstår den vise, sådan som de andre; tvært imod: de
  roser sig af, at de ikke forstår ham. Ved samvirken af disse to
  yderligheder er et nyt barbari i færd med at udvikle sig. Den, der
  ikke vil andet end tænke lidenskabsløst over menneskelige ting, er
  bestemt til at gå under i dette barbari. Mellem den oplyste husmand,
  præliminarist og kandidat til folketinget -- og professoren i
  fysiologi, mellem socialdemokraten og sportsmanden dør den tænker,
  der hverken er politiker, folkeoplyser eller opfinder.
  
  Det ny barbari kendetegnes blandt andet ved sin foragt for al
  tænkning, der ikke er anvendt tænkning, praktisk anvendelig tænkning,
  og den vigtigste årsag til dette barbari med dets delvise kulturhad
  er den stigende folkeoplysning. Det store folk er nu draget med ind i
  udviklingen, og folket, der har en beundringsværdig sans for de sider
  af kultur, der har praktisk værdi, har sin ligegyldighed rede for den
  del af kulturen, hvis nytte ikke er umiddelbart indlysende. Og det
  synes, som om denne det brede lags foragt har virket tilbage på den
  højere kulturs mænd. Derfor hører man professorer tale om, hvad jeg
  vil kalde for uverdslig kultur, med samme ringeagt som en oplyst
  husmand eller en socialdemokrat, og han er stolt af det. Der var en
  tid, da litteratur, der dyrkede den rene menneskeviden, stod højt i
  anseelse -- -- men det var ganske vist ikke her i landet. Sjæleviden
  er nu ene overladt til psykofysikerne og sindssygelægerne.
  
  Men jeg har altså stillet mig i de uverdsliges flok. En gang var den
  eneste undskyldning for uverdslighed den, at man viede sit hele liv
  til religionen. Er vi ikke nået så vidt, at den uverdslige digter
  eller den uverdslige tænker anerkendes rent menneskeligt som
  eksistensberettiget? Nej.
  
  Vel. Jeg har fundet ro i min uverdslighed; jeg har opnået den fred,
  som mange har prist, og som nogle har kendt. Dermed har tilværelsen
  givet mig det, jeg trænger til; jeg kan ikke anbefale det med andre
  eller bedre ord.
  
  For et par menneskealdre siden var det vistnok ejendommeligt for de
  fleste kulturmennesker, at de drog sig bort fra det praktiske liv og
  foragtede det. Det var især digtere, og de betød vel ikke stort. Da
  tiden havde brug for mænd, der kunde udrette noget, afholdt de sig
  fra al handling; de tænkte, og mest digtede de; der var vel ikke
  megen ånd deri. De har senere fået deres ublide dom; de er faldet ud
  af tiden som ruder af et vindu; hvor de sad, er der ligesom et tomt
  hul i vor kultur, og det er undertiden vanskeligt at se, om de
  virkelig har haft nogen betydning. Jeg ønsker just ikke at ligne
  dem, og nu da der er sagt tilstrækkelig meget ondt om dem, vil jeg
  sige dette, at nogle af dem dog sikkert har kendt en slags
  verdensbeskuende sindsro, der er i slægt med visdom. Den var vel ikke
  resultatet af nogen tankegang, men snarere en nødvendig følge af
  deres hoders lyriske beskaffenhed, men sjælefred var det, og i vor
  tid, da der ikke er mangel på mænd, der har handlingens gave, vilde
  det dog måske være uheldigt, om de uverdslige verdensbeskuere helt
  forsvandt.
  
  Den ideelle tænker -- jeg mener den mand, hvis tænkning udelukkende
  fører ham til ideer og ikke til handling, -- er under udryddelse;
  omkring ham lejrer sig andre menneskers ringeagt, ligegyldighed eller
  deres ikke-viden om hans tilværelse, og i en sådan atmosfære må han
  nødvendigvis dø eller opgive sig selv. Det ny barbari finder ham ikke
  anvendelig; det er dommen over ham. De, der samler deres sind fra al
  adspredelse, som tænkere, som digtere eller som ingenting, og uden
  noget andet formål end samling, de uddør først. Senere vil også de
  forsvinde, der dog på en måde lever af ikke-praktisk åndsvirksomhed:
  Statslønnede digtere og professorer i filosofi (i ordets gammeldags
  betydning). Ti der vil blive dem givet at forstå, eller de vil selv
  føle, at det ligger i tiden, at de må indrette deres hjærne til mere
  tidssvarende virksomhed. Åndelig fabriksdrift blir fremtidens løsen.
  
  -- -- Du vil måske synes, at der i alt dette ligger en
  selvtilfredshed, som ikke ligner mig -- --. Ja, der står i denne
  afhandling mange ting, som du vil finde mærkelige, men nu skal du
  vide, at den er resultatet af mit sidste og endelige forsøg på at
  klare forholdet mellem os. Hvad der begyndte med at angå to
  mennesker, endte med et opgør mellem mig og det moderne samfund. Hvis
  du er modtagelig for det humoristiske, så vil du more dig over, hvad
  jeg nu fortæller dig. Min afhandling -- som ved en ren tilfældighed
  kom i trykken -- har vakt en del interesse, og jeg ved, at mange har
  tiltroet mig et meget nøje samliv med de moderne foreteelser; man
  har rosende fremhævet den varme, min afhandling var båret af; man har
  beundret den intellektuelt afklarede harme, der har inspireret den.
  En kort, men rammende skildring af nutidens barbar, som findes i
  afhandlingen, har forbavset det dannede publikum ved sin overlegne
  fordeling af lys og skygge -- --. Og det er i det væsenlige dig, jeg
  har tænkt på, men det ved ingen uden du og jeg. Er det en grov spøg
  -- --? Husk på, du er min eneste oplevelse. Du er den verden, jeg
  blev kastet ind i; alt det store, forvirrende, brogede, som nogle må
  fly for at redde sig -- det er du. Du har bragt mig alt, hvad en stor
  oplevelse kan bringe med sig. Først fornyelsen, indlevelse i en ny
  verden, som jeg hidtil havde stået uden for. Dernæst forvirringen og
  tvivlen, fordi dette nye, der var bedre end det gamle, ikke i den
  grad lod sig erobre og holde fast, ikke vilde vokse så inderlig
  sammen med min natur, som jeg helst vilde. Derefter selvnedsættelsen,
  fordi jeg ikke var den rette mand. Skuffelsen og den bitre
  selvbelæring, ulyst ved det, der tidligere var al mit eje. Og endelig
  fornyelse igen ved resignasjon. -- Omtrent alt hvad et menneske kan
  tænke sig muligheden af at komme til at opleve i sin livstid, det har
  du bragt ind i min tilværelse. Jeg syntes derfor, jeg havde stof nok
  til at sætte mig hen og tale på egne og på andres vegne, der ligesom
  jeg er stødt sammen med ytringsformer af livets umiddelbare kraft,
  der var dem overmægtige, og som har lidt tab af egne værdier under
  sammenstødet. Men mod slutningen af afhandlingen kom jeg ganske vist
  noget langt bort fra os to; dog når jeg så klippede den første
  halvdel fra, da mærkedes det ikke.
  
  Jeg har fået tilslutning af mange, der kommer fra samfundets tørre,
  golde larm som fra en mølle (siger de), der kun maler sand på sine
  hvinende kværne. _Jeg_ kommer fra min egen sjæl; måske gør jeg den
  uret -- ja, det gør jeg sikkert -- men nu synes jeg, at det, den
  malede, ikke var andet end sand. Nu er det sand for mig; jeg kan ikke
  dyrke det længere. Om det altså er mig, der er den omtalte ideelle
  tænker, derom kan publikum tro, hvad det vil. Jeg har talt på hans
  vegne som en, der til en vis grad forstår ham.
  
  Min afhandling har bevirket, at jeg har opgivet min stilling og fået
  en anden, der passer mig bedre, og jeg er kommet i berøring med
  adskillige mennesker, der erklærer, at de har samme livsanskuelse som
  jeg. Disse "meningsfæller" er højst besynderlige og lærerige
  mennesker; de har ligesom jeg lidt en vis sjælelig beskadigelse, idet
  de tørnede sammen med eller blev tyndslidte af den ru virkelighed; nu
  sidder de i en krog og vil belære samfundet om stilhed og
  selvfordybelse, som om samfundet ikke var en maskinhal, hvor de to
  ting er umulige. Jeg har blandt disse mænd truffet mange tomme
  fantaster, der bær ansete navne som digtere og videnskabsmænd; jeg
  opdager dem straks, jeg kan umulig ta fejl af deres lighed med mig
  selv; men jeg forstår dem bedre eller anderledes, end de tror, ellers
  vilde de ikke være så åbenhjærtige over for mig. Det er af mine folk,
  vi lider alle af Den tomme Syge, vi med vore højt udviklede hjærner.
  Men dette havde jeg ikke vidst, dersom jeg ikke havde haft dig som
  norm. Jeg kan se dine øjne for mig, når jeg møder disse betydelige
  mænds blik. Når jeg har siddet over for en af dem, og vi har
  diskuteret de vigtigste spørsmål, så har det været, som om to kolde
  intellektuelle hulheder vendte mod hinanden og udsendte hver sin døde
  kulde. De taler om livet, og de kan ikke selv høre, hvor døde de er;
  i sådanne øjeblikke husker jeg din stemme, dine øjne. -- -- Jeg ved
  dog, hvad liv er, og disse mænd, som har trukket sig tilbage fra
  samfundets larm for at redde livet, de er totalt døde.
  
  Men er det ikke disse mennesker, jeg har forsvaret i min afhandling?
  Jeg kendte dem ikke så nøje, mens jeg skrev den, og nu kommer jeg i
  den besynderligste vildrede. Hvor er den type, jeg har skildret?
  Strængt taget har jeg ikke truffet andre end mig selv. Men det
  spørsmål er også uden al interesse; jeg har fået klarhed og ro for
  mit eget vedkommende, så må de andre klare deres livsspørsmål selv.
  
  Efter at min artikkel var fremkommet, kunde jeg ha opnået en bedre
  stilling end den beskedne, jeg nu indtager ved et københavnsk blad,
  ti den frisindede reaksjon havde gærne taget mig i sin tjeneste, med
  den uudtalte motivering, at en mand, der således tar afstand fra det
  moderne livs larm, måtte være brugbar mod socialisme og anden
  radikalisme. Den frisindede reaksjon har haft sine søgere ude efter
  mig for at erhverve en politiker eller i det mindste en pålidelig
  mand på et mere æstetisk område. Men de har overvurderet mine ævner
  og min lyst. Jeg har i stedet for valgt den beskednere del, hvormed
  den beskednere indtægt er uopløseligt forbundet.
  
  -- -- Har du endnu nogen som helst forestilling om, at der var ved at
  foregå en forandring med mig den dag, vi blev forlovede? Jeg havde en
  fornæmmelse af sorgløshed og lethed, som ikke senere vilde komme
  igen. Og dog var jeg ikke før den tid en mand, der følte trang til
  befrielse; tvært imod, jeg var tilfreds, min viden besværede mig
  ikke; jeg ved, at andre kaldte mig tung; jeg selv følte mig let. Men
  på vor forlovelsesdag var det, som om noget inde i mig blev sat ud af
  funksjon. Jeg var til mode som en rig mand, der ved en mærkelig
  hændelse kommer til den indsigt, at han kan leve for en tiendedel af
  det, han før behøvede. Jeg følte, at jeg åndelig set behøvede mindre
  for at leve, jeg fik et indblik i livets simpelhed og ønskede at
  blive delagtiggjort i den. Men vort forhold bragte mig ikke, hvad jeg
  havde ventet, en dag gik jeg hen og samlede min lærdom op igen, og da
  var den blevet tung. Derefter var jeg længe ikke tilfreds. Du blev
  ikke hos mig for at lette mig byrden (hvilket nogle påstår skal være
  kvindens pligt; jeg gad vide, om en eneste _tænker_ erfaringsmæssigt
  tør bekræfte den påstand). Du gik fra og til; du havde dit eget at
  passe. Jeg tænker mig med skræk, hvad der vilde være sket, hvis du
  havde forsøgt at leve dig ind i mine interesser: Du var visnet sammen
  med halvdelen af min sjæl, og dær havde jeg forladt dig. Men jeg var
  ene med mit, og du holdt dig så langt borte, som det var nødvendigt,
  for at din friskhed ikke skulde lide noget tab. Du kom imellem
  stunder og fortalte mig, hvordan du ikke kunde leve uden mig, og når
  du var borte, længtes jeg efter dig -- -- indtil jeg nu sidst
  begyndte at længes, ikke efter dig, men efter den store sorgløse ro,
  som jeg lærte at kende på den mærkeligste dag, jeg hidtil havde
  oplevet. Lykken kunde ikke blive mig til del, men jeg har fået det
  sidste, der endnu var mig muligt at opnå: visdommen, sjælens
  uforanderlige ligevægt.
  
  Den vise er ligesom en gud, der er færdig med at skabe, og har holdt
  op at gøre mirakler og åbenbare sig; verden går af sig selv, han
  sidder uden for og ser på den, han er gået over fra handling til
  beskuelse, og det er nu ganske, som om han slet ikke var til. Den
  vise er -- således ser det ud -- overflødig i verden; mod den kloge
  er han for intet at regne, ti hans sjæl indeholder det mindst mulige,
  han har afkastet sin kundskabs byrde. Han betyder intet, ikke for
  eksempel et ideal, man skal stræbe at ligne, heller ikke en art, der
  bør udryddes som overflødig. Det er tåbeligt at lovprise ham, da
  næsten ingen ved noget om hans salighed; det er dumt at foragte ham,
  ti han har kun adlydt en lov; han har efter kamp fundet den livsform,
  der var ham mest tjenlig.
  
  Jeg er ikke hovmodig af min visdom; jeg ved, at visdom er det sidste,
  ufrugtbare skud på kulturen, men det er også min overbevisning, at
  kulturen af og til skal sætte sådanne skud, og jeg har ikke ønsket
  eller med mit vidende stræbt efter at blive et af dem. Og dog står
  det for mig, som om jeg en gang har begået en fejl, som jeg nu bøder
  for; visdommen er min pønitense. Hvad det er for en synd, jeg har
  begået, blir jeg vist aldrig klar over, men jeg har tænkt mig, at den
  står i forbindelse med det øjeblik, da jeg resignerede og blev i min
  lille by og fordoblede, mangedoblede min lærdom. Mon vi ikke alle
  begår fejl mod os selv, og tilintetgør et eller andet anlæg og senere
  bøder for det, ofte uden at vide det. Den, der en gang skal ransage
  vore sjæle, vil finde indre skader, som vi har båret på hele livet
  igennem, og som måske kun et par gange har forårsaget os nogen uro.
  Jeg antager, at vore sjæle vil se ud ligesom døde, når de obduceres:
  forkalkning og henvisnen vil vise sig at være ganske almindelige
  svagheder.
  
  Mig er det vist gået værre end andre; dog bær jeg visdommens byrde
  med tålmodighed, og derfor har jeg det bedre end mange andre. På en
  underlig måde er jeg kommet i nærheden af lidenskab, jeg har haft
  livets fylde så tæt op ad mig som nogen, men det var ikke for, at jeg
  skulde blive delagtig deri, snarere som for at jeg skulde fjærnes
  endnu længere derfra. Jeg føler i dette øjeblik det besynderligste
  slægtskab med dem, der har gennemgået store lidelser, kun at jeg
  næsten intet har lidt. Det, der er hændet mig, kunde vel gøre mangen
  anden ulykkelig, men det er mit livs fattige forbandelse, at jeg blot
  skulde ane, hvad lidelse er; den skulde lige strejfe min sjæl, og nu,
  efter at dette er sket, kan der ikke mere hænde mig noget, jeg ikke
  er forberedt på; der er ikke længere noget nyt under solen. Den
  sindsro, jeg fik en anelse om den sidste dag, jeg talte med dig, den
  har nu indfundet sig, og jeg har taget den som en gave, der var mig
  bestemt fra evighed af.
  
  Jeg er udvandret fra menneskers samfund. At jeg udretter noget, er
  kun tilsyneladende; jeg læser en del bøger, der hverken gør mig gavn
  eller skade. For øvrigt dyrker jeg min have og går ture. Mennesker
  ser jeg ikke meget til nu; jeg er eremit og er på det område en
  foregangsmand; andre, der er lige så unyttige som jeg, vil, når de
  blir lige så kloge, følge mit eksempel, men forhåbenlig vil de ikke
  nedsætte sig i nærheden af mig; jeg har ingen lyst til at se flere af
  de patienter, der lider af Den tomme Syge. Jeg har studeret dem
  grundigt nok.
  
  Derimod har jeg tænkt på at indrette mig et huggehus. Mine hænder,
  der i år har gjort bekendtskab med haveredskaber, længes nu også
  efter sav og hammer, skønt jeg vil tro, at også dette bekendtskab i
  begyndelsen vil falde dem besværligt. Således håber jeg, at jeg ved
  jævn fremgang kan få et vist tag i de små tings verden, samtidig med,
  at jeg her fra min visdoms stade sidder og ser ud over den større
  verden.
  
  Du kan vel ikke ha forstået af det, jeg har skrevet, at jeg pludselig
  er blevet en gammel mand, eller at jeg skulde ha tabt lysten til at
  leve; jeg har blot erhvervet en ualmindelig ævne til at _undvære_, og
  jeg befinder mig vel derved. Det at undvære er vist et særligt anlæg
  hos mig, og jeg skylder dig, at dette anlæg nu har nået sin
  fuldkommenhed.
  
  Jeg har forklaret dig min tilstand så udførligt, for at du skal ha
  lettere ved at afgøre det spørsmål, som er det eneste, der
  interesserer dig, og for hvis skyld hele dette brev er skrevet: Om du
  nu skal vende tilbage til mig eller ikke. Du fortæller mig, at du
  står i begreb med at rejse hjem. Når du har overvejet mit brev, så
  ved du, hvad du skal gøre. Jeg har redeligt fremstillet alting for
  dig, således som det er. Du har ingen pligt over for mig; du bereder
  mig ingen skuffelse ved ikke at vende tilbage til mig.
  
  Vi kan ikke leve videre der fra, hvor vi sidst skiltes; vort ægteskab
  kan ikke fortsættes under den antagelse, hvormed det blev begyndt: At
  du havde nok i mig, eller at jeg dog betød mere for dig end noget
  andet. Denne opfattelse har din erfaring dementeret -- har du måske
  glemt det? Du er tilbøjelig til at glemme, at du har tvivlet om mig,
  og det er da min pligt at minde dig om det. Du skal ta mig for det,
  jeg er: noget ved siden af din kunst, ikke noget helt. Nu er jeg
  endog blevet mindre værd i dine øjne end før, siden jeg kan leve
  tilfreds uden dig. Hvad jeg har at byde dig, er da ikke meget; den
  hånd, jeg rækker ud imod dig, er ikke varm, men den er heller ikke
  slap eller aldeles ligegyldig. Det kan næsten gøre mig ondt, at så
  varme hænder som dine skulde gribe så underlig forkert, men tror du
  ikke også, at de blir kolde en gang -- af at håndtere malerpenselen?
  
  Jeg overvejer ved mig selv den mulighed, at du kommer. Er din
  kærlighed virkelig en så naturstridig ting, at den kan drive dig
  tilbage til mig? Er du virkelig med en så vidunderlig kraft vokset
  fast til mig, visdommens halvvisne træ? Det er ikke mig, der binder
  dig; jeg har aldeles ingen magt over dig; du har fundet mig og holder
  mig fast.
  
  Jeg spør mig selv med en vis uro, om det er min pligt at være den,
  der tar en bestemmelse om vort forhold. Om jeg sa: Farvel, Helga; jeg
  er ikke den rette mand; du er fri. -- Det er måske min skyld, at din
  kærlighedslykke ikke er hel. Der er mennesker, der siger, at hvad
  der kun er halvt, det bør ikke eksistere. Der er endog dem, der mener
  at kunne bevise denne påstand ud af deres eget liv. Men hvor mange af
  os er selv hele? Er du en af dem? Er jeg? Har vi alle lov til at se
  så stort på det, at vi efter nogle digteres og moralisters eksempel
  udelukkende regner med hele tal og kaster alle brøker bort.
  
  Skal jeg advare dig mod at vende tilbage til mig? Men du ved jo, hvad
  der venter dig; jeg narrer dig ikke; jeg søger ikke at påvirke dig,
  og jeg er heller ikke den, hvem det tilkommer at bestemme; jeg, som
  troede at vide så meget, jeg ved ikke noget i dette spørsmål, der
  angår et menneskes liv; (mig selv regner jeg ikke med). Ti min visdom
  består jo i at vide så lidt som muligt.
  
  Nu er jeg færdig. Jeg har skrevet så længe, at jeg synes, jeg hører
  mig selv tale, men tavsheden, som kommer efter, skal gøre mig godt.
  Jeg har bragt mit eneste anliggende i orden; derved er min fred
  blevet større end nogen sinde. Jeg overlader alt til dig, og jeg er
  vis på, at du vil forstå dig bedre på din egen tilfredshed end jeg --
  -- --.
  
         *       *       *       *       *
  
  Halvandet døgn senere stod Helga ud ved sin gamle by. Hun gik straks
  op til sin moer, som endnu boede dær, og næste dag så folk hende gå
  sin sædvanlige tur gennem byen og ud til skoven. Der var kun få, der
  hilste på hende, men så mange flere, der tog hende i øjesyn.
  
  Det var efterår. Skoven stod i den pragt, som hun kendte så godt og
  længtes efter at se. Således så den ud den dag, da hun var begyndt
  at blive til det, hun nu var. Hvor hun huskede denne farvernes
  vildhed. Det var den, der havde revet hende ud af et års blid og
  lykkelig søvn. Hun så genkendende på træernes feberagtige pynt. Der
  var noget skæbnesvangert i dette farveraseri, som hun den gang havde
  forset sig på uden ret at forstå det. Flere gange stansede hun og
  bøjede hodet, mens indtryk og minder råbte på hinanden i hendes sjæl.
  Den dag -- som nu syntes at ligge så langt tilbage i tiden -- havde
  hun været glad ved disse farver; nu smærtede det at se på dem; de
  havde fået en anden betydning for hende siden; de var blevet en del
  af hende selv. De -- og hans brev -- tog imod hende, ingen af delene
  betød hendes lykke.
  
  Hun så sig hjælpeløs om. Hvad skulde hun så bruge alt det til, der
  flammede i hendes sjæl? Lignede hun måske selv skoven, der flammer op
  i overdådige farver, mens intet af det altsammen betyder liv, der
  skal fortsættes? Denne skønhed og varme er herlig at se til, men den
  skal ikke bruges til noget; det er rig og stærk kunst, men liv kommer
  der ikke af det. Det kan vække og varme et sind, der er koldt eller
  sover, men det har ingen fortsættelse i sig; denne tilsyneladende
  kraft er ufrugtbar. Dette farveråb, der vækker, er et varsko om
  døden.
  
  Hvad betød det, der brændte og lyste i hendes sjæl? Nyt liv eller
  mere kunst?
  
  Her var hun en gang gået ud og havde set sig glad, men da hun kom
  hjem, var hun ikke som et andet menneske, der har været i skoven og
  forfrisket sit sind og sin appetit; hun var ikke det samme menneske
  længere. Vejen tilbage til kærligheden stod ikke åben; der var kun en
  sti.
  
  Hun var rejst fra kunsten, der forekom hende kold, nu da hun stod i
  fuld besiddelse af sit talent, og her kom hun hjem til større kulde,
  til mere kunst. Den mand, der i hendes øjne stadig var den eneste,
  fortalte hende, at han havde taget afsked med verden. Det var,
  ligesom han vilde kaste hende tilbage til kunsten, der alligevel ikke
  var tilstrækkelig.
  
  Hun læste hans brev igennem en gang til.
  
  Blæsten rev i hendes hat; hun tog den af for at kunne læse
  uforstyrret. Hun græd ikke som før, da hun sad i kupeen. Det forekom
  hende ikke længere så ligegyldigt, dette lange, omhyggeligt skrevne
  brev; hun fandt en særegen kold pragt i hans ord; de mindede hende om
  den sidste gang, de havde talt sammen, på bænken nede ved vandet.
  
  Hun vendte hodet der henad, som så hun ham sidde der endnu. Hendes
  svære hår, der var blevet mørkere i de senere år, faldt tungt og fast
  ned i hendes tindinger, hendes øjne gik over i krogen, mens hun stod
  og tænkte.
  
  Hans ord faldt som sval dug på hendes hede sjæl. Hun forstod ham ikke
  helt, hun kom aldrig til at dele hans tilfredshed, men hun følte sig
  stærkt berørt af dette sindets efterår, som stod ud af hans brev,
  højt og køligt med en art stivnet lidenskab, der tiltrak hende med en
  uforklarlig magt.
  
  Hun så ham for sig, ligesom hun havde set ham en hed, sværmerisk
  aften, hvor hendes livs dobbelthed først havde kundgjort sig: kunst
  og kærlighed samlet i et. Men derfor måtte hun heller ikke vente sig
  en hel kærlighedslykke.
  
  Hun talte med ham, mens hun så ham for sig, hun begyndte at forstå
  ham. Også hun var et dobbelt-menneske, for hvem der ikke gaves en hel
  lidenskab, og en vis resignasjon var deres fælles lod.
  
  Hvorfor havde hun grædt? Hun havde jo ingen menneskelig ret til at
  komme hjem og kræve lykke i fuldt mål. Kunsten vilde aldrig slippe
  hende helt. Den vilde løsne taget en stund og så igen gribe med ny
  kraft; hun vidste det.
  
  Hvad var der så tilbage? To mennesker, der ikke ved noget sikkert om
  lykken, men som aldrig mere kan ta fejl; to mennesker, der kan se på
  hinanden med klare, åbne øjne, og som aldrig mere kan skuffe
  hinanden.
  
  Hendes ansigt var blevet fuldkommen roligt, brynene lå klare over
  hendes langt seende øjne, rynken fra de unge dage var næsten ikke til
  at se. Om hendes stærke underansigt lå ligesom ruinerne af den unge
  piges smil; ekkoet af et suk vibrerede om hendes næsefløje, og
  musklerne på hendes hals trådte stærkt frem, idet hun drejede hodet.
  
  Hun havde ham for sig lige så tydeligt, som den gang hun først så
  ham. Han betragtede hende med det blik, der havde gjort ham til herre
  over hendes halve sjæl.
  
  Uroen i hendes sind var forbi; det brændte ikke mere. Hendes sjæl lå
  høj og klar med sin beslutning ligesom den kolde, lyse oktoberhimmel
  med de mægtige skiferblå og sandstensrøde skyer.
  
  Hun vilde male ham i en vismands skikkelse; det skulde betyde hendes
  kærlighed til ham og hendes indrømmelse til visdommen, der indrettede
  hendes liv på en måde, hun ikke selv havde tænkt sig; hun vilde
  afbilde sin egen underkastelse under udviklingens nødvendighed.
  
  Vismanden og hans elev, en ung barbar med bred mund og stærke kæber,
  og den unge mand skulde bære hendes træk.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg