text: Denne bog er oprindelig trykt med frakturskrift; i nedenstående
  tekst er _understreg_ brugt til at angive s p a t i e r e t tekst,
  mens =lighedstegn= er brugt til at angive antikvaskrift. Åbenlyse
  trykfejl er rettet i denne e-bog, men forfatterens stavning er for
  øvrigt bevaret, som fx variationen Øieblik/Øjeblik.
  
  
  
  
     Ved Nytaarstid
            i
   Nøddebo Præstegaard.
  
   Fortælling
   af
  
   Nicolai,
   18 Aar gammel
   (Henrik Scharling.)
  
   Kjøbenhavn.
  
   C. A. Reitzels Forlag.
  
   1889.
  
  
   Niende Oplag.
  
   Kjøbenhavn.
   Bianco Lunos Kgl. Hof-Bogtrykkeri (F. Dreyer).
  
  
  
  
  Forord til niende Oplag.
  
  
  Da i sin Tid »Nøddebo Præstegaard« dukkede op for min Phantasi i sine
  allerførste løse og taagede Omrids, var min første Tanke den at
  bringe Stoffet i dramatisk Form og udarbeide det til et Lystspil. Den
  Anerkjendelse, som J. L. Heiberg havde ydet mit første digteriske
  Arbeide (»Moderne Christendom«, Komedie i fem Handlinger, 1859) kunde
  nok opmuntre til et saadant Forsøg. Imidlertid havde jeg snart gjort
  Bekjendtskab med de Vanskeligheder, som stille sig i Veien for en
  Opførelse paa Skuepladsen, og jeg var begyndt at komme til
  Erkjendelse af, at der hertil hører en dramatisk Lykkestjerne, som
  ikke synes at have lyst over min Vugge. Jeg opgav derfor denne Tanke
  og valgte den fortællende Form, der vistnok i dette Tilfælde var
  ulige heldigere og mere stemmende med Æmnet.
  
  Underligt nok skulde det dog føje sig saa, at »Nøddebo Præstegaard«
  skulde bringes i dramatisk Form og føres frem paa »de Brædder, som
  betyde Verden«. Dette skete mange Aar senere -- Bogen havde alt
  fejret sit Jubilæum -- og uden nogensomhelst Foranledning eller
  Medvirkning fra min Side. En talentfuld Skuespiller ved Folketheatret
  havde efter Opfordring af Direktøren ved samme Theater paataget sig
  dette Hverv. Gjennem Aviserne kom jeg til Kundskab herom. I og for
  sig havde jeg Intet derimod, men vilde holde mig ganske udenfor og
  lade Sagen gaae sin egen Gang. Nærstaaende Venner foreholdt mig
  imidlertid, at Følgen heraf vilde blive, at jeg vilde blive holdt for
  den egentlige Bearbeider og følgelig komme til at bære det æsthetiske
  Ansvar for Bearbeidelsen.
  
  Forat undgaae dette lod jeg en kort Erklæring indrykke i »Berlingske
  Tidende« og »Dagbladet« (17-18 October 1888). Men nu begyndte Røret
  først ret, idet Spørgsmaalet om danske Forfatteres retslige Stilling
  overfor slige dramatiske Bearbeidelser blev bragt frem, hvilket
  tilsidst førte til et Tillæg til Eftertryksloven, der sikkrer
  Forfatterens Ret paa det nævnte Omraade.
  
  Imidlertid skulde det ikke blive ved Folketheatrets Bearbeidelse.
  Ogsaa Provindsskuespillere henvendte sig til mig med Anmodning om at
  maatte bearbeide »Nøddebo Præstegaard« for Scenen. Heller ikke her
  blev Tilladelsen nægtet, og saaledes rasede en Slags dramatisk
  Nøddebo-Mani over hele Landet. Af disse forskjellige Dramatiseringer
  fik jeg kun Lejlighed til at gjøre Bekjendtskab med Folketheatrets,
  der forekom mig at være foretagen med livfuld Forstaaelse af
  Fortællingens Hovedpersoner. Den stillede sig i det Hele temmelig
  frit overfor den og kunde vel egentlig snarere betegnes som en
  dramatisk Omskrivning af samme. Den gjorde megen Lykke hos Publikum
  og oplevede i Vinterens Løb en lang Række Opførelser for fuldt Hus.
  Disse mange Opførelser saavel i som udenfor Hovedstaden vakte en
  forøget Opmærksomhed for Fortællingen, og saaledes skete det, at det
  efter vore Forhold betydelige Jubilæums-Oplag blev udsolgt hurtigere,
  end baade Forlægger og Forfatter havde ventet, og et nyt blev
  nødvendigt. Det udsendes med det Ønske, at »Nøddebo Præstegaard«
  fremdeles maa bevare den glade og talrige Vennekreds, som den i
  Aarenes Løb har erhvervet sig.
  
      Oktober 1889.
  
                                                  Forf.
  
  
  
  
  1862-1887.
  
  
      =Eheu fugaces, Nicolai! Nicolai!
      Anni labuntur! -- --=
  
  udbryder Præsten i Nøddebo med et Citat af Horats. Og nu ere fem og
  tyve Aar rullede henover »Ved Nytaarstid i Nøddebo Præstegaard«. Det
  har for denne Fortælling været glade og lykkelige Aar: den havde
  ingen polemisk Braad og vakte derfor heller intet Anstød. Fra dens
  første Fremtræden har Lykkens Solskin hvilet over den, og overalt,
  hvor den kom frem, fik den en blid og gunstig Modtagelse. I Aar kan
  altsaa Nøddebo Præstegaard feire sit Femogtyve-Aars Jubilæum, og som
  man jo gjerne ved slige Leiligheder kaster Blikket tilbage over det
  Svundne og mindes de fordums Dage -- saa kan det maaske være paa sin
  Plads at give nogle Meddelelser om de ikke ganske almindelige
  Vilkaar, hvorunder den blev til.
  
  Allerførst kan da her bemærkes det besynderlige Modsætningsforhold,
  som finder Sted mellem Fortællingens Tilblivelse og det over samme
  hvilende Grundpræg. Thi denne Digtning, der er gjennemtrængt af Fred
  og Ro og Hjemmets Glæde, er bleven til under Forhold af ganske modsat
  Natur. Den er skreven under et stærkt omtumlet Reiseliv og et ikke
  mindre bevæget indre Sjæleliv. Den har først og fremmest havt den
  Betydning at være et aandeligt Hvilepunkt for Forfatteren selv, og
  det er maaske Grunden til, at den senere er bleven det for
  mangfoldige Andre. Thi fra saare Mange har Forfatteren modtaget varm
  Taksigelse, og det ikke blot fra glade og tilfredse Mennesker, der i
  denne Fortælling fandt en Gjenklang af deres egne lykkelige
  Livsforhold, men ogsaa fra syge og bekymrede Mennesker, som sukkede
  under Livets Tryk, men ved Læsningen af denne Bog have fundet Lise og
  Husvalelse af den Art, som Digtekunsten formaaer at give.
  
  Men er dette nu Digt eller Virkelighed? Ere de i Fortællingen
  optrædende Personer virkelige, ikke opdigtede? Atter og atter er
  dette Spørgsmaal blevet gjort Forfatteren, ja der er endog sendt ham
  Breve fra Udlandet derom.
  
  Svaret herpaa bliver: den foreliggende Fortælling er gjennemgaaende
  bygget paa et nøie og omhyggeligt Virkelighedsstudium, men rigtignok
  ikke i den Betydning, hvori en moderne, meget høirøstet Æsthetik
  tager dette Ord. Thi en photografisk Gjengivelse af Virkeligheden er
  den paa ingen Maade: havde den været det, vilde den neppe have kunnet
  vedligeholde Interessen i saa mange Aar. Den Art Skildringer, der
  tage deres Stof umiddelbart fra Virkeligheden uden at underkaste det
  nogen kunstnerisk eller poetisk Omdannelse, kunne vel vække en
  øieblikkelig Opsigt og blive Gjenstand for Omtale, men de formaae
  ikke at bevare Interessen, thi Publicum vil snart gjøre den
  Opdagelse, at en Kunst, der ikke stiller sig anden Opgave end at give
  et tro Billed af Livets Trivialiteter og Elendigheder i al deres
  fattige Nøgenhed, den er det ikke værd at offre synderlig Tid eller
  Penge paa.
  
  Hvad nu først de i Fortællingen optrædende Personer angaaer, da er
  det vel saa, at de henholde sig til virkelige Personer, der have
  staaet Forfatteren nær. Men de kunne dog paa ingen Maade siges at
  være Portræter, og Vedkommende vilde være i deres fulde Ret, om de
  protesterede mod en saadan Opfattelse. Thi det er kun enkelte Sider
  eller Charaktertræk, der ere benyttede, men paa den Vis, at de ere
  blevne videre udførte ved Phantasiens Hjælp saaledes, at de kom til
  at passe ind i Fortællingens Gang. De ere i Virkeligheden mere at
  betragte som frie Omdigtelser end som Portrætligheder.
  
  Det Samme gjælder om de Begivenheder og Forhold, som forekomme i
  Fortællingen. Ogsaa her ligge ofte virkelige Tildragelser til Grund,
  ligesom ogsaa de Sjælstilstande, der skildres, hyppig ere
  Gjengivelser af Forfatterens egne indre Oplevelser. Men Hovedsagen
  bliver atter her, at Personer, Begivenheder og Forhold, der i
  Virkeligheden stode langt fra hinanden og Intet havde at gjøre med
  hinanden, i Fortællingen ere bragte ind under et fælles digterisk
  Synspunkt og i Stemningens Inderlighed sammensmæltede til Enhed. Og
  det er vel det, som man til Syvende og Sidst trods alle moderne
  æsthetiske Doctriner kalder Poesi.
  
  Hvad nu Fortællingens ydre Tilbliven angaaer, da er den fra
  Begyndelsen til Enden nedskreven i Udlandet. Vel havde jeg allerede i
  Hjemmet fattet den Plan at skrive en Digtning af denne eller lignende
  Art, men den stod for mig i de løseste Omrids. Det var først efter at
  have forladt Hjemmet, at jeg for Alvor tog fat paa den og gav den
  fast Form og Skikkelse.
  
  I Juni 1861 forlod jeg Danmark forat tiltræde en længere
  Udenlandsreise i videnskabelige Øiemed, der kom til at vare henimod
  halvfjerde Aar. Strasburg blev det første Sted, hvor jeg gjorde et
  længere Ophold for at høre Forelæsninger ved det derværende, den Gang
  franske, Universitet. Under det stille ensformige Liv, som jeg her
  førte, vaagnede Længselen efter Hjemmet med fuld Styrke og tyngede
  ofte haardt paa Sindet. Da tog jeg fat paa Fortællingen for at
  frigjøre mig for Hjemveens Tryk. Gjenstanden for den skulde være de
  første Elskovsrørelser i det unge Gemyt og de Skuffelser, som
  Ungdommens Uerfarenhed og Selvovervurdering gjerne medfører. Bogens
  Navn skulde være »Mit første Felttog i Amors Regiment« -- en Titel,
  som dog maaske var lidt søgt og derfor snart blev opgiven. Handlingen
  skulde henlægges til en Præstegaard: til disse havde jeg ganske godt
  Kjendskab paa Grund af talrige Besøg i adskillige af dem, og mange
  glade Minder knyttede sig til dem. Jeg valgte Navnet Nøddebo
  Præstegaard efter først at have forvisset mig om, at der vel findes
  en Kirke i Nordsjælland af dette Navn, ovenikjøbet en af de ældste i
  Danmark, men derimod ingen Præstegaard. Endelig blev Fortællingen
  lagt i Munden paa en attenaarig Student, thi i denne Alder udfolder
  Elskoven sig i sin første umiddelbare Friskhed, men spiller kun paa
  Overfladen uden at fremkalde de dybere Sjælsrørelser, som først ytre
  sig i en modnere Alder. Hermed var det givet, at hele Fortællingen
  kunde holdes i en let og munter Tone.
  
  Samtidig med, at jeg hørte tydske og franske theologiske
  Forelæsninger og studerede Schleiermachers Dogmatik, tog jeg fat paa
  Fortællingen. De Omgivelser, hvorunder jeg færdedes, vare vel
  skikkede til at sætte mig i den rette Stemning. Elsaß er et frugtbart
  og kornrigt Land ligesom Danmark; de gyldne Sædemarker, de mange
  Frugthaver, Lunde og Smaaskove, Alt hvilende i Midsommersolens stærke
  Hede, fremkaldte levende Mindet om Hjemmet, medens atter de blaae
  Bjærge i det Fjerne og Strasburgermünsterens høie Spir, der behersker
  hele Landskabet rundt omkring, bare tilstrækkeligt Vidnesbyrd om, at
  jeg var i det Fremmede. Minderne om Hjemmet sammenknyttedes med de
  lyse Forventninger om fjerne og ukjendte Egne, som jeg snart skulde
  gjennemreise, og satte Phantasi og Stemning i rig Bevægelse. Og hvad
  der mellem alt det Øvrige fik særegen Betydning, var Tanken om hint
  mærkelige Ungdomsaar, som Goethe havde tilbragt i Strasburg, og
  navnlig hans Besøg i Sesenheim, der gjør ham saa stor Ære som Digter,
  men kun ringe Ære som Menneske. Jeg læste de paagjældende Steder i
  hans Levnetsløb, steg jævnlig op paa Strasburgermünsteren, hvor den
  store Digter ofte havde staaet ved Solnedgang og skuet ud over det
  skjønne Landskab, ja jeg gjorde endog en Udflugt til Sesenheim.
  Præstegaarden var ombygget, men Egnen og Stedlighederne vare dog de
  samme, og jeg kunde tage Plads paa en Bænk i Haven, hvorom der
  fortaltes, at Digteren og hans Frederikke ofte havde siddet ved
  hinandens Side. Alt dette var vel egnet til at fremkalde Stemninger
  og Phantasier, der maatte være frugtbargjørende for min Fortælling.
  
  Denne skred da ogsaa godt fremad. Men i Slutningen af August forlod
  jeg Strasburg for at tiltræde en længere Reise til Grækenland og
  Palæstina. Nu fulgte et Par Maaneders meget omtumlede Reiseliv, hvor
  der slet ikke kunde være Tale om at skrive Andet end de nødvendige
  Breve til Hjemmet. Først i Athen kom jeg atter til Ro. Naar bortsees
  fra de vidunderlige Mindesmærker og de skjønne Naturomgivelser er
  Athen en meget stille By uden forstyrrende Adspredelser; der fandtes
  den Gang hverken Theater eller Concerter. Des bedre Tid var der til
  Studier af forskjellig Art og til Digtning. Vistnok vare alle
  Omgivelser i høi Grad forskjellige fra Hjemmet, men Fortællingen var
  jo nu sat godt i Gang, Tonen og Stemningen var slaaet an, og det
  gjaldt kun om at holde den fast og føre den videre i samme Retning.
  Aftenerne, der begyndte at længes, udfyldtes ved Samtaler med min
  kjære Reisefælle, Valdemar Schmidt, der var stødt til mig i Triest.
  Han, der selv er Præstesøn, havde endnu bedre Kjendskab til
  Præstegaardene end jeg og hjalp mig til Kundskab om Et og Andet, der
  var mig noget usikkert, uden at jeg dog meddelte ham Noget af
  Fortællingen eller om det Arbeide, jeg havde for. Billedhugger
  Hertzog, der samtidig var i Athen og jævnlig besøgte os, saae
  tilfældigvis de mange beskrevne Ark ligge foran mig og udbrød,
  formodentlig i den Tanke, at det var en videnskabelig Afhandling: »De
  er dog en flittig Mand!« -- men heller ikke han fik noget at vide
  derom.
  
  Den gode Hygge, vi havde i Athen, endtes i December, da vi tiltraadte
  Reisen til Pharaonernes gamle Land. Nye Indtryk, nye Mærkværdigheder,
  store og herlige Skjønhedssyner! det pragtfulde Kairo er som et
  Æventyr af Tusindogeen Nat, men den, som ikke forfølger særlige
  videnskabelige eller kunstneriske Øiemed, vil dog efter nogle Dages
  Forløb have nok af dette Æventyr. Nu traf det sig saaledes, at efter
  en Uges Tids Forløb reiste Vald. Schmidt op til Alexandria forat leie
  en Nilbaad og ordne Alt til Reisen opad Nilen. I en halv Snes Dage
  var jeg da overladt til mig selv og vandrede alene om i den store
  brogede By mellem de mylrende Turbaner. Jævnlig spadserede jeg
  gjennem de skyggefulde Sykomore-Alleer ned til Nilen og saae over til
  de gaadefulde Pyramider, hvis spidse Toppe reiste sig paa den
  modsatte Bred. Under alle disse fremmede æventyrlige Indtryk kunde
  der paakomme mig en stærk Længsel efter Hjemmets Fred og Hygge, og
  saa tyede jeg ind i Nøddebo Præstegaard.
  
  Saa kom Nilreisen istand. Det er en herlig Reise, især naar den ikke,
  hvad nuomstunder er Tilfældet, foretages paa en Dampbaad, men paa en
  Dahabieh (d. e. ægyptisk Seilbaad). Man glider forbi Palmelunde, der
  speile sig i Floden, og skuer herlige Tempelruiner. Men det er ogsaa
  en meget ensformig Reise, især naar det er Vindstille eller Vinden er
  contrær, thi da maa Baaden trækkes op imod Strømmen af de arabiske
  Baadsfolk. Paa Nilfloden fuldendtes min Fortælling. De sidste Sider
  skrev jeg om Aftenen i vor lille Kahyt ved tændte Lys. Da den sidste
  Side var skreven, gik jeg op paa Dækket. Det var blevet Nat; en
  pragtfuld ægyptisk Himmel med tindrende Stjerner hvælvede sig over
  mit Hoved. De Stemninger og Tanker, der bevægede mit Sind, formede
  jeg i de følgende Dage til et lille Digt, hvilket i de senere Udgaver
  blev trykt som en Hilsen til Hjemmet.
  
  Fortællingen var færdig, men Reisen var langtfra færdig. Den strakte
  sig over Palæstina, Syrien og Constantinopel, Tydskland og Schweiz,
  saa et Par Maaneders stille Ophold ved Universitetet i Erlangen -- et
  fortræffeligt Sted at samle sig efter en Reise i Orienten -- endelig
  en Vinter i Rom. Under alle disse Omvandringer var Nøddebo
  Præstegaard min stadige Ledsager, den blev hyppig tagen frem, paa Ny
  gjennemlæst, pyntet og pudset.
  
  I Juli 1862 kom jeg pludselig hjem, uden at Nogen ventede det. Hvad
  der drev mig hjem, var Længselen efter at gjensee mine Kjære efter to
  Aars Fraværelse og Ønsket om at faae min Bog udgivet i Trykken. Det
  sidste skete, uden at Nogen fik Noget derom at vide. Jeg var
  tvivlraadig, om jeg skulde sætte mit Navn paa Titelbladet eller
  udgive den pseudonymt. Forlæggeren raadede til det Sidste, og det var
  vistnok et godt Raad, thi det er meget tvivlsomt, om Bogen havde
  faaet saa god Modtagelse, dersom den havde baaret Forfatterens Navn.
  
  I October 1862 reiste jeg atter bort -- denne Gang gjaldt Reisen
  Holland og England. Faa Dage efter min Bortreise kom Bogen ud. Jeg
  tog indtil videre Ophold i Utrecht, hvor jeg gjorde mig bekjendt med
  hollandske Kirkeforhold og studerede hollandsk Theologi. Om min Bog
  hørte jeg Intet, hvad der var rimeligt nok, da jeg ingen danske
  Aviser saae og heller ikke i Breve kunde vente at høre Noget, efterdi
  jeg ikke havde betroet mig til Nogen. Dog begyndte den lange Taushed
  at ængste mig, og jeg frygtede for, at Fortællingen, der havde været
  mig selv til saa stor Glæde og Opmuntring, skulde gaae upaaagtet hen
  mellem de mange andre Noveller og Romaner. Endelig henad Jul kom de
  første Efterretninger; Bogen var omsider naaet frem til mine
  Nærmeste, der snart havde gjættet paa mig som Forfatter. Og nu fik
  jeg Budskab om den gode Modtagelse, som den havde faaet.
  
  I Efteraaret 1865 udkom anden lidt forkortede Udgave. Forfatterens
  Navn var nu blevet almindelig bekjendt, og dette var formodentlig
  Aarsag i, at Kritiken stillede sig temmelig kjølig og fandt
  Fortællingen ubetydelig. Kritikens Indsigelse kom imidlertid for
  seent, thi Publicum havde nu engang vundet Bogen kjær og lod sig ikke
  mere foreskrive nogen Dom om den. Nye Oplag fulgte efter hinanden med
  faa Aars Mellemrum.
  
  Ogsaa i Udlandet blev Fortællingen kjendt og vandt mange Venner. I
  England udkom en Oversættelse i Pragtudstyr -- i Sverig og Tydskland
  fulgte forskjellige Oversættelser efter hinanden. Den sidste
  autoriserede tydske Oversættelse er besørget ved Hr. P. J. Willatsen
  i Bremen, der med stor Flid og Omhu har arbeidet paa at gjøre den
  nordiske Literatur bekjendt i Tydskland. Ogsaa paa Fransk udkom en
  Oversættelse i =Bibliothèque universelle=.
  
  Man kunde have ventet, at en Fortælling, der havde havt saa afgjort
  Held med sig, snart vilde have fremkaldt flere lignende. Naar dette
  ikke skete, var Aarsagen dels de eiendommelige Vilkaar, hvorunder
  Nøddebo Præstegaard var bleven til, dels og fornemmelig den, at andre
  Opgaver lagde Beslag paa Forfatterens Kræfter. Hertil kom det
  ulykkelige Krigsaar, som drog Sind og Tanker i en anden Retning
  (»Uffe Hjælms og Palle Løves Bedrifter« 1866 -- andet Opl. 1886).
  Først flere Aar efter følte Forfatteren Lyst til at digte en lignende
  Fortælling og skrev da, under jævnlige Afbrydelser af en stærkt
  optaget Universitets-Virksomhed, »Min Hustru og jeg« (begyndt i Juli
  1870, endt i December 1872). Den udkom i Efteraaret 1875 i tre Oplag
  umiddelbart efter hinanden; et fjerde Oplag fulgte 1881. Den er dog
  ikke saa meget en Fortsættelse af som snarere et Modstykke til
  Nøddebo Præstegaard. Naar denne skæmtende fortæller om Elskovens
  første urolige Rørelser og Skuffelser, saa har hin sat sig til Opgave
  at give en Fremstilling af Ægteskabets Lykke i al dets rige Fred og
  Velsignelse, der udfolder sig over en Skildring af den danske
  Sommerfriskhed som sin Baggrund. Ogsaa denne Fortælling udkom i en
  svensk, tydsk og engelsk Oversættelse og synes navnlig at have vundet
  Bifald i Tydskland, hvor den er udkommen i forskellige Oversættelser;
  den sidste, autoriserede, er besørget ved P. J. Willatsen i Bremen.
  
  Paa den omtalte Vis er Nøddebo Præstegaard bleven til:
  Strasburger-Münsteren, Athens Akropolis og Nilfloden med Ægyptens
  Pyramider og Templer, det er Rammen, hvorigjennem Hjemmet sees i et
  Fjernsyn. Naar denne Digtning, som er fostret af Længsel efter
  Hjemmet og er spiret op i de fremmede Lande, nu i sit 25aarige
  Levnetsløb har vundet en Udbredelse, som langt har overgaaet
  Forfatterens Forventninger, da tør det vel haabes, at den ogsaa i
  kommende Aar vil fremkalde Glæde og Munterhed samt et lyst og glad
  Syn paa Livet fremfor Alt hos den opvoxende Ungdom.
  
      Kjøbenhavn, October 1887.
  
                                          Henrik Scharling.
  
  
  
  
  Til mine Kjære i Hjemmet!
  
  
                          Ombord paa Nilfloden, i Februar 1861.
  
      Dagen nu svinder, og Solen nedglider
      Hisset bag Palmernes skyggende Hang,
      Nilfloden vugger mod Baadens Sider,
      Mumler saa tyst en underlig Sang.
      Snart paa Ægyptens Nathimmel funkle
      Tusinde Stjerner i underfuld Pragt,
      Aftenens Skygger, de tause og dunkle,
      Over den speilklare Flod har sig lagt.
  
      Ene jeg sidder, langt borte fra Eder,
      Tankerne flyve da op imod Nord,
      Ile mod Danmarks de elskede Steder,
      Der, hvor min Kjærligheds Længsel boer.
      Ei kan blandt prægtige Templer jeg glemme
      Straatækte Hus og den duftende Vang,
      Krogede Pil omkring Søen derhjemme,
      Hjemlivets Fred og mit Modersmaals Klang.
  
      Stille -- jeg lytter -- jeg synes at høre
      Velkjendte Røster fra velkjendte Kyst,
      Og som et Echo møder mit Øre
      Toner, der juble af Liv og af Lyst --
      Ja det er Eders, nu kjender jeg atter
      Stemmernes gamle fortrolige Klang,
      Ordet, der lyder i Spøg og i Latter,
      Sindigt, alvorligt, i Tale og Sang.
  
      Se, hvad jeg hørte, det flux jeg fremstilled,
      Hastig jeg nedskrev de vingede Ord.
      Lidt efter lidt der sig danned et Billed,
      Da var min Glæde usigelig stor;
      Ofte, naar Savnet og Vemod og Længsel
      Laa paa mit Sind som et tyngende Bly,
      Da tog jeg Billedet frem -- og mit Fængsel
      Sprængtes, og Livslysten vaagned paa ny.
  
      Nu dog til Eder mit Billed jeg sender,
      Kjærlige Tanker har fostret det frem,
      Tag det som Hilsen til Venner og Frænder,
      Hilsen til Sjællands skovkrandsede Hjem!
      Derhen jeg længes, naar Stjernerne funkle
      Hist paa det Blaae i vidunderlig Pragt,
      Derom jeg drømmer, naar Natten den dunkle
      Over den speilklare Flod har sig lagt.
  
  
  
  
  Du stille, venlige Præstegaard, Dig bringer jeg min Hilsen! Som den
  blysomme Martsviol skjuler sig mellem det yppig voxende Græs,
  saaledes skjuler Du Dig bag de mægtige Lindes skyggende Bladehang, og
  Vandreren seer kun et Glimt af dine hvide Vægge titte frem bag det
  grønne Løv. Flygtig iler han Dig forbi, han veed ikke, hvilke Skatte
  Du bærer i dit Skjød. Men jeg veed det, og jeg kjender Dig! Jeg kom
  til Dig i de hede Sommerdage, da Solens Straaler faldt brændende
  henad den støvede Landevei, og hvert Græsstraa gispede efter en
  forfriskende Regndraabe; træt og mødig var jeg, men indenfor dine
  Vægge fandt jeg Skygge og Ly, naar Døtrene modtoge mig med en munter
  Velkomsthilsen, medens Husmoderen rakte mig den qvægende Lædskedrik.
  Og jeg kom til Dig i de tunge, mørke Vinterdage; Taage og Mulm
  hvilede over Mark og Eng, og Taage og Mulm hvilede over mine Tanker,
  men indenfor dine Vægge fandt jeg Sommerfriskhed og Sommerglæde, og
  som en kraftig Nordenvind forjog Præstemandens muntre Tale de tunge,
  døsige Tanker. Derfor takker jeg Dig, og derfor bringer jeg Dig min
  Hilsen! Var jeg langt borte fra Dig, jeg skulde ikke glemme Dig --
  vandrede jeg blandt Resterne af Hellas' svundne Herlighed, dog
  skulde jeg mindes Dig; stod jeg i Pharaonernes gamle Land, dog skulde
  dit lave Straatag med de hvide Skorstene rage høiere op for min Tanke
  end Ægyptens høieste Pyramide.
  
         *       *       *       *       *
  
  Se det er Ouverturen, men den er ikke af mig, den er af Gamle. Hermed
  hænger det saaledes sammen. Da jeg havde tilbragt den sidste Halvdeel
  af min Juleferie i Nøddebo Præstegaard, fik jeg Lyst til at
  nedskrive, hvad jeg havde oplevet derude, og da jeg havde skrevet
  det, fik jeg ogsaa Lyst til at lade det trykke, for saaledes gaaer
  det altid: Skridt for Skridt gaaer man fremad paa Fordærvelsens brede
  Bane, til man tilsidst ender med at blive Forfatter. Imidlertid følte
  jeg selv, at det var et meget voveligt Skridt, jeg her stod i Begreb
  med at gjøre, og derfor besluttede jeg først at høre, hvad Corpus
  Juris vilde sige til mit Forehavende. Corpus Juris er nemlig en stor
  Kritikus, og hvis han bifaldt min Plan, saa turde jeg være saa
  temmelig rolig for mit Værks senere Skjæbne. Saa skrev jeg det først
  meget zirlig af, for at der ikke skulde være saameget som en skæv
  Linie, der kunde vække Corpus Juris' Mishag, og derpaa overleverede
  jeg ham Bogen, idet jeg tillige fortalte ham min Plan. Corpus Juris
  tog Bogen; i to Dage sagde han ikke Noget: jeg troer ikke, at Noah
  kan mere spændt have ventet paa sin Dues Tilbagekomst, end jeg
  ventede paa min Bogs Tilbagekomst -- men jeg turde ikke spørge. Paa
  den tredie Dag rakte Corpus Juris mig Bogen og sagde: »Ja der bliver
  jo saameget Jux trykket nuomstunder, saa kan Du ogsaa gjerne lade dit
  trykke!« Det var ikke meget opmuntrende for en ung Forfatter, og i
  Grunden var jeg ikke klogere end før. Jeg besluttede derfor at
  appellere til Høiesteret, det vil sige, at spørge Gamle om hans
  Mening. Gamle var mere human i sin Dom: han sagde, at der var meget
  Godt i Bogen, men man kunde jo nok mærke, at Forfatteren var vel
  ungdommelig. Dog herpaa kunde der ogsaa raades Bod: jeg kunde jo lade
  trykke paa Titelbladet, hvor gammel jeg er, saa vidste Folk, at de
  maatte ikke stille store Fordringer, og kjøbte de saa Bogen, maatte
  de selv tage Skade for Hjemgjæld. Kun fordrede Gamle, at da Bogen
  blandt Andet ogsaa handlede om ham, vilde han skrive en lille
  Indledning, der kunde være som en Slags Ouverture. Herover blev jeg
  heelt forskrækket, thi jeg kunde nok tænke, hvordan den Ouverture kom
  til at lyde, men jeg maatte lystre Gamle. Nu staaer Ouverturen der:
  og naar man har læst den igjennem og bagefter læser min Bog, bliver
  man vist ligesaa overrasket, som man vilde blive, naar man efter
  Ouverturen til Hakon Jarl fik see Kong Salomon og Jørgen Hattemager.
  
  Thi ligesaa høitidsfuldt som Gamle har stemt Harpens Strænge, ligesaa
  muntert og let agter jeg at røre dem. Om Nogen skulde vente at finde
  dybe psychologiske Blik, store verdenshistoriske Begivenheder eller
  maaskee endog dæmoniske Tanker her, han vilde blive høilig skuffet.
  Nei, der er saamænd ikke det mindste Dæmoniske hverken ved mig eller
  ved min Bog, men, som Taskenspilleren pleier at sige, naar han gjør
  sine Kunster: det gaaer Altsammen ganske naturligt til. Værre var
  det derimod, at Corpus Juris havde indvendt mod min Bog, at der ikke
  var Handling nok i den: men dertil svarede Gamle, at det laa i Sagens
  Natur, for en Præstegaard er ikke Skuepladsen for et stort fem Acts
  Drama, men kun for en lille Idyl: i en Præstegaard handler man ikke
  -- man passiarer. Det var et gyldent Ord af Gamle. Thi i min Bog
  handler man heller ikke, nei man passiarer. Ja saaledes vil jeg
  fortælle, som naar man en dunkel Vinteraften sidder i en fortrolig
  Kreds af Venner og passiarer, i hin Stund, hvor Dagen saa smaat
  lister til Sengs, og Natten kommer og holder Hænderne for vore Øine
  og spørger: hvem er det? Saaledes vil jeg fortælle, at mine Ord maa
  løbe som den rislende Bæk: Ingen veed, hvor den kommer fra, og Ingen
  veed, hvor den løber hen, man hører den kun surre og surre og surre
  -- saaledes netop vil jeg fortælle, og falder saa ogsaa En og Anden i
  Søvn, nu vel, saa lad ham sove og -- drømme!
  
  Men hvem er Gamle, og hvem er Corpus Juris? Ja det har jeg jo reent
  glemt at sige -- det er mine to ældre Brødre. Det forstaaer sig, de
  er da ikke døbte Gamle og Corpus Juris, men saaledes har jeg kaldt
  dem, fordi jeg synes, at disse Navne passe saa godt paa dem. Vi ere
  nemlig tre Brødre: Gamle, Corpus Juris og jeg. Jeg, Nicolai, er atten
  Aar gammel, som der staaer paa Titelbladet, og theologisk Student,
  det vil da sige vordende theologisk Student, for i Aar er jeg kun
  Rus. Jeg er af et meget muntert Gemyt, og jeg seer da heller ingen
  Grund, hvorfor jeg skulde kalde Jorden en Jammerdal. Hertil mener dog
  Corpus Juris, at jeg kunde have Grund nok, naar der var mere Alvor i
  mig, men trods mine atten Aar er jeg et reent Barn, hvorover jeg
  burde skamme mig. Men hertil mener nu atter Gamle, at jeg ingen Grund
  har, thi det er i mange Henseender godt at bevare Barnesindet saa
  længe som muligt. Overhovedet maa jeg sige til Gamles Roes, at han er
  meget mere human end Corpus Juris, hvad han jo ogsaa lagde for Dagen
  ved Bedømmelsen af min Bog. Gamle er min ældste Broder, han hedder
  egentlig Christopher, men jeg har kaldt ham Gamle, for det Første,
  fordi han er theologisk Candidat, og det synes mig, at alle
  theologiske Candidater have noget vist Gammelagtigt ved sig: det er
  ligesom man saae den spirende Velærværdighed allerede begynde at
  udfolde sig. Dernæst er han min Manuductør, eller rettere min
  vordende Manuductør, thi hidtil har jeg endnu ikke fortaget mig paa
  Theologien. Endelig er han som den Ældste øverste Bestyrer af Huset,
  den, til hvem der appelleres i alle Tvivlsspørgsmaal, og hvis Dom da
  staaer ved Magt uden at kunne ændres. Med Hensyn til Temperamentet
  kunde jeg næsten troe, at Gamle er Phlegmatiker; dog er det muligt,
  at jeg gjør ham Uret, thi Gamle er mig i mange Henseender en Gaade,
  som det endnu aldrig er lykkedes mig at blive rigtig klog paa.
  Endelig Corpus Juris er den Næstældste og hedder egentlig Frederik,
  han er, hvad ogsaa Navnet antyder, Jurist, og Jurist lige ud til
  Haarspidserne; dermed har jeg sagt Alt, hvad der kan siges til hans
  Roes og til hans Dadel. Han er afgjort Choleriker, det er der ingen
  Tvivl om: =fiat justitia, pereat mundus=! det er hans Valgsprog. Naar
  jeg seer hans sikre bestemte Gang, da er det mig, som saae jeg
  Christian den Femtes Lov lyslevende marschere forbi mig. Gamle er 24
  Aar og Corpus Juris er 23, begge To har de taget Embedsexamen for et
  Aar siden, og dog var Ingen af dem forlovet endnu. »Ja saa bliver de
  det saamænd heller aldrig«, sagde jeg mange Gange til mig selv, »for
  naar man er 24 Aar gammel og har sin Embedsexamen, hvad er der saa
  mere at betænke sig paa?« Men jeg ærgrede mig i mit stille Sind
  derover, for da jeg ingen Søster har, vilde jeg dog i det Mindste
  gjerne have en Svigerinde, men hvor i al Verden skulde hun komme fra,
  naar mine Brødre ikke vilde forlove sig? Engang, da vi havde drukket
  vor The og fik os vor sædvanlige Aftenpassiar -- Corpus Juris var i
  usædvanlig godt Humør -- lod jeg saa et Par Ord falde om, at jeg
  syntes, det var paa Tide, at de begge To tænkte derpaa, men Gamle
  svarede ganske rolig: »Det er Noget, Du ikke forstaaer Dig paa,
  Nicolai« -- hvorover jeg blev saa forbløffet, at jeg pludselig holdt
  inde og aldrig siden har vovet at tale til dem derom. Hvad mig selv
  angaaer, da tør jeg ikke forlove mig som Student -- thi Gamle har
  mange Gange sagt, at det er det Fordærveligste, som et Menneske kan
  gjøre -- men jeg har lovet mig selv, at samme Dag, som jeg om
  Formiddagen har været oppe til Embedsexamen, gaaer jeg om
  Eftermiddagen ud og forlover mig, for jeg vil sandelig ikke gaae og
  blive en gammel Pebersvend som mine to ældre Brødre.
  
  Vi tre Brødre ere Sønner af en Herredsfoged ovre i Jylland. For sex
  Aar siden kom Gamle og Corpus Juris herover for at studere og havde
  nu taget deres Embedsexamen for et Aar siden; i Sommer kom jeg
  herover og er endnu aldeles fortryllet af al den Herlighed, jeg seer,
  saa at jeg endnu, skjøndt jeg har været her i fem Maaneder, kan gaae
  i hele Timer og see paa de store Huse, de pragtfulde Boutiker og de
  mange Mennesker, hvorfor ogsaa Corpus Juris siger, at man skulde tage
  mig for den pantsatte Bondedreng og ikke for en akademisk Borger. --
  Vi boe paa Hjørnet af Vestergade og Vestervold, paa femte Sal, eller
  som man nok pleier at sige, paa Qvisten. Jeg er meget vel fornøiet
  med at boe saa høit oppe, for saa har man en deilig Udsigt ud over
  Volden, og naar Gamle og Corpus Juris ere ude, kan jeg sætte mig
  overskrævs i Vindueskarmen med det ene Been ud paa Taget, see op i
  den klare blaae Luft og synge omkap med Fuglene, uden at Nogen beder
  mig om at tie stille. Corpus Juris er ogsaa vel fornøiet med
  Leiligheden: de mange Trapper op og ned give saadan en sund Motion,
  man sparer hver Dag en heel Times Spadseretour derved. Gamle endelig
  siger, at det er ham aldeles ligegyldigt, om han boer i Kjælderen
  eller paa Qvisten, naar han bare maa faae Lov at boe et Sted.
  
  Hvad Husbestyrelsen angaaer, da er den fordeelt saaledes mellem os,
  at Gamle som den Ældste staaer for Alting, hvilket i Virkeligheden
  vil sige, at han staaer for Ingenting. Han er nemlig meget upraktisk
  og lever for det Meste i sine egne Tanker og er derfor i høi Grad
  uskikket til denne Verdens Anliggender, derfor gaaer Alt i Grunden
  efter Corpus Juris' Hoved, saa at Forholdet mellem Gamle og Corpus
  Juris er, som det pleier at være i et velordnet Ægteskab: Manden
  fører Overcommandoen, men Konen commanderer over Alt. Dog maa jeg
  sige, at naar Gamle engang imellem ligesom vaagner op og siger,
  hvorledes han vil have det, saa skeer det ogsaa efter hans Villie,
  hvormeget end Corpus Juris har at sige derimod. Jeg som den Yngste
  har naturligvis Ingenting at sige, ikke engang saa meget som Lov til
  at kriticere, uden at Corpus Juris lader mig vide, at jeg er altfor
  meget en Kik-in-die-Welt, til at jeg kan tale med om nogen Ting.
  Ogsaa Omsorgen for de forskjellige Livets aandelige Sphærer er
  fordeelt mellem os: Gamle forestaaer de kirkelige Anliggender i
  Ordets bogstavelige Forstand, forsaavidt som han strængt overholder,
  at vi hver Søn- og Helligdag gaae i Kirke. Det Æsthetiske er mig
  anbetroet, forsaavidt man ved et æsthetisk Liv forstaaer et saadant,
  hvor man snart fri og ubunden driver om paa Gader og Stræder midt i
  den travle Folkemasse og glæder sig ved Beskuelsen af det mangfoldige
  Liv, som rører sig overalt, snart staaer og stirrer ud ad Vinduet og
  bygger Luftcasteller af de graae Efteraarsskyer. Corpus Juris staaer
  for det Politiske; det vil sige, han læser hver Dag Aviserne, og
  meddeler os Indholdet af disse tilligemed et belærende Foredrag over,
  hvorledes Sagerne uden Tvivl inden kort Tid maae komme til at staae:
  begge Dele ere af stor Nytte for Gamle og mig, da Ingen af os
  nogensinde læser Aviserne: jeg har ikke Tid dertil, thi naar man hver
  Dag skal passe sine Forelæsninger og Informationer, være i
  Studenterforeningen og desuden være til Stede ved alle mulig
  forefaldende Begivenheder, og saa ovenikjøbet studere lidt, hvor
  skulde man saa faae Tid til at læse Aviserne? Gamle læser ikke
  Aviserne af Princip, og det giver Anledning til jævnlige Disputer
  mellem ham og Corpus Juris. Den Sidste anvender nemlig hver Morgen
  ved sin The en Time til at studere Dagbladet, og denne Lecture har en
  synlig oplivende Virkning paa ham, thi medens han forinden er ordknap
  og utilgængelig, saa er han efter Studiet af Dagbladet det
  omgængeligste og behageligste Menneske. Men nu er det en af Gamles
  Yndlingspaastande, at Aviserne tjene kun til at bortødsle Folks Tid:
  i gamle Dage, siger han, baade skrev og læste man store Bøger,
  nuomstunder gjør man ingen af Delene, bare fordi man skal læse
  Aviserne. Corpus Juris priser derimod Aviserne saa høit, som om al
  aandelig Velsignelse udgik fra dem. Hvem af dem, der har Ret, veed
  jeg ikke: dog troer jeg, at Gamle er noget ensidig, thi efter min
  Mening bestaaer Forskjellen mellem nuomstunder og før kun deri, at de
  Folk, som nu blot læser Aviserne, læste i gamle Dage slet Ingenting.
  Hertil kommer, at medens Corpus Juris er en meget ivrig Politiker,
  saa er Gamle det slet ikke: Gamle mener nemlig, at Hovedsagen er, at
  Alle blive gode Christne, og naar dette først er Tilfældet, saa er
  det aldeles ligegyldigt, om Bondevennerne eller Professorpartiet
  staaer ved Roret, thi »Naar hver sin Dont ret gjøre vil, Saa staaer
  det vel i Huset til«, det gjælder ogsaa om Staten. Dog Gamle har nu
  saamange underlige Meninger. Men det er naturligt, at disse
  Meningsforskjelligheder mellem ham og Corpus Juris give Anledning til
  jævnlige Disputer, der i Almindelighed finde Sted ved Middagsbordet,
  som jeg overhovedet har lagt Mærke til, at Folk ere altid meest
  oplagte til at disputere ved Middagsbordet; Morgen og Aften er man
  meget mere føielig og eftergivende, men om Middagen viger man ikke
  en Haarsbred fra sin Mening; hvori dette kan have sin Grund,
  overlader jeg til Psychologerne at bedømme, men Enhver vil vist have
  Leilighed til at kunne overtyde sig om Sandheden af denne Bemærkning.
  Men naar dette undtages, da leve vi forøvrigt sammen i broderlig
  Samdrægtighed, som sig hør og bør. Engang imellem hændes det jo, naar
  jeg ikke længer kan styre den overstrømmende Glæde, som boer i mig,
  at jeg maa give den Luft i min Yndlingssang, en Stump af en norsk
  Matrosvise, som jeg engang har hørt dem synge ude paa Toldboden:
  
      »Hive langsomt fra Land -- hive langsomt fra Land!
      De bergenske Møer snart vi møde kan --
      Ohi--ohøi! ohi--ohøi!«
  
  hvorpaa Gamle hæver sit majestætiske Hoved fra Bogen og siger:
  »Stille, Nicolai!« -- eller ogsaa, at jeg i min Harme og Forbittrelse
  over ikke at kunne forstaae Propædeutiken, aftegner den philosophiske
  Professor hængende i en Galge, hvilket tildrager mig en streng
  Straffeprædiken af Corpus Juris, der finder det høist upassende at
  aftegne en af Universitetsprofessorerne i en saadan Stilling, hvori
  jeg ogsaa maa give ham Ret -- saadanne Smaasammenstød have vi flere
  af, men de ere i Regelen strax bilagte, og derfor regner jeg dem ikke
  for Noget.
  
  Det var en Tirsdag Eftermiddag i Juleferien: de to Juledage vare
  forbi. Klokken var henimod fire; Tusmørket var begyndt at rykke frem,
  alle Gjenstande begyndte at faae dette usikkre, taagede Udseende, der
  kunde bringe En paa den Tanke, at de vare ifærd med at løse sig op i
  Mørket og selv blive til bare Mørke. Gamle laa henne paa Sophaen i
  den mørkeste Deel af Værelset; man kunde kun kjende ham paa noget
  Lyst, det var hans Krave og hans Ansigt, alt det Øvrige var paa Grund
  af Mørket blevet til Eet med Sophaen. Han laa i sine egne
  Betragtninger, i hvilken Tilstand han befinder sig allerbedst; hans
  Pibe var for tredie Gang gaaet ud: Gamle vil nemlig gjerne have Piben
  i Munden, for saa tænker man bedre, siger han -- men naar han saa
  begynder at tænke, gaaer Piben ud og skal tændes paa Ny, hvorfor jeg
  er overbevist om, at han bruger mange flere Penge til Svovlstikker
  end til Tobak. Som sagt, Gamle laa paa Sophaen: Corpus Juris sad i
  Gyngestolen med alle det svundne Aars Dagblade foran sig og qvægede
  sig øiensynligt ved alle de lykkelige Morgentimer, som Læsningen
  heraf havde forskaffet ham. Jeg stod i Vinduet, saae ud i de
  dunkelviolette Skyer, bag hvilke Solen var gaaet ned, og trommede
  ganske sagte paa Ruden: »Hive langsomt fra Land -- de bergenske Møer
  snart vi møde kan -- ohi--ohøi!«
  
  Paa en Gang siger Gamle: »Hør, Frederik, skal vi tage Nicolai med til
  Nøddebo imorgen?«
  
  »Nicolai har vist ingen Penge«, svarede Corpus Juris.
  
  Nei det var da soleklart, at jeg ingen Penge kunde have, med mindre
  jeg havde stjaalet nogle fra Corpus Juris; den 27de i Maaneden, hvor
  er det saa muligt at have en Skilling i Lommen?
  
  »Har Nicolai ingen Penge«, sagde Gamle, »saa vil jeg betale Reisen
  for ham«.
  
  Jeg blev høilig overrasket over denne Rundhaandethed hos Gamle, der
  kom saa aldeles uventet.
  
  »Men der er Ingen, der venter ham derude, han kommer blot til
  Uleilighed«, indvendte Corpus Juris.
  
  »I Nøddebo Præstegaard kommer aldrig Nogen til Uleilighed, mindst
  Nogen af Faders Sønner.«
  
  Nu var jeg aldeles overbevist om, at jeg kom med til Nøddebo, i hvad
  saa end Corpus Juris havde at sige, thi det var klart, at Gamle
  _vilde_ det.
  
  »Men Nicolais Tøi er heller ikke i Orden«, yttrede Corpus Juris, der
  endnu ikke vilde give tabt.
  
  »Saa laane vi ham Noget af vort«, svarede Gamle, og dermed var Sagen
  afgjort.
  
  Nu maa jeg imidlertid oprigtig talt tilstaae, at jeg havde ikke nogen
  overdreven Lyst til at komme til Nøddebo. -- Nøddebo Præstegaard
  ligger to Mil fra Roskilde ved Roskildefjordens Bredder, og Præsten
  her er en gammel Ungdomsven af Fader. Gamle og Corpus Juris havde
  tilbragt de to sidste Sommerferier derude og ligeledes i Efteraaret
  hyppig aflagt Besøg. Jeg havde aldrig gjæstet Nøddebo og var heller
  ikke synderlig ivrig derefter, thi naar jeg spurgte Gamle, hvad Rart
  der var derude, svarede han mig, at Præsten havde saadant et godt
  Bibliothek, og spurgte jeg Corpus Juris, fik jeg samme Svar, hvad der
  ikke undrede mig lidet, da denne ellers ikke er nogen synderlig ivrig
  Theolog; men han sagde ogsaa, at navnlig med Hensyn til Kirkeretten
  var Bibliotheket særdeles godt forsynet. Efter paa et Par nærmere
  Forespørgsler aldrig at have faaet andet Svar end: Bibliotheket og
  Kirkeretten, fik jeg tilsidst den Idee om Nøddebo Præstegaard, at man
  ikke bestilte Andet derude end sidde i Bibliotheket og studere
  Kirkeret fra Morgen til Aften. Da man ligesaagodt kan gjøre det
  hjemme i Kjøbenhavn, saa ansaae jeg det ikke for Umagen værd at drage
  derud. Men da nu Gamle tilbød at betale Reisen, og da jeg ikke ret
  vidste, hvad jeg skulde gjøre af mig selv i Juleferien, naar Brødrene
  vare borte, saa tog jeg imod Tilbudet i den Tanke, at jeg maaskee
  ogsaa kunde finde Noget i det Bibliothek, som kunde særlig
  interessere mig.
  
  Saa gave vi os da til at pakke Tøiet sammen, og da jeg saae Kuffert
  og Vadsæk opstillede paa Gulvet, følte jeg endog heftig Lyst efter at
  komme til Nøddebo, for jeg kan aldrig see en Kuffert, uden at jeg
  faaer Lyst til at reise.
  
  Næste Morgen bleve vi vækkede ved en stærk Banken paa Døren: det var
  Karlen, der kom for at bære Tøiet til Banegaarden. Corpus Juris foer
  i Veiret: »Hillemænd, Klokken er over et Qvarteer til Syv; op,
  Christopher! op, Nicolai!« Jeg for mit Vedkommende havde mere Lyst
  til at blive liggende i Sengen og synge: »Hive langsomt fra Land!
  hive langsomt fra Land« -- men der hjalp ingen Kjæremoer, jeg maatte
  op af Sengen. For da at blive rigtig vaagen og ligeledes purre Gamle
  op, istemmede jeg med kraftig Røst det gamle Bjarkemaal: »Vaagner,
  vaagner, danske Helte! Vaagner, spænder Sværd ved Bælte!« men blev
  afbrudt af Corpus Juris: »Aa hold dog op med den Sang, det ligner jo
  ikke noget at begynde allerede paa Morgenstunden dermed!« Jeg taug,
  for jeg huskede paa, at Corpus Juris havde ikke læst Dagbladet endnu,
  men jeg sagde tillige med et Suk til mig selv: »Sæt, de nu ikke
  holder Dagbladet i Nøddebo Præstegaard, saa er Corpus Juris jo i
  daarligt Humør hele Dagen igjennem!« -- ja havde der bare været Tid,
  saa havde jeg gjerne søgt nogle gamle Dagblade op, for at han i al
  Fald kunde have dem at læse derude. Men der var ingen Tid at give
  bort, vi maatte klæde os paa i størst mulige Fart. Corpus Juris stod
  allerede i fuld Reiseklædning med Haanden paa Laasen og skyndede paa
  os; det var knap nok, at Gamle kunde faae Tid til at trække
  Galoscherne paa og tage sin uadskillelige Paraply med sig. Ja i sin
  Iver for at komme afsted væltede Corpus Juris et tomt Blækhus og tog
  deraf Leilighed til at skænde paa mig, fordi jeg nu i tre Dage havde
  glemt at komme Blæk i det, hvad der dog virkelig under de nærværende
  Omstændigheder snarere syntes mig at fortjene Paaskjønnelse. Omsider
  vare vi alle færdige og forlode Værelset.
  
  Idet vi traadte ud paa Gaden, slog en bidende Kulde os imøde, jo det
  var en rigtig Julekulde. Himlen var ganske dunkelblaa, Maanen var
  endnu ikke gaaet ned, men stod bleg og forfrossen paa Himlen, og gul
  og gusten saae den ud, som En, der har været paa Svir hele Natten
  igjennem. Sneen knirkede under vore Fødder, idet vi mere løb end gik;
  imidlertid kom vi dog endnu i rette Tid, men hvordan vi fik Billet,
  kom ind i Vognen og tog Plads, det maa Corpus Juris fortælle, for
  det besørgede han: jeg veed kun, at der skete en heel Deel omkring
  mig i stor Hurtighed, og at jeg først kom rigtig til mig selv, da vi
  vare ved Valby. -- Om selve Jernbanefarten er der forøvrigt ikke
  videre at fortælle, og hvad skulde der vel ogsaa være at fortælle om
  en Jernbanefart, hvor man den ene Gang kjører akkurat som den anden?
  Vi tre Brødre vare alene i Coupéen: Gamle og Corpus Juris satte sig
  hver ved sit Vindue, ingen af dem lod til at være synderlig
  conversabel. Ved Hedehusene indtraadte et Par nye Passagerer, en ung
  Pige med hendes Moder. Den unge Pige havde det deiligste Par
  lyseblaae Øine, som man kan tænke sig, hvorfor jeg naturligvis satte
  mig ligeoverfor hende og havde den største Lyst at tale til hende,
  men jeg syntes ikke rigtig det gik an, da vi jo slet ikke kjendte
  hinanden. Saa sad jeg i al Taushed og saae paa hende; det vidste jeg
  da, jeg havde Lov til, indtil hun pludselig slog Øinene op og saae
  paa mig. Jeg blev noget flau, thi hun havde bestemt mærket, at jeg
  havde siddet og seet paa hende. Derfor vendte jeg hurtig mit Blik ud
  ad Vinduet, men kunde nu mærke, hvorledes hun sad og saae paa mig.
  »Tør Du see paa mig, saa tør jeg vel ogsaa see paa Dig«, tænkte jeg
  og saae atter paa hende, men nu vendte hun hurtig Blikket mod det
  andet Vindue, som om hun slet ikke havde seet paa mig. Saa kunde jeg
  en Stund sidde i Ro og see paa hende, indtil hun atter saae hen paa
  mig, hvorpaa jeg atter saae ud ad Vinduet. Saaledes vedbleve vi at
  føre en taus Øienkrig hele Tiden: den Ene saae paa den Anden,
  saalænge indtil den Anden mærkede det, og saa saae den Anden paa den
  Ene o. s. fr., lige indtil vi naaede Roskilde. Her traadte Moderen
  ud, og den unge Pige fulgte bagefter. Idet hun gik forbi mig, kunde
  jeg ikke lade være at sige »Farvel« til hende. »Farvel!« svarede hun
  med saa sød en Stemme, at jeg bitterlig fortrød, at jeg ikke før
  havde talt til hende. Men nu var det for silde: endnu kunde jeg
  skimte hendes blaae Silkehat skinne frem mellem Folkemængden, og saa
  var hun borte.
  
  Vi Andre stege nu ogsaa ud og gik hen for at see, om Præstens Vogn
  var der -- jo, der holdt den; ved at see os reiste Kudsken sig, og
  idet han med den ene Haand holdt et Par stolte Brune i Ave, tog han
  til den lodne Peltshue med den anden.
  
  »Goddag Niels«, raabte Corpus Juris, »hvordan staaer det til i
  Præstegaarden?«
  
  »Tak, ellers Godt«, svarede Niels, »de har længe ventet paa
  Herrerne.«
  
  »Derfor komme vi ogsaa tre Mand stærk, for naar det kommer, saa
  kommer det Alt paa een Gang.«
  
  »Ja saa«, svarede Niels, »det var ellers slemt nok.«
  
  »Hvorfor det? Er der ikke Plads i Præstegaarden?«
  
  »Jo, der er Plads til tyve endnu, om det skulde være -- men her paa
  Vognen« -- og Niels saae sig betænksomt om -- »jeg har gjort nogle
  Indkjøb idag og derfor -- --«
  
  »Er der ikke Andet i Veien«, raabte jeg, »den Sag skal vi snart
  klare. Vi stille Kufferten op her bagest i Vognen, og saa sætter jeg
  mig paa den.«
  
  »Ja det kan vi«, raabte Corpus Juris og sprang op, »kom nu! hurtig!«
  
  »Vi vil først hen at see Domkirken«, svarede Gamle rolig, »Nicolai
  har ikke seet Domkirken endnu.«
  
  »Den kan han jo altid faae at see en anden Gang, lad nu dog ikke
  Niels vente længer.«
  
  »Nicolai skal see Domkirken«, lød Gamles Svar, »Niels venter nok for
  min Skyld saa længe.«
  
  »For _min_ Skyld! ha ha ha! Du vil maaskee studere Aarstal derhenne?«
  og Corpus Juris blinkede hen til Gamle.
  
  »Nicolai skal see Domkirken«, svarede Gamle, der selv begyndte at lee
  og tog mig under Armen, medens Corpus Juris atter sprang af Vognen
  for at følge os.
  
  En af Dørene til Kirken stod heldigvis aaben, og vi gik ind i Kirken.
  Corpus Juris førte mig rundt, viste og forklarede mig Alting. Gamle
  derimod, som havde paataget sig at vise mig Kirken, forsvandt
  øjeblikkelig; formodentlig var han henne at studere Aarstal. Jeg
  savnede ham imidlertid ikke, thi jeg var aldeles optagen af det
  Skjønne og Herlige, som jeg saae. Jeg tænkte paa alle de navnkundige
  Mænd, hvis Been hvile her, det forekom mig, som om deres Aander
  omsvævede os under de høje Kirkehaller og sagte talte sammen om de
  svundne Tiders Stordaad. Corpus Juris fortalte og fortalte, jeg
  lyttede til: det var mig, som om de døde Navne bleve levende for mig,
  som om jeg saae de purpurklædte Konger og de kutteklædte Klærke træde
  os imøde -- jeg glemte Nøddebo og mig selv og Alt, indtil Corpus
  Juris endelig sagde: »Ja nu tør vi ikke blive længer.« Det var mig,
  som vaagnede jeg op af en dyb Drøm; fra de svundne Tider kaldtes jeg
  tilbage til Nutiden.
  
  »Men hvor er Christopher?« spurgte jeg.
  
  »Der kommer han henne, nu er han færdig.«
  
  »Har han da virkelig siddet og studeret Aarstal i al den Tid?«
  
  »Ja han har«, svarede Corpus Juris smaaleende, »Du veed, at han
  interesserer sig for Sligt.«
  
  »Han arbejder maaskee paa en Afhandling desangaaende?«
  
  »Ja, han arbejder af alle Kræfter derpaa«, svarede Corpus Juris, idet
  han med Møie holdt Latteren tilbage. Jeg saae forundret paa ham, men
  han løb fra mig hen til Gamle, som han tog under Armen, og de gik i
  Forvejen tilbage til Vognen, medens jeg fulgte langsomt bagefter,
  ganske opfyldt af Alt, hvad jeg havde seet og hørt.
  
  Men nu gjaldt det om at faae Plads paa Vognen. Gamle skulde sidde paa
  den forreste Agestol ved Siden af Niels, Corpus Juris paa den anden
  ved Siden af en heel Deel Pakker, som vare opstablede der, og jeg bag
  i Vognen paa Kufferten. Corpus Juris og jeg kom snart til Sæde, men
  ikke saa med Gamle. Han er ikke nogen stor Gymnastiker; et Par Gange
  sprang han op paa Hjulet, men hver Gang dumpede han ned igjen. Saa
  vilde Corpus Juris hjælpe ham, og ved fælles Bestræbelser lykkedes
  det dem tilsidst at brække Rygstykket paa Agestolen itu.
  
  »Nej veed Du hvad, Christopher«, raabte jeg, »lad Du før mig sidde
  hos Niels, saa kan Du sætte Dig op paa Kufferten her.« Saaledes
  skete det da, og vi rullede afsted.
  
  Da vi vare komne udenfor Byen, maatte jeg idelig vende mig om for at
  betragte Domkirken, der havde fængslet alle mine Tanker. Der stod den
  med sine lette, ranke Spir knejsende op i den blaae Luft høit over
  alle Smaahusenes Vrimmel. Jeg saae tilbage i Vognen paa mine to
  Brødre: der sad Corpus Juris lænet tilbage, tæt indsvøbt i sin store
  Kavai, Hatten sad lidt paa Snur, der var noget vist Kjækt og
  Hoverende ved ham, som om han vilde udfordre den hele Verden til
  Kamp. Bagved ham sad Gamle paa Kufferten med Haanden under Kinden og
  tænkte.
  
  »Det er dog underligt med Gamle«, sagde jeg til mig selv, »altid
  tænker og tænker og tænker han. Hvad kan han dog have saa meget at
  tænke paa? Eller sidder han maaske ogsaa og tænker paa Domkirken, paa
  Aarstallet, som han har fundet derinde?«
  
  »Naa, Gamle, falder Du nu i Tanker igjen«, raabte Niels. Jeg blev
  ganske forskrækket over, at han turde tiltale min Broder paa den
  Maade, men opdagede snart, at Tiltalen gjaldt den ene Hest.
  
  »Hedder den Gamle?« spurgte jeg forundret.
  
  »Ja han gjør.«
  
  »Hvor gammel er den da?«
  
  »Aa han er endelig ikke saa gammel endda, men han er saa speculerende
  og falder gjerne i Tanker, helst naar han skal trække Vognen. Men det
  maae vi curere ham for«, og Niels slog et Knald med Pidsken, der
  bragte baade Gamle bag i Vognen og Gamle foran Vognen til at fare i
  Veiret, og den Sidste til at paaskynde sin Gang noget mere.
  
  Nu var jo Samtalen kommen ind paa det Punkt, hvor man altid skal
  begynde med Kudske, nemlig om Heste, men da jeg ikke er nogen
  synderlig stor Hestekjender, søgte jeg at dreje Samtalen bort herfra
  for at faae noget at vide om Præstegaarden, hvilket interesserede mig
  ulige mere.
  
  »Præsten er vel en meget lærd Mand?«
  
  »Aa ja det kan nok hænde sig.«
  
  »Har han mange Bøger?«
  
  »Ja flere, end jeg kan læse«, (derfor behøvede Bibliotheket nu ikke
  at være saa grumme stort).
  
  »Men han har aldrig været gift?«
  
  »Ja, hvorfor ikke?«
  
  Jeg blev noget forundret over dette Spørgsmaal, thi jeg kunde da ikke
  vide Grunden, hvorfor Præsten ikke havde giftet sig.
  
  Niels saae lidt hen for sig, derpaa sagde han: »Ellesens er Præsten
  da gift.«
  
  »Er han gift?« udbrød jeg, »han har maaskee Børn?«
  
  »To Døtre.«
  
  To Døtre! ih men du store chinesiske Keiser med tre Haar paa din
  skaldede Isse, det havde jo Gamle og Corpus Juris aldrig talt om!
  
  »Er de smukke?«
  
  »Aa ja«, svarede Niels med et polisk Smil.
  
  »Og muntre?«
  
  »Ja nu kan Herren jo selv see.«
  
  To Døtre, smukke og muntre! og saa gaaer Gamle og Corpus Juris kun
  og roder i Bibliotheket og Kirkeretten! jo, det var rigtignok paa
  høie Tid, at jeg kom til Nøddebo for at hævde Familiens Ære og vise,
  at den dog ikke bestaaer af lutter Læseheste.
  
  Vi kjørte forbi en lille Bakke, paa Toppen af hvilken der stod en
  Bænk, fra hvilken man maatte have en prægtig Udsigt over Fjorden. Om
  det var Præstens Døtre, eller hvad der var Grunden, veed jeg ikke
  -- nok, det forekom mig i samme Øieblik, som om det pludselig blev
  mildt og varmt Sommerveir, Buskene oppe paa Bakken vare fuldt
  udsprungne og dækkede med deres skyggende Løv over Bænken, og paa
  Bænken sad (ja, jeg behøver vel ikke at sige hvem), og ved hans Side
  en ung Pige, Haand i Haand sadde de og saae udover Issefjorden, hvis
  sagte rislende Bølger forgyldtes af den nedgaaende Aftensol, og de
  saae ind i hinandens Øine og --
  
  »Holdt, her vil jeg af«, raabte Corpus Juris.
  
  »Hvad nu«, sagde Gamle, »vil Du maaskee ogsaa studere Aarstal?«
  
  »Ja vist, ja vist«, svarede Corpus Juris, der i et Par Spring var
  oppe paa Toppen af Bakken, undersøgte omhyggeligt Barken paa et
  gammelt Lindetræ deroppe og kom derpaa ned igjen, hvorpaa Reisen
  fortsattes. Men jeg var forstemt og ærgerlig, jeg var bleven afbrudt
  i et af mine yndigste Drømmerier, saadant et, som man maa takke
  Apollo og alle ni Muser for, naar det vederfares En, og hvorfor? bare
  fordi Corpus Juris skulde op og søge efter nogle gamle Aarstal. Ja
  vel veed jeg, at Roskildeegnen er rig paa gamle Minder, men leve vi
  da i Fortiden, slet ikke i Nutiden? Og skal den hele Verden kun være
  en stor Bog, hvori vi læse om hvad Forfædrene have gjort, medens vi
  reent glemme, at nu leve vi, og nu er Tiden for os til at handle? Jo,
  det kunde blive nogle fornøielige Dage, vi skulde tilbringe i Nøddebo
  -- formodentlig hele Dagen trave om i Bibliotheket og støve op i
  gamle Folianter!
  
  Heldigvis vendte mine Tanker snart tilbage til det sidste Æmne, som
  havde været Gjenstand for Samtalen mellem Niels og mig, og jeg søgte
  at faae lidt nærmere at vide af Niels om de unge Piger. Niels
  iagttog imidlertid en vis diplomatisk Taushed, svarede kun med
  Eenstavelsesord og et polisk Smil, saa at Alt, hvad jeg fik at vide,
  var, at den ene hed Emmy og var tyve Aar gammel, den anden hed Andrea
  Margrethe og var atten Aar gammel.
  
  Disse Efterretninger satte mig i en vis blandet Stemning af Uro og
  Glæde. Thi jeg har lagt Mærke til en forunderlig Egenskab, som jeg
  har, og som jeg næsten troer er noget Eiendommeligt for mig, den
  bestaaer nemlig i, at jeg bliver forelsket i alle de unge Piger, som
  jeg seer. Jeg har undertiden hørt ældre Personer sige, at Grunden,
  hvorfor de ere forblevne ugifte, er, at de ikke have kunnet finde
  nogen, som passede for dem. Det er forunderligt! mig gaaer det lige
  omvendt, saa at hvis jeg forbliver ugift, saa vilde det være, fordi
  de passe Alle saa godt til mig, at jeg ikke veed, hvem jeg skal
  vælge. Thi ved at foretrække En kommer jeg til at tilsidesætte ti
  Andre, som jeg i Grunden holder ligesaa meget af. Derfor er det mig
  ordentlig en vis Beroligelse at høre, nu er enten denne eller hin
  bleven forlovet, thi saa har jeg altid een mindre at vælge imellem.
  Men hvad hjælper det? Det gaaer her som med Hydras Hoved, thi for
  hver en ung Pige af mit Bekjendtskab, som bliver forlovet, lærer jeg
  ti andre at kjende, og saa er Nøden lige stor. Jeg er ofte bange for,
  at det virkelig tilsidst skal gaa mig som Burydans Æsel, især da
  Corpus Juris siger, at jeg har flere Egenskaber tilfælles med samme
  Æsel. Engang betroede jeg mig til Gamle herom, da vi Arm i Arm ved
  Nattetid vandrede hjem fra et Bal, hvor jeg ved min Ankomst ikke
  kjendte en eneste af Damerne og ved min Bortgang var bleven forelsket
  i dem Alle tilhobe, men Gamle trøstede mig med, at jeg kun skulde
  være rolig; naar Tidens Fylde kom, fik jeg nok at vide, hvem det
  skulde være. Og saa har jeg da slaaet mig til Ro ved Tanken om, at
  der jo endnu er fem Aar, til jeg tager min Embedsexamen. -- Men nu
  skulde jeg atter lære to unge Piger at kjende, og det var at
  forudsee, at min Uro derved vilde stige to Grader paa Ny. Men paa den
  anden Side var der en hemmelig Stemme indeni mig, som hviskede til
  mig: »Trøst Dig, Nicolai, Tiden er kommen, da al din Uro skal have
  Ende. Thi hvad Du nu faaer at see, er saa livsaligt, at det overgaaer
  Alt, hvad Du hidtil har seet. Hvad Du længe har søgt og søgt
  forgæves, skal Du nu finde -- al din Tvivl skal have Ende.« Denne
  Stemme lød med en saadan Sikkerhed, at jeg i mit Hjerte var aldeles
  overbevist om dens Sandhed. Hvorledes den var opstaaet i mig, veed
  jeg ikke; det var Synd at beskylde Niels for at have ophidset min
  Phantasi med nogen flammende, begeistret Beskrivelse, thi han taug
  næsten ganske stille, men hvilken Vismand har endnu formaaet at kunne
  gjøre Rede for alle de underlige Tanker, der kunne opkomme i et
  Menneskehjerte?
  
  Alt som vi kjørte, bleve disse Tanker mere og mere levende hos mig,
  en Række liflige Billeder stege frem for min Sjæl, og tilsidst maatte
  jeg give mine overstrømmende Følelser Luft, jeg sang derfor af mine
  Lungers fulde Kraft:
  
      »Paa Landet i den stille Vraa
      _Studentens_ Ankomst er en Fest,
      Men, smukke Glut, pas bare paa,
      Han bliver Dig saa dyr en Gjæst,
      Du gjerne ham vil beværte --
      Om lidt han be'er,
      Men tager meer,
      Indtil i dit aabne Hjerte
      Fundet han har sit Qvarteer.«[1]
  
       [1] Efter Hostrup.
  
  Jeg var lige kommen til Enden og vilde til at synge Verset om igjen,
  for jeg syntes det passede saa godt til Situationen, da vi hørte et
  svært Bums bagved.
  
  »Vi spildte vist Herren paa Kufferten«, sagde Niels.
  
  Jeg saae mig om, jo ganske rigtig! Gamle og Kufferten vare faldne af
  Vognen. Jeg sprang hurtig ned, for at see, om Gamle var kommen til
  Skade -- -- nei, han var ikke: han stod ganske rolig og saae paa
  Kufferten, som om han ventede paa, at den vilde stige først op igjen.
  Men Corpus Juris skjændte: »Kan Du da ikke engang sidde fast paa en
  Vogn, Christopher?« -- ja han havde godt ved at snakke, han sad fast
  og godt paa en Agestol, og ikke som Gamle paa en Kuffert. Ved Hjælp
  af Niels fik vi Kufferten og Gamle satte op igjen, og Corpus Juris
  paatog sig at holde paa Kufferten, for at Ulykken ikke atter skulde
  hændes. Hver Gang vi saa kjørte op ad en Bakke, raabte jeg til Corpus
  Juris: »Holder Du?« og hver Gang svarede ikke Corpus Juris, men
  Gamle: »Ja, jeg holder«, som om det skulde hindre Kufferten fra at
  falde, at han, der selv sad ovenpaa den, holdt fast i den ene Hank!
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var dog et ganske mageløst Veir! Himlen bredte sit straalende
  klare Paulun ud over vore Hoveder; paa begge Sider af Veien stode
  Træer og Buske i deres Juleklædning, det vil sige Rim paa alle Grene
  og Qviste, og nikkede til os, Luften var saa frisk og let, det var,
  ligesom man kunde flyve; det var umuligt at tie, jeg maatte synge min
  Yndlingssang: »Hive langsomt fra Land! hive langsomt fra Land«, --
  selv Corpus Juris istemmede: »De bergenske Møer snart vi møde kan«,
  medens Gamle brummede Omkvædet: »Ohi--ohøi! ohi--ohøi!« med sine
  halvanden Tone, for mere har han ikke. -- Nu dreiede vi ind til Høire
  og kom til den sidste Bakke, oppe paa Toppen af hvilken Præstegaarden
  laa, der ligesom Kirken var bygget lidt udenfor Landsbyen. Niels
  pidskede paa Gamle (naturligvis ham foran Vognen), og i et lystigt
  Trav naaede vi snart Præstegaarden. Foran Porten stode to store
  Træer, rundt om paa alle Sider vare tætte Buske; nu var Løvet
  affaldet, saa man kunde see igjennem de nøgne Grene, men om Sommeren
  maatte Præstegaarden ligge lunt og tæt som en Fuglerede indenfor det
  grønne Løv, der dækkede den paa alle Sider. Jeg saae nøie paa den:
  den havde i sit Ydre ikke det Allermindste, der kunde bringe En til
  at tænke paa Universitetsbibliotheket eller Kongens Bibliothek -- men
  maaskee des mere i det Indre, tænkte jeg med et stille Suk. Foran
  Gaarden var en tilfrossen Dam, paa hvilken Landsbyens Ungdom løb paa
  Skøiter eller uden Skøiter, eftersom Enhvers Formueomstændigheder
  tillode ham. En lille Purk paa fem Aar med en stor rød Hue paa
  Hovedet standsede midt i en Svingning og blev af Forundring staaende
  paa eet Been, da vi kjørte forbi: det var Julenissen, der bød os
  velkommen. Nu svingede vi ind ad Porten, en Flok dorske Ænder, der
  havde leiret sig her, foer som en Flok snaddrende Forridere ind i
  Gaarden for at mælde vor Ankomst, hvilken end ydermere blev bevidnet
  af Lænkehundens høie Gjøen.
  
  »Der er Andrea Margrethe«, hørte jeg Gamle hviske til Corpus Juris,
  idet han pegede paa en ung Pige, som kom tilsyne i Døren, »og der er
  Emmy!« hviskede Corpus Juris tilbage til Gamle, idet en anden ung
  Pige nærmede sig den første. »Velkommen! Velkommen!« lød det oppe fra
  Forstuedøren, og »Hurra!« raabte jeg, som om Velkomsthilsenen særlig
  gjaldt mig, uagtet ingen af de unge Piger havde havt den Fornøielse
  at see mig før. Nu holdt vi foran Døren; i et Nu vare vi Alle af
  Vognen, jeg begriber endnu ikke, hvorledes Gamle i den Fart kom ned
  af sin Kuffert. Men distrait er han jo altid, og istedenfor at række
  Haanden til Andrea Margrethe, den velsignede Pige, som stod og rakte
  begge Hænderne ud imod os, stormede han hovedkulds ind i Forstuen.
  Jeg fik akkurat Tid til at give ham et stærkt Stød i Ryggen for at
  bringe ham til Besindelse, og dette gjorde ogsaa sin Virkning. Men
  som man altid gaaer fra den ene Yderlighed over til den anden,
  saaledes ogsaa her: havde Gamle viist for stor Ligegyldighed mod
  Andrea Margrethe, saa vilde han nu gjøre det godt ved atter at vise
  for stor Hjertelighed mod Emmy; thi den Iver, hvormed han greb og
  trykkede hendes Hænder, var større, end som almindelig Høflighed
  fordrer.
  
  »Men hvorfor kommer De først saa seent? Vi havde saa bestemt ventet
  Dem i Juledagene«, sagde Andrea Margrethe.
  
  »De havde lovet at prædike for Fader anden Juledag«, sagde Emmy til
  Gamle.
  
  »Havde jeg? det veed jeg ikke noget af.«
  
  »Ja saaledes gaaer det jo«, sagde Andrea Margrethe, »De lover og
  lover, men --«
  
  »Det maa Du ikke sige«, sagde Emmy, »Du veed jo ikke, hvad
  Christopher har havt at bestille i denne Tid.«
  
  Christopher! o hvilken liflig Klang laa der ikke i dette Ord!
  Efternavnet og det formelle Hr. var kastet bort -- saaledes maa det
  jo ogsaa være mellem vordende Svoger og Svigerinde -- endnu sagde de
  »De« til hinanden, men det skulde jeg snart forandre. Thi jeg havde
  ikke drømt falsk paa Vognen; hvad jeg saae, overstraalede i Friskhed
  og Liv Alt, hvad jeg hidtil havde seet; jeg følte det, her skulde
  jeg finde, hvad jeg søgte. Andrea Margrethe var lille af Væxt, men
  hun besad et Par spillende brune Øine, et glatliggende kastaniebrunt
  Haar og et saa muntert Smil, at man reent glemte, om hun var lille
  eller høi, naar hun talte; man saae kun Liv og Friskhed og Ungdom.
  Emmy var mere bleg, hendes sorte Haar faldt glat ned til begge Sider
  over den hvide, klare Pande, Øinene vare store og blaagraae med et
  usigeligt Udtryk af Kjærlighed og Ømhed. Hun var lille og spinkel,
  men der var noget saa Fint og Zart ved hende, at jeg ikke veed noget
  Bedre at sammenligne hende med end en Lotusblomst, skjøndt jeg
  egentlig ikke rigtig veed, hvordan en Lotusblomst seer ud. Hun var
  iført en staalgraae Kjole, medens Andrea Margrethe bar en mørkebrun;
  hvad Tøiet var af, seer jeg mig desværre ikke istand til at angive.
  Gamle mener, at det var Kannevas, men deri troer jeg rigtignok, at
  han tager Feil, for Kannevas er jo Noget, som man syer Lommetørklæder
  af; rigtignok paastaaer han det med stor Bestemthed, men Gamle taler
  altid med stor Bestemthed, især naar det er om Ting, han ikke
  forstaaer sig paa.
  
  Døren til Dagligstuen gik op, og Præsten kom ud. Det var en høi,
  kraftig bygget Mand paa henved de tredsindstyve. Kalot bar han paa
  Hovedet og graahaaret var han, men i de klare blaae Øine lyste endnu
  Ungdommens Herlighed. »=Tandem venere bubulci=«, raabte han med en
  Stemme, saa Vinduerne klirrede, »er det en Tid at holde Jul paa, naar
  baade Julegrøden og Julegaasen er spist? Nu kommer I til tomme Fade,
  men det er Eders egen Skyld.«
  
  Præsten havde endnu ikke seet mig, hvorfor Gamle paatog sig at
  præsentere mig som det yngste Medlem af Familien.
  
  »Altsaa tredie Udgave«, svarede Præsten, »formodentlig fuld af
  Trykfeil ligesom begge de andre, men nu skal vi til at læse sidste
  Correctur herude, saa hjælper det nok. Forresten er han jo meget pænt
  indbunden. Hvad er Titlen?«
  
  »Nicolai, theologisk Student«, svarede jeg.
  
  »Nicolai? dog vel ikke i Slægt med de Nicolaiter, Apokalypsens tredie
  Capitel, hvilke sige, at man ikke maa tage til Ægte?«
  
  »Mener De, om jeg er Mormon?« spurgte jeg, for jeg forstod ikke
  Præsten.
  
  »Mormon? Lære Mormonerne, at man ikke maa tage til Ægte? Kjære Ven,
  hvorledes staaer det sig med deres Christendoms Kundskab? Og De er
  theologisk Student?«
  
  Jeg var noget skamfuld over min Uvidenhed, men heldigvis lagde Gamle
  sig imellem ved at sige:
  
  »Der siges ikke om de Nicolaiter, at de lærte, at man maa ikke tage
  til Ægte, og forøvrigt nævnes de ikke i Apokalypsens tredie, men i
  det andet Capitel.«
  
  »Her er Manden«, raabte Præsten, idet han traadte tre Skridt tilbage:
  »ὥδε ἡ σοφία ἐστίν: her er Visdom. Nu bliver vi trakterede
  med ægte Skildpadde paa Aandens Taffel, det er noget Andet for
  en stakkels Landsbypræst end at sidde og tælle Tiender og
  Fattigregnskaber efter. -- Naa, har I nu taget Seletøiet af Jer, saa
  kom ind og faae Foder«, dermed førte han os ind i Dagligstuen, hvor
  Frokostbordet stod dækket. Her kom Præstekonen, der havde de samme
  venlige brune Øine som Andrea Margrethe, os imøde og omfavnede os saa
  hjertelig, som om hun kunde være vor Moder.
  
  »Ja Mo'er, nu har Du da faaet Nummer Tre at kjæle og dægge for«,
  sagde Præsten. »Naar Mo'er bare kan faae Lov at kysse og klappe de
  unge Mennesker, saa er hun fornøiet: _jeg_ kan skjøtte mig selv. --
  Men hvor skal vi nu give Nicolai Natteleie? Ja jeg tilbyder ham min
  Skammel til Hovedpude og mit Skakbrædt til Overdyne, saa har jeg
  opfyldt Gjæstfrihedens Pligter mod ham.«
  
  »Nicolai skal faae saa god en Seng, som Nogen kan ønske sig«, sagde
  Præstekonen.
  
  »Ja, ja, jeg spørger kun for en Ordens Skyld. Forøvrigt har hele
  Huset i tre Dage ventet Eders Ankomst: Andrea Margrethe har faaet
  Krinoline paa i Anledning af Dagens Høitidelighed.«
  
  »Det er jo ikke sandt Fa'er«, sagde Andrea Margrethe, »den har jeg
  længe gaaet med.«
  
  »Har Du det? Ja, jeg tvivler ikke paa det, for kan I bare finde paa
  Noget, som kan trække Pengene ud af Lommen paa mig, saa ere I
  fornøiede. »Oldenborre, flyv, flyv, imorgen faae vi godt Veir«,
  synger I, hver Gang en Daler flyver ud af Lommen paa mig, og tilsidst
  synger I: »men den, der kommer allersidst, skal i den sorte Gryde«,
  det er nu mig selv, for jeg lever da nok den Dag, da tre Rettens
  Betjente komme herud for at slæbe mig i Slutteriet.«
  
  »Men, kjære Fa'er, vi ere da nødte til at gaae ordentlig klædte; vil
  man leve mellem Mennesker, maa man dog ogsaa see ud som et Menneske.«
  
  »Naa, saa det er at see ud som et Menneske? Hør, veed De hvad,
  Nicolai, imorgen skal de laane en af Andrea Margrethes Krinoliner,
  for De skulde dog ogsaa see ud som et Menneske.«
  
  Efter Præstekonens Opfordring toge vi nu Plads omkring Kaffebordet
  for at faae Noget at styrke os paa efter den kolde Reise.
  
  »Spis nu, kjære Venner«, sagde Præstekonen, »og tag til Takke med,
  hvad Huset formaaer.«
  
  »Ja spis, spis«, sagde Præsten, »især vil jeg anbefale Dem denne Ost,
  det er en ypperlig Ost, den smager saa udmærket af Lysetælle.«
  
  »Men det er jo ikke sandt, Fa'er, det er jo en meget god Ost.«
  
  »Ja vist er det en god Ost, det er jo netop det, jeg siger: naar vi
  ellers faae Besøg af Kjøbenhavnerne, saa spiser de en saadan Ost op i
  otte Dage: denne har nu varet otte Maaneder, og jeg haaber, at den
  vil vare otte Maaneder endnu, for der er aldrig Nogen, der rører ved
  den. Det er, som jeg siger, en udmærket Ost.«
  
  Jeg skar et Stykke af Osten, men maatte give Præstekonen Ret: Osten
  feilede Intet.
  
  »De skal heller ikke troe Alt, hvad Fa'er siger«, sagde Andrea
  Margrethe, »Osten er meget god.«
  
  »Ja naar Du siger det, saa tier jeg«, sagde Præsten. »=Mulier taceat
  in ecclesia=, det er udlagt: »i Kirken taler Fa'er, og vi tier:
  hjemme taler vi, og Fa'er tier.««
  
  »Nu kan vore Gjæster jo selv høre«, sagde Emmy, »hvem der taler meest
  herhjemme.«
  
  »Ja nu: naar her ere Fremmede, saa forstaaer I nok at give det
  Udseende af, som om Alt gik saa grumme rigtig til; men De skulde
  komme herud til dagligdags, og saa skulde De faae at see, hvordan det
  gaaer til. Emmy staaer i den ene Ende af Præstegaarden og Andrea
  Margrethe i den anden, saa commanderer de: hei hop, saa maa jeg
  stakkels gamle Mand galoppere frem og tilbage og parere Ordrer.«
  
  Dette sagde Præsten med den mest alvorlige Mine, hvorfor jeg sad
  aldeles betuttet og saae paa ham. Emmy, denne fine, zarte unge Pige
  staae og commandere -- og Præsten, denne svære, stærke Mand med en
  Stemme, der kunde overdøve et Tordenskrald, løbe frem og tilbage for
  at parere Ordrer! Præstekonen maa have seet min Forundring, thi hun
  sagde: »Jeg haaber, at De vil komme oftere til os, Nicolai, saa kan
  De jo selv see, hvordan det gaaer til herude til dagligdags.«
  
  »Ja det haaber jeg ogsaa«, sagde Præsten, »og saa kan De fortælle os
  Nyt derinde fra Kjøbenhavn. Maaskee har De alt idag noget Interessant
  at meddele mig.«
  
  Jeg svarede, at det desværre ikke var Tilfældet, men naar Præsten
  vilde henvende sig til Frederik, kunde han maaskee faae sit Ønske
  opfyldt, da denne fulgte mere med Tidens Begivenheder end jeg.
  
  »Frederik veed aldrig at fortælle mig Andet, end hvad jeg selv veed i
  Forveien«, sagde Præsten, »men jeg kan jo gjerne gjøre et Forsøg.
  Jurist, =quid novi ex Africa=?«
  
  »Hvad behager?« foer Corpus Juris op, han var midt i en ivrig Samtale
  med Andrea Margrethe.
  
  »Om Forladelse, jeg saae ikke, at De var anderswo engagirt! Jeg vilde
  blot vide, om der var passeret noget Mærkeligt inde i Hovedstaden.«
  
  »Ja der er jo --« og nu gjentog Corpus Juris det Foredrag over de
  seneste politiske Begivenheder, som han to Dage i Forveien havde
  holdt for Gamle og mig. Men Præsten var ikke saa taknemlig en
  Tilhører: »Ja alt det veed jeg«, udbrød han, »det kan jeg jo selv
  læse i Aviserne.«
  
  »Ja saa veed jeg ikke noget Nyt at fortælle.«
  
  »Men hvad bestiller De da derinde i Kjøbenhavn? De gaaer bestemt den
  hele Dag deroppe i Kontorerne med Hænderne i Lommerne og ryger Cigar.
  Kan De ikke tage Dem noget Nyttigt for? Hvorfor arrangerer De ikke et
  lille Oprør, saa at man f. Ex. den næste Dag kunde læse i Aviserne:
  »Igaaraftes fandt et heftigt Sammenstød Sted paa Kongens Nytorv
  mellem Matroserne og Studenterne. Et ungt Menneske, ved Navn Nicolai,
  blev hængt paa en Lygtepæl.« See saadant Noget, det kunde more mig!
  Men nu gaaer I jo bare derinde og spiser og drikker og sover og la'er
  Verden gaae sin sædvanlige Gang: det er der jo ikke det allermindste
  Fornøielige ved. -- Har I heller ikke oplevet noget Nyt og Mærkeligt
  paa Eders Reise herud idag?«
  
  »Jo det er sandt, jeg maa bede Dem meget undskylde«, sagde Gamle,
  »jeg har været saa uheldig at brække Rygstykket paa den forreste
  Agestol itu.«
  
  »Det gjør aldeles ikke Noget, tvertimod, jeg er Dem meget forbunden
  derfor. Jeg har længe nok sagt til Niels, at den Agestol vilde gaae
  itu, hvis han ikke sørgede for at sætte den ordentlig i Stand. Niels
  meente Nei, den holdt nok: nu har De viist, at jeg havde Ret, og det
  er jeg Dem meget taknemlig for. -- Men sig mig nu en Gang, hvorfor kom
  De ikke herud anden Juledag at prædike for mig, som De havde lovet?«
  
  Gamle meente, at han ikke havde aflagt noget bestemt Løfte: men blot
  lovet en Gang ved Leilighed at komme ud og prædike for Præsten.
  Tilmed havde han alt lovet Pastor Petersen i Ollerup at prædike for
  ham anden Juledag.
  
  »Prædikede De da for ham?« spurgte Præsten.
  
  »Nei jeg gjorde ikke, for Kulden blev altfor stræng.«
  
  »Kulden? Nu har jeg hørt det med! Nei veed De hvad, min Fa'er, jeg
  kan nok mærke, hvordan det hænger sammen: til mig siger De, at De kan
  ikke prædike for mig, for De skal prædike for Pastor Petersen i
  Ollerup, og til Pastor Petersen i Ollerup siger De formodentlig, at
  De ikke kan prædike for ham, for De skal prædike for mig: saa holder
  De os begge to for Nar og bliver liggende i god Ro og Mag paa Deres
  Sopha. -- Men vilde De ikke prædike for mig, saa kunde De dog i det
  mindste være kommet herud og holdt Jul med os paa god gammel Viis,
  istedenfor at De nu kommer med stor Fornemhed, efterat Alt er forbi.«
  
  Gamle sagde, at han havde frygtet for at komme til Uleilighed.
  
  »Uleilighed? Og er De nogensinde kommen til Uleilighed herude? Er det
  nogensinde hændt Dem, naar De kom herud, at man stod med en Feiekost
  i Døren og raabte: Marsch, høire om! hjem igjen? -- ja det skulde da
  være Emmy, der havde gjort det i min Fraværelse, det kunde nok ligne
  hende.«
  
  Jeg saae hen paa Emmy, der i det Samme rakte Brødbakken til Gamle,
  jeg saae den lille fine Haand, hvor de blaae Aarer skinnede igjennem
  den hvide Hud, og saa tænke sig denne Haand svinge en mægtig Feiekost
  forat jage Gamle, skikkelige Gamle, der kom vandrende i sine egne
  Tanker, paa Døren: nei det var reent umuligt bare at tænke sig det!
  
  »Men jeg veed nok, hvad der var i Veien«, vedblev Præsten, »De vilde
  heller blive inde i Sodom og Gomorrha for at gaae paa Dandsebod og
  flytte Skilter end komme ud til en skikkelig Landsbypræst forat holde
  en ærbar og sømmelig Jul.«
  
  -- -- Samtalen dreiede sig nu hen til forskjellige Personer af fælles
  Bekjendtskab, om hvilke man skifteviis spurgte og hørte Nyt.
  
  Jeg kan nu ikke nægte, at det er en af mine Svagheder, at jeg gjerne
  vil vise mig for Alle fra saa fordeelagtig en Side som muligt, i
  hvilken Hensigt jeg benytter mig af allehaande smaa uskyldige Midler.
  Da jeg nu vidste, at Bibliotheket var Præstens Øjesteen, meente jeg,
  at den sikkreste Maade at vinde hans Gunst paa vilde være at vise
  Interesse for Bibliotheket, og derfor bad jeg om Tilladelse til at
  maatte besee det.
  
  »Mit Bibliothek? hvad vil de derovre?«
  
  Jeg yttrede, at jeg besad stor Interesse for Bøger og Bogsamlinger.
  
  »Naa saaledes!« udbrød Præsten; »De hører altsaa ogsaa til de kjære
  Mennesker, som mene, at hver Dag gaaer tabt, hvori de ikke har læst i
  en Bog!«
  
  Hvor forskrækket jeg blev over at see min levende Interesse for
  Bibliotheket modtaget paa en saadan Maade, kan man vel nok tænke sig.
  
  »Et ungt Menneske som De«, vedblev Præsten, »han skal see sig om i
  Verden og Livet -- den Tid kommer tidsnok, da han sidder og læser sig
  blind over Bøgerne.«
  
  Men det var jo ganske mine egne Anskuelser, Præsten der udtalte --
  det var dog en yderst ubehagelig Situation, jeg var kommen i; jeg gav
  med største Fornøielse baade Bibliotheket og Videnskaben en god Dag,
  men det gik dog ikke an saaledes pludselig at forandre Mening, og for
  Skams Skyld maatte jeg blive staaende ved mit Forlangende.
  
  »Saa De vil endelig derover? ja, ja, saa kom da!« sagde Præsten,
  idet han reiste sig og gik i Forveien. Jeg fulgte ham over i
  Studereværelset, men her ventede en ny Skuffelse mig. Jeg havde
  nemlig ifølge Gamles og Corpus Juris' Beskrivelser af Nøddebo
  Præstegaard altid tænkt mig Bibliotheket som noget særdeles
  Colossalt, hvor man reent blev borte mellem lutter Bøger -- men her
  fandt jeg kun tre Reoler med Bøger, som man magelig kunde oversee paa
  een Gang. Var det virkelig det Bibliothek, hvorom Brødrene havde talt
  saa meget? Jeg kunde ikke skjule min Forbauselse, men udbrød: »Er det
  Alt?«
  
  »Er De ikke fornøiet dermed? Læs De først de Bøger grundigt igjennem,
  saa troer jeg nok, De kan hjælpe Dem for det Første.«
  
  »Men -- men Kirkeretten --« stammede jeg.
  
  »Kirkeretten? den staaer her: »Provst Møllers Haandbog for Præster«
  -- mere Kirkeret behøver jeg ikke.«
  
  »Men Frederik -- Frederik havde sagt mig, at De -- De besad saa mange
  Bøger over -- i Kirkeretten.«
  
  »Frederik? Ja nu forstaaer jeg -- det er Juristen, som kommer med sin
  Kirkeret forat faae Præst og Menighed i Proces med hinanden, og saa
  kan han stikke Pengene i Lommen. Nei hils De Frederik og sig ham, at
  vi lever sammen som gode Christne herude og forliges som Brødre --
  det er vor Kirkeret. -- Ja nu skal jeg til mit Arbeid, men hvis det
  kan more Dem, maa De gjerne blive herovre og læse i Provst Møllers
  Haandbog for Præster.«
  
  Med al Agtelse for Provst Møller og hans Haandbog kan jeg dog ikke
  nægte, at jeg foretrak Emmys og Andrea Margrethes Selskab.
  
  »Saa De vil heller gaae over til de andre Dagdrivere?« sagde Præsten,
  »ja saa gaa da, jeg tænkte nok, at Deres Studier i Kirkeretten ikke
  vare saa overdrevent ivrige.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Jeg gik da over til de andre Dagdrivere, det vil sige, til Emmy og
  Andrea Margrethe, for det var nærmest dem, jeg vilde have en Passiar
  med. Jeg fandt hele Selskabet forsamlet i Dagligstuen, hvor en
  munter Ild flammede i Kakkelovnen, thi det var stræng Vinter udenfor.
  Dette kunde man imidlertid herinde have ondt nok ved at begribe, thi
  naar man saae, hvor lifligt Solen skinnede gjennem de røde Gardiner,
  hvor blaae og klar Himlen hvælvede sig udenfor, naar man saae, hvor
  Vinduerne vare fulde af duftende Zwibler og gule og blaae Kroskus'er,
  og fremfor Alt, naar man saae paa Andrea Margrethe, da kunde man
  rigtignok fristes til at troe, at det var ligesaa frisk og varm
  Sommer udenfor som indenfor, ja jeg var bestemt gaaet hen og havde
  aabnet Vinduerne ud til Haven, om ikke de lange Istapper, der hang
  ned fra Taget og med tusindfoldigt Spil glimrede i Solstraalerne,
  havde fortalt mig, at det var fem Graders Kulde udenfor.
  -- Præstekonen, Emmy og Andrea Margrethe vare hver beskjæftiget med
  sit Haandarbeide; Gamle sad ved Siden af Emmy, Corpus Juris ved Siden
  af Andrea Margrethe, men mellem Emmy og Andrea Margrethe stod en tom
  Stol, og den besatte jeg: skjøndt sidst ankommen havde jeg dog faaet
  den bedste Plads!
  
  Mit første Udbrud gjaldt naturligvis Corpus Juris, hvor han kunde
  sige, at Præsten havde saadan et ypperligt Bibliothek over
  Kirkeretten. Jeg kunde see paa ham, at dette Spørgsmaal satte ham i
  Forlegenhed, men Corpus Juris er ikke den Mand, der naar han først
  har sagt Noget, siden skulde gaae fra sit Ord.
  
  »Jo«, svarede han langtrukkent, næsten som om han søgte efter Ordene,
  »Præsten har ogsaa gode Bøger over Kirkeretten, for -- for jeg skal
  sige Dig, det kommer ikke an paa Qvantiteten, men paa Qvaliteten af
  Bøgerne.«
  
  »Det er ganske sandt, men der maa dog i hvert Fald være en om end nok
  saa ringe Qvantitet, og veed Du, hvor mange Bøger han har?«
  
  »Ja -- han har -- han har jo kun et Par, men det er ogsaa de
  allerfortrinligste Værker i den Retning.«
  
  »Nei han har kun een, kun een eneste een!« raabte jeg triumferende,
  for nu var det jo aabenbart, at jeg havde fanget Corpus Juris.
  
  »Ja, men det er ogsaa den allerbedste; naar man har studeret den
  rigtig grundigt igjennem, saa behøver man ikke mere.«
  
  »Ja hvad er det da for en?«
  
  »Det er -- det er Kolderup Rosenvinges -- --«
  
  »Nei det er Provst Møllers Haandbog for Præster«, raabte jeg, stolt
  af saaledes i enhver Henseende at have overbevist Corpus Juris paa
  uigjendrivelig Maade om hans Uret. Men man skal ikke glæde sig for
  tidlig over sin Seir; jeg fik pludselig en ny Modstander i Andrea
  Margrethe, der følte sig krænket, fordi jeg, som hun sagde, spottede
  over hendes Faders Bibliothek.
  
  »Jeg vil ikke i mindste Maade tale ilde om Bibliotheket«, sagde jeg,
  »det er sandelig mere end stort nok for mig, men jeg vil blot, at
  Frederik skal erkjende, at han har Uret. Baade han og Christopher
  have givet mig aldeles feilagtige Forestillinger om Præstegaarden
  herude: vil De tænke Dem, de har ikke engang fortalt mig, at Præsten
  herude var gift og havde Børn, saa at jeg til den Dag idag ikke har
  anet hverken Deres eller Deres Søsters Tilværelse. Hvad siger De
  dertil?«
  
  Andrea Margrethe sagde ikke Noget, og de Andre taug ogsaa stille, saa
  at der opstod en Pause. Jeg følte mig lidt uhyggelig tilmode herved,
  thi jeg havde en Fornemmelse af, at jeg havde sagt noget galt, for
  hvorfor skulde de ellers tie? Jeg sad og tyggede paa det Bibliothek,
  for det var uden Tvivl der, at Feilen laa, men jeg vidste ikke ret,
  hvorledes jeg skulde gjøre det godt igjen.
  
  Andrea Margrethe spurgte mig nu, om jeg ikke havde Lyst til at besee
  Haven, samt Kjøkken og Kjælder og Loer og Lader.
  
  »Det kan ikke hjælpe at vise det nu, der er jo Ingenting at see«,
  indvendte Præstekonen. »De skal komme herud igjen til Sommer,
  Nicolai, og saa skal De faa at see, hvor smukt der er herude.«
  
  »Jo vist er der Noget at see«, svarede Andrea Margrethe, »der er
  Udsigten over Fjorden fra Lindehøien af, den er bestandig lige smuk,
  og desuden har De vistnok saa megen Phantasi, Nicolai, at De kan
  tænke Dem, hvorledes der seer ud om Sommeren.«
  
  Jo saamegen Phantasi havde jeg magelig, og i mit stille Sind tænkte
  jeg, at var der ikke Andet at see paa, saa var der i al Fald Andrea
  Margrethe, og i hendes Selskab vilde jeg betragte selv en Reise til
  Siberien som en lille Sommerudflugt.
  
  Andrea Margrethe kastede hurtigt en Kaabe om sig, tog en lille Kyse
  paa Hovedet, der om muligt gjorde hende endnu smukkere, og derpaa gik
  vi ud, først til Kjøkkenet, hvor Tallerkener og Fade vare opstillede
  i en Orden, der maatte bringe ethvert Husmoderhjerte til at svulme af
  Begeistring.
  
  »Her commanderer jeg ude«, sagde Andrea Margrethe, idet hun med en
  vis Stolthed saae sig omkring.
  
  »Det vil da sige, i Fællesskab med Deres Moder og Søster,« tilføiede
  jeg.
  
  »Nei de har ikke meget at sige herude, thi vel har Emmy og jeg deelt
  Husbestyrelsen mellem os, saa at vi skifteviis have Uge, men Emmy kan
  ikke ret komme udaf det alene, hun maa altid have mig til Hjælp i
  hendes Uge.«
  
  »Deres Søster holder maaske ikke synderlig af de huslige
  Forretninger?« spurgte jeg.
  
  »Nei, hun holder mere af at læse.«
  
  »Holder De da ikke af at læse?«
  
  »Aa jo, naar jeg ikke har Andet at bestille, men -- see der kommer
  Gamle for at faae Brød.«
  
  Jeg vendte mig forbauset omkring, men da jeg ikke saae noget
  Menneske, men derimod et Hestehoved, der straktes ind gjennem det
  aabne Vindue, forstod jeg, at det var den firbenede Gamle, hvorom
  Talen var.
  
  Andrea Margrethe gav Hesten et Stykke Brød, idet hun klappede den og
  talte godt for den.
  
  »Hvor gammel er den egentlig?« spurgte jeg.
  
  »Den er ligesaa gammel som jeg: vi holde Fødselsdag sammen.«
  
  »Hvorledes høitideligholder da Gamle sin Fødselsdag?«
  
  »Jeg fletter en Blomsterkrands, som jeg sætter paa Hovedet af den, og
  som den bagefter faaer Lov til at æde. -- -- Men kom nu ind og see
  Fadeburet!«
  
  Jeg fulgte hende ind i Fadeburet, hvor en krydret Duft af Kager og
  Syltetøi strømmede mig imøde og bragte min Phantasi til at vugge sig
  i allehaande ubestemte Forestillinger om et Slaraffenland, hvor
  Husene ere byggede af Pandekager og Gaderne brolagte med Pebernødder.
  
  »Holder De af Jødekager?« spurgte Andrea Margrethe mig.
  
  Jeg vidste ikke, hvad Jødekage var, men da jeg uden Undtagelse holder
  af Alt, hvad der ender paa -kage, svarede jeg øieblikkeligt Ja.
  
  »Saa tag nogle af disse her -- dem har jeg selv bagt: smage de ikke
  godt?«
  
  »Udmærket«, svarede jeg med Munden fuld af Kage, »men de ere noget
  tørre.«
  
  »Nu skal De faae Mjød at drikke dertil,« sagde Andrea Margrethe, idet
  hun tog en Flaske ned og skjænkede mig et Glas fuldt, »see nu kan De
  bilde Dem ind, at De er i Valhalla og drikker Mjød og spiser
  Jødekager.«
  
  »Og bliver opvartet af skjønne Valkyrier«, tænkte jeg, men jeg turde
  ikke sige det høit, thi der var Noget ved Andrea Margrethe, som
  gjorde, at jeg ikke ret havde Mod til at sige hende Complimenter,
  skjøndt jeg ellers ikke pleier at være forknyt i den Retning.
  
  »Nu skal vi ned i Mælkestuen -- denne Vei -- hold Dem godt fast i
  Rækværket, Trappen er steil« -- men selv løb Andrea Margrethe ned af
  den saa let, at hun var heelt nede, medens jeg endnu stolprede paa de
  øverste Trin. Dernede stod det ene Mælkefad ved Siden af det andet --
  min Tanke druknede i et Ocean af Tykmælk, oplagt Mælk og Jordbær med
  Fløde. Men Andrea Margrethe hengav sig ikke til slige udskeiende
  Phantasier, hendes Tanker vare henvendte paa det Praktiske, hun
  stræbte at forklare mig Alt og at vise mig Alt saa nøie som muligt --
  jo det var rigtignok et heelt andet Bibliothek og en heel anden
  Bibliothekar, end jeg havde drømt om, og jeg maa tilstaae, at jeg
  fandt Bibliotheket langt interessantere end Universitetsbibliotheket,
  og Bibliothekaren langt elskværdigere end dem oppe paa Kongens
  Bibliothek. -- Folkestue, Bryggers, Alt maatte jeg besee, »for De
  skal vide Besked med Alt«, sagde Andrea Margrethe, »De vil jo selv
  være Præst, saa maa De ogsaa vide, hvordan der seer ud i en
  Præstegaard, at De kan indrette Deres egen paa samme Maade.«
  
  Ja nu vidste jeg ikke alene, hvordan min Præstegaard, men ogsaa
  hvordan min Præstekone skulde see ud.
  
  »See derovre ligger Loen og Stalden, dem kan Niels vise Dem«, sagde
  Andrea Margrethe, idet hun pegede over paa den modsatte Længe.
  
  »Men det kan vente til siden«, skyndte jeg mig at sige, da jeg slet
  ikke skøttede om at have Niels til Fører istedetfor Andrea Margrethe.
  »Lad os nu gaae ud at see Haven.«
  
  Men det var ikke saa hurtigt gjort at komme til Haven. Ikke fordi der
  var særlige Hindringer at overvinde -- der var hverken Bjerge eller
  Floder at overskride: og naar man endelig vilde, kunde man være
  derude i to Minutter -- men der var saa meget paa Vejen, der maatte
  undersøges og betragtes. Først mødte vi Semiramis, den hvide Kat, og
  i den Anledning maatte Andrea Margrethe meddele mig et kort Udtog af
  dens Levnetsløb, ligesom jeg ogsaa maatte see, hvorledes den kunde
  spinde og »susse«, hvilket Sidste bestod deri, at naar man holdt
  begge Hænder foran den, kunde den springe over dem. Dernæst kom vi
  forbi Brønden, og her skulde vi da prøve, hvor godt Øiemaal jeg
  havde, om jeg nemlig kunde angive, hvor dyb Brønden var; til Andrea
  Margrethes store Glæde angav jeg kun den halve Dybde, thi den Brønd
  var Præstegaardens Stolthed, eftersom Præsten selv havde ladet den
  bore. Dernæst skulde jeg prøve, om jeg kunde trække Spanden op, men
  det vilde sikkerligt have endt med, at Spanden havde trukket mig ned,
  om ikke Andrea Margrethe var kommen mig til Hjælp. Endnu maatte jeg
  kaste et Blik op til Storkereden, »at jeg kunde see, at det var en
  rigtig Præstegaard, for til en rigtig Præstegaard hører der altid en
  Storkerede«, som Andrea Margrethe sagde -- dernæst fik jeg at vide,
  at Storken offrede, ganske som de andre Medlemmer af Menigheden, idet
  den hvert andet Aar kastede et Æg, og hvert andet en Unge ned.
  
  Men Alt dette tog Tid, for Andrea Margrethe var en Hader af
  Overfladiskhed, og jeg fandt slet ikke, at der var nogen Grund til at
  skynde mig, saalænge jeg maatte see ind i hendes klare, brune Øine og
  høre hendes friske, muntre Stemme. Omsider kom vi da ud i Haven. I
  Begyndelsen saae jeg ikke Andet end nøgne Træer og Snee og Iis, men
  Andrea Margrethe vidste snart at give mig det rette Syn paa Sagen.
  Derhenne voxede om Sommeren de deiligste Mosroser -- i dette Bed,
  der var krandset med Aurikler, stod et Myrthetræ, hist var
  Jasminlysthuset, og der voxede Jordbærrene -- -- ja det var ligesom
  om det blev deilig, varm Sommer paa een Gang, det var mig, som om jeg
  vandrede under store skyggefulde Valnøddetræer, og fornam den
  yndigste Duft af Roser og Nelliker og Levkøier.
  
  »Her raader De vel ogsaa ude?« spurgte jeg, thi jeg havde
  uvilkaarligt faaet den Idee, at Andrea Margrethe var i Grunden
  Dronningen herude, efter hendes Villie maatte Alt rette sig, for
  hendes Skyld var Alt bygget, og Præst og Præstekone og Karle og
  Piger, Alt var der kun forat tjene hende.
  
  Jeg blev derfor noget overrasket, da Andrea Margrethe svarede Nei.
  
  »Ikke det?«
  
  »Nei her raader Moder ude, og De skal ikke troe, at vi Andre faae Lov
  til at sige Noget her. Det er ellers Skade, for jeg har saa mange
  udmærkede Ideer, men Mo'er vil ikke følge mine Raad.«
  
  »Hvad vilde De da have forandret?«
  
  »Hvad jeg vilde have forandret? Kan De ikke see det store gamle
  Grantræ der? det skulde ryddes, saa vilde der blive en mageløs Udsigt
  herfra udover Fjorden.«
  
  »Ja De har Ret; men veed De hvad, saa skulde vi ogsaa hugge
  Valnøddetræet om, saa blev her mere lyst og frit.«
  
  »De gamle Stikkelsbærbuske derhenne skulde ogsaa bort; der kunde
  blive en udmærket Græsplaine«, meente Andrea Margrethe.
  
  »Ja men saa maatte vi ogsaa tage Nøddehækken bort, at her kunde blive
  en aaben fri Plads.«
  
  Saameget var da vist, at maatte Andrea Margrethe og jeg faae Lov til
  at raade, saa skulde Alt snart faae et ganske andet Udseende. Men
  godt var det, at Præstekonen ikke hørte vore udmærkede Ideer, thi de
  vilde vist have vakt hendes Forfærdelse i høi Grad. Ogsaa kan det
  gjerne være, at vi maaskee gik vel vidt i vore Reformer, men deels
  var det mig en sand Fornøielse at være paa Parti med Andrea
  Margrethe, deels er jeg en stor Ven af Forandring, og da det er langt
  lettere at rive ned end bygge op, saa foretrækker jeg altid det
  første.
  
  »Men det Allerbedste har De ikke seet«, sagde Andrea Margrethe, »det
  er Lindehøien -- kom nu derhen.« Saa gik vi til Lindehøien, der laa
  yderst i Haven og havde sit Navn af et stort Lindetræ, der stod oppe
  paa Toppen. Udenfor Haven gik en Brink brat ned til Fjorden, hvis
  blanke isdækte Flade strakte sig som et bredt skinnende Baand mellem
  de sneedækte Banker paa begge Sider. »Sæt Dem nu ned paa min Bænk,
  saa skal De see en udmærket Udsigt« -- -- jeg saae mig omkring, men
  kunde ingen Bænk see. Andrea Margrethe lo. »Nei De skal op i Træet«,
  sagde hun endelig, »der er min Bænk oppe. See her, tag fat i dette
  Reb, og sæt saa Fødderne paa disse Udhug her i Træet, saa kommer De
  derop -- jeg skal strax komme bagefter, der er akkurat Plads til To.«
  Jeg balancerede derop med noget Besvær og havde neppe taget Plads,
  før Andrea Margrethe, der var væver som et Egern, alt sad ved min
  Side. »Tænk Dem nu, naar det er Sommer«, sagde hun, »og en sagte
  Vind gynger Træet frem og tilbage -- kan De tænke Dem noget lifligere
  end at sidde heroppe, rundt omgivet af Grønt paa alle Sider, ligesom
  i en Vugge, og saa høre Fuglene qviddre rundt omkring -- ja det maa
  De selv komme herud at prøve, for, ikke sandt, herefter kommer De
  altid ud med Deres Brødre?« -- Jo det kunde Andrea Margrethe være
  ganske vis paa. »Her kan jeg sidde oppe hele Timer og læse«, vedblev
  hun.
  
  »Og læse?« spurgte jeg forskrækket, thi det var mig, ligesom om jeg
  saae Bibliotheket som et mørkt Spøgelse i Baggrunden.
  
  »Ja jeg meente egentlig med en Bog i Haanden, for jeg læser kun
  ganske lidt, saa falder jeg i Tanker og seer op imellem de grønne
  Blade, hvorledes den klare blaae Himmel titter frem igjennem dem, og
  hvorledes Solstraalerne falde ned paa min Kjole som store gule
  Blommer. -- -- Men jeg fryser«, afbrød hun pludselig, idet hun sprang
  ned, »kom, lad os løbe omkap op til Præstegaarden.«
  
  Det Forslag fandt jeg meget fornuftigt, for det var ligesom om
  Vinteren i sin Fortørnelse over, at vi kun talte om Sommeren, som om
  Vinteren slet ikke existerede, begyndte at lade os mærke sin Existens
  paa en temmelig følelig Maade. Løbe omkap vilde jeg imidlertid ikke,
  thi hvorfor skulde jeg løbe bort fra Andrea Margrethe? Det vilde jo
  være høist taabeligt! Men derimod løbe ved Siden af hende, det vilde
  jeg gjøre. Men jeg mærkede snart, at omend Andrea Margrethe maatte
  tage to Skridt, hver Gang jeg tog eet, saa forstod hun ogsaa at
  flytte Fødderne dobbelt saa hurtigt som jeg, saa at jeg maatte
  anstrænge mig af yderste Evne for ikke at blive den bageste. Nu vare
  vi ved Valnøddetræet -- den, der kunde svinge først om det, havde i
  Grunden vundet, thi da kunde man hele Tiden holde sig forrest. Derfor
  gjorde jeg ogsaa mine Skridt dobbelt saa lange som før, blot et
  Spring endnu og da -- falder jeg over en af Rødderne, der strakte sig
  ud i Gangen, lige i Armene paa Corpus Juris, der kom gaaende fra den
  anden Side og blev høilig forbauset over denne broderlige Omfavnelse.
  
  »Jeg kom først, jeg kom først«, raabte Andrea Margrethe, idet hun
  dandsede rundt om mig, som en Indianer dandser rundt om sin faldne
  Fjende, »ikke sandt, Frederik, jeg kom først?«
  
  »Jo vist kom De først«, svarede han, »og derfor kommer jeg ogsaa
  forat bringe Dem Kampprisen. See her har jeg nogle Zwibelløg til Dem,
  som ere meget sjældne, og hvis Blomster ere af en usædvanlig
  Skjønhed.«
  
  »Nei virkelig? o det er deiligt! jeg holder saa meget af Zwibler.
  Tak, Frederik, tak -- vi maae strax op og vise Mo'er dem, hun vil
  blive ligesaa glad som jeg.«
  
  »Vi ere ikke ved Præstegaarden endnu«, sagde jeg.
  
  »Saa De vil ikke give tabt endnu? ja lad os prøve een Gang til!«
  
  Men denne Gang vilde jeg ikke vise nogen utidig Skaansel; strax fra
  første Øieblik tog jeg Tilløb af alle Kræfter -- og foer afsted, saa
  Stikkelsbærgrenene sloge mig over Benene og Kirsebærtræerne sloge mod
  mit Hoved: det var, som om hele Haven havde sammensvoret sig mod mig
  for at hjælpe Andrea Margrethe. Men jeg bred mig om Intet -- afsted
  over Stok og Steen -- nu var jeg inde i Gaarden, men bestandigt havde
  jeg Andrea Margrethe ved Siden af mig -- det var, som om hun blev
  baaren af usynlige Aander -- i samme Øjeblik naaede vi begge til
  Foden af Trappen, der førte op til Forstuedøren, men her kunde jeg
  tage tre Trin i hvert Spring, medens hun kun kunde tage eet -- med et
  voldsomt Tag rev jeg Døren op og tørnede lige mod Præsten, der ganske
  roligt kom spadserende, i al Ro og Mag rygende af sin Meerskumspibe.
  Saa hæftigt var Sammenstødet, at Præsten tumlede over mod den ene Væg
  og tabte sin Pibe, og jeg mod den anden.
  
  »Hei! hjælp! Gevalt! Gevalt!« raabte Præsten, saa at Præstekonen,
  Emmy og Gamle forfærdede styrtede til fra Dagligstuen i samme
  Øieblik, som Andrea Margrethe og Corpus Juris kom ind ad
  Forstuedøren.
  
  »Hvad er der paa Færde? Hvad er der paa Færde?«
  
  »Hvad der er paa Færde? Nicolai har slaaet mig ihjel!«
  
  »Hvor har Du stødt Dig? Slog Du Dig slemt?«
  
  »Om jeg har slaaet mig? Jeg har slaaet mig saaledes, at jeg nu vil
  gaae over og skrive en Ligprædiken over mig selv, saa kan Christopher
  holde den istedenfor den Juleprædiken, som han ikke holdt. -- -- Og
  see min Pibe -- min deilige Pibe -- nei Nicolai, Nicolai -- at De
  vilde slaae _mig_ ihjel, det kan jeg tilgive Dem, for jeg er kun et
  syndigt Menneske, men at De har slaaet min Pibe ihjel, som aldrig har
  voldet Nogen Sorg, men kun skaffet mig Glæde og Opmuntring, det
  tilgiver jeg Dem ikke!«
  
  »Ja men see, Fa'er, Pibehovedet er kun gaaet i to Stykker«, sagde
  Andrea Margrethe, der havde samlet Stykkerne op, »vi kan binde dem
  sammen ved at snurre noget Traad om dem, saa er det saa godt som nyt
  igjen.«
  
  »Ja bind Du Stykkerne sammen, og lad mig saa see, Du hjælper Nicolai
  med at slaae alle Ruderne ud i Præstegaarden, at I kan blive færdige
  med det Stykke Arbeide til Middag«, sagde Præsten, idet han gik.
  
  »Blev han vred?« hviskede jeg til Andrea Margrethe.
  
  »Vred? Nei saa kan De troe, han havde nok talt til Dem paa en anden
  Maade -- nei han er slet ikke vred; De kan være ganske rolig.« -- --
  
  »See her, Mo'er, hvilke deilige Zwibelløg Frederik har foræret mig«,
  sagde Andrea Margrethe, da vi atter vare komne til Ro i Dagligstuen.
  
  »Og see her, hvad Christopher har bragt mig«, sagde Emmy, idet hun
  rakte en Bog til Andrea Margrethe.
  
  »Hvad er det? Claudius' Wandsbeckerboten! Nu, Christopher, der har De
  gjort en god Gjerning, for den Bog har Emmy gaaet og talt om, jeg
  veed ikke i hvor lang Tid. Lad os nu see, om den virkelig er saa
  fortræffelig -- see her om Sjælens Udødelighed -- -- Spinoza -- --
  Jacobi -- det er bestemt altfor lærd for mig -- det forstaaer jeg
  ikke noget af. Hvad mener De, Frederik?«
  
  »Ja det gaaer mig som Dem: jeg har ogsaa i langsommelig Tid hørt
  Christopher prise den Bog som noget ganske overordentligt -- men jeg
  hører formodentlig heller ikke til de Indviede, thi den gik ogsaa
  over min Forstand, og jeg forstod ikke tilstrækkelig at paaskjønne
  den.«
  
  »Ja naar den gaaer over Deres Forstand, saa er det intet Under, at
  den gaaer langt over min: nei saa foretrækker jeg Zwibelløg; det er
  da Noget, som jeg kan forstaae. -- Nei men Mo'er, Du skulde blot
  høre, Nicolai er af samme Mening som jeg, at der nødvendigvis maa
  skee Forandringer i Haven.«
  
  »Kan De nu heller ikke lade min stakkels Have være i Fred?« spurgte
  Præstekonen med et venligt Smil.
  
  »Og han gik langt videre end jeg«, vedblev Andrea Margrethe, »han vil
  ikke alene have Grantræet og de gamle Stikkelsbærbuske bort, men
  ogsaa Valnøddetræet og Nøddehækken.«
  
  »Det gamle prægtige Valnøddetræ vil De hugge om? Nei det mener De
  bestemt ikke«, sagde Emmy.
  
  Nei vist meente jeg det ikke -- det kunde jeg strax mærke blot ved at
  høre den Tone, hvori Emmy sagde disse Ord.
  
  »Og saa Nøddehækken ovenikjøbet!« vedblev Emmy. »Hvad skulde der saa
  blive af Nøddegangen! De skulde blot vide, hvor rart man kan gaae og
  samtale med hinanden i Nøddegangen en Sommerdag.«
  
  Ja, i samme Øieblik faldt det mig paa Sinde, hvor lifligt det maatte
  være en stille Midsommeraften, naar Solen kastede sine sidste rødlige
  Straaler mellem det dunkle Løv, at vandre der ved Emmys Side og høre
  hendes Ord, milde og qvægende som Natteduggen efter den solhede Dag;
  jeg fortrød bitterligt mine utidige Reformplaner og erklærede, at jeg
  havde ikke saa nøie overveiet mine Ord, jeg havde jo ikke seet Haven
  ved Sommertid; maaskee jeg da vilde forandre Mening.
  
  »Forandre Mening!« udbrød Andrea Margrethe, »jo De er en trofast
  Hjælper -- udenfor er De af samme Mening som jeg, og her, hvor De
  skulde hjælpe mig mod Mo'er og Emmy, gaar De over paa Fjendens Parti.
  Naar Mo'er og Emmy faaer Lov at raade, maa her ikke skee den
  allermindste Forandring; Alt skal blive staaende den ene Dag som den
  anden, indtil det tilsidst falder sammen af bare Kjedsommelighed.«
  
  »Holder De saa meget af det Gamle?« spurgte jeg Emmy.
  
  »Ja«, svarede hun, »jeg holder af det Gamle, thi det Gamle er rigt
  paa Erindringer, og i Erindringen boer Fred og Hvile. Der er ikke et
  Træ i Haven, uden at Mindet om en eller anden lykkelig Time knytter
  sig dertil. Mellem disse Træer er jeg voxet op, de have seet mine
  Barndomssorger og mine Barndomsglæder, de tykkes mig at være gamle
  Venner, og naar jeg hører de sagte Vinde suse mellem deres Grene, da
  er det mig, som om de bragte mig en Hilsen fra de svundne Tider --
  hvorledes skulde jeg da nænne at lade dem omhugge?«
  
  »Men jeg elsker det Nye«, sagde Andrea Margrethe ivrigt, »deri er Liv
  og deri er Friskhed, ja jeg troer bestemt, at Vorherre maa være af
  samme Mening som jeg, ellers havde han vist ikke givet os fire
  Aarstider, men kun een.«
  
  »Havde Vorherre været af din Mening«, svarede Emmy, »da havde han vel
  den ene Sommer gjort Græsset grønt og den næste rødt istedenfor --«
  
  »Knak!« sagde det i det Samme, det var Emmys Sax, som Gamle havde
  siddet og leget med, og som nu brak midt over. Ligesom nemlig Kong
  Midas havde den mærkelige Egenskab, at Alt, hvad han rørte ved, blev
  til Guld, saaledes har Gamle den mærkelige Egenskab, at Alt, hvad han
  rører ved, gaaer itu. Han blev imidlertid højst ulykkelig og bad Emmy
  tusinde Gange om Forladelse.
  
  »O det gjør Intet«, svarede denne, »Saxen var gammel og sløv.«
  
  »Jeg skal tage den med til Byen for at lade den istandsætte.«
  
  »Det er ikke Umagen værd; jeg har tilmed en anden Sax.«
  
  Dermed lod Gamle sig trøste og tog atter fat paa Stumperne, jeg troer
  næsten for at see, om de ikke kunde brækkes lidt mere itu endnu.
  
  Corpus Juris gik hen til Pianofortet og slog et Par Accorder an.
  »Skal vi have en Sang?« spurgte han.
  
  »O ja, en Sang, en Sang!« istemmede Andrea Margrethe strax.
  
  »Kan De synge?« spurgte jeg.
  
  »Ja naturligvis kan vi synge«, svarede Andrea Margrethe ligesaa
  forundret, som om jeg havde spurgt hende, om hun kunde tale.
  
  »Hvad kan De da synge?«
  
  »Vi kan mange Slags Sange, vi kan de gamle Kæmpeviser.«
  
  »De gamle Kæmpeviser, kan De virkelig dem?«
  
  »Ja dem kan vi rigtignok -- de lange Sommerdage, naar Emmy og jeg
  sidde ved vort Haandarbeide ude i Jasminlysthuset, lære vi dem udenad
  og synge dem. Vil De høre den om de syvogfirsindstyve, der droge ud
  fra Hald -- vi kan alle syvogfirsindstyve Vers -- eller vil De høre:
  Svend Vonved sidder i Bure -- eller Svend Feldings Vise?«
  
  »Vi kan faae dem alle, den ene efter den anden«, sagde Corpus Juris,
  der havde sat sig ved Pianofortet for at accompagnere. »Lad os
  begynde med Svend Vonved.«
  
  Saa sang vi om Svend Vonved og saa om Ramund hin Unge og saa om
  Jomfru Kirsten -- Andrea Margrethe var utrættelig, og vi maatte synge
  dem fra Ende til anden, thi man kan ikke forstaae Viserne, naar man
  ikke synger alle Versene, sagde hun.
  
  »Se her holder De altsaa dog af det Gamle«, sagde jeg til hende.
  
  »Men de Viser ere heller ikke gamle«, svarede hun, »de blive aldrig
  gamle, men ere bestandigt unge og friske. Eller troer De maaskee, at
  jeg holder mere af dem, fordi de ere tre eller fire Aarhundreder
  gamle? Ak nei, det er mig det Samme, om de ere skrevne igaar eller
  for fjorten Aarhundreder siden -- blot de ere smukke, saa holder jeg
  af dem.«
  
  »De har Ret«, sagde Corpus Juris, »de Sange blive aldrig gamle. I
  hine Tider forstod man at digte, nu er det slet bevendt med
  Digtekunsten.«
  
  »Det veed jeg dog ikke«, meente Gamle, »tvertimod skulde jeg mene, at
  hvad der i hine Sange ligger skjult som svage Spirer, det har i vore
  Dage udviklet sig som rig og mangefold bevæget Lyrik, der i fulde og
  klare Toner, snart i Veemod og Smerte, snart i livsfyldig og
  svulmende Glæde formaaer at udtale, hvad hine Tiders Sangere kun
  formaaede svagt at fremstamme.«
  
  Nu var Disputen i fuld Gang: Gamle og Corpus Juris førte an, Emmy og
  Andrea Margrethe vare Secundanter. Disse to sidste havde egentlig,
  underligt nok, skiftet Mening, thi nu var det Emmy, der, følgende
  Gamles Mening, holdt paa det Nye, medens derimod Andrea Margrethe,
  der var paa Corpus Juris' Parti, forsvarede det Gamle. Disputen var
  temmelig varm, især fra Corpus Juris' Side, ikke saa meget, fordi det
  just var ham om de gamle Kæmpeviser at gjøre, men snarere fordi han
  vilde forsvare Andrea Margrethes Mening. Naturligvis maatte
  Præstekonen og jeg ogsaa give vort Besyv med i Laget, og efterhaanden
  naaede Disputen hen til det Punkt, hvor Enhver er tilfreds, naar han
  blot kan høre sig selv tale, og er aldeles døv for, hvad de Andre
  muligvis kunde have at sige, og da jeg nu havde den stærkeste Stemme,
  var jeg vistnok ogsaa den, som følte sig meest tilfredsstillet. Midt
  under denne hæftige Debat traadte Præsten ind.
  
  »Skal vi saa have Middagsmad?« spurgte han.
  
  »Strax«, svarede Andrea Margrethe, idet hun gik ud.
  
  »Hvorom dreiede Striden sig?« spurgte Præsten, idet han tog Plads i
  den store Lænestol.
  
  Corpus Juris forklarede Stridsspørgsmaalet for ham, og han hørte
  opmærksomt efter. »Ja jeg holder med Christopher,« sagde Præsten
  tilsidst, »jeg troer næsten ogsaa, at man gjør for meget Væsen af de
  Kæmpeviser. Vil De sammenligne dem, kan De finde ti eller tolv med
  aldeles den samme Tanke og Indhold. Derfor vil jeg ingenlunde nægte,
  at de gjemme en rig Poesi i sig, men ofte ligger denne som et raat,
  uforarbeidet Stof, der ligesom endnu venter paa sin kunstneriske
  Behandling. -- De seer saa adspredt ud, Nicolai, hvad mener De
  derom?«
  
  »Ja«, svarede jeg tankeløs: Striden havde for mig tabt sin Interesse,
  da Andrea Margrethe var gaaet sin Vei.
  
  »Det var fornuftig meent«, sagde Præsten. »De sidder nok og tænker
  paa den Poesi, der ligger skjult i Middagsmaden. Heldigviis kommer
  Andrea Margrethe der for at kalde os til Bords. Maa jeg have den
  Ære?« og han bød mig høitideligt Armen og anviste mig Hæderspladsen i
  Sophaen ved Siden af sig.
  
  »Nei der skal Christopher sidde som den Ældste«, indvendte
  Præstekonen.
  
  »Nei, Nicolai skal sidde her«, svarede Præsten, »han vilde slaae mig
  ihjel i Formiddags, derfor byder jeg ham nu at sidde ved min høire
  Side, thi vi skulle gjengjælde Ondt med Godt.«
  
  Hermed blev det, tilmed da Gamle ikke følte sig pirret af nogen
  Ærgjerrighed efter at sidde i Højsædet, men erklærede sig
  veltilfreds med den Plads, han havde faaet mellem Præstekonen og
  Emmy.
  
  Andrea Margrethe sad mellem Corpus Juris og mig, og jeg skulde lige
  til at fortælle hende noget særdeles Morsomt, da hun alvorligt lagde
  Fingeren paa Munden: Præsten havde begyndt at læse Bordbøn.
  
  »Hør Nicolai«, sagde Præsten efter endt Bordbøn, »det er nu strax en
  Trykfejl, som jeg maa rette hos Dem: inde i det store Babel bruger
  man ikke at læse Bordbøn, men det bruger vi ude hos os.«
  
  »Men det kunde Nicolai jo ikke vide«, sagde Præstekonen.
  
  »Derfor siger jeg ham det ogsaa«, svarede Præsten.
  
  Alt ovenfor har jeg bemærket, at ved Middagsbordet ere Folk særligt
  oplagte til at disputere, og denne Erfaring fik jeg ogsaa stadfæstet
  her. Først leveredes der nogle Forpostfægtninger mellem Præsten og
  Andrea Margrethe angaaende Middagsmaden, som Præsten tillod sig at
  kritisere temmelig strængt. Andrea Margrethe var imidlertid
  ingenlunde velstemt mod en saadan Kritik, der i saa høi Grad angreb
  hendes husmoderlige Stolthed.
  
  »Det maa jeg sige«, endte Præsten, »at vore Gjæster faae en temmelig
  tarvelig Modtagelse. Men maaskee gjør Andrea Margrethe det kun for
  siden at overraske dem desto mere.«
  
  »Anretningen er tarvelig, men god«, svarede Andrea Margrethe.
  »=Persicos odi semper separatus=.«
  
  »=Apparatus=«, rettede Gamle.
  
  »Saa? Fader siger altid =Separatus=.«
  
  »Taler De tidt Latin?« spurgte jeg.
  
  »Ja«, svarede Andrea Margrethe, »der gaaer aldrig en Tallerken itu,
  uden at jeg siger: =sic transit gloria mundi=, og naar jeg vil bede
  Fader om Noget, ender jeg altid med at sige: =sic volo, sic jubeo,
  stat pro natione voluntas=.«
  
  »=Ratione=, ikke =natione=«, rettede atter Gamle, »=natione= giver jo
  ingen Mening.«
  
  »Ja men Fader siger altid =natione=.«
  
  »Ja Du maa saamænd med største Fornøielse snakke dit Pernillelatin«,
  sagde Præsten, »naar Du bare vilde lade være at beskylde mig for at
  have lært Dig det, thi det vidner sandelig ikke om datterlig
  Kjærlighed, at Du paa den Maade berøver mig mit gode Navn og
  Rygte.« --
  
  Men den egentlige Hovedfægtning blev foranlediget ved, at der blev
  mældt, at Halte-Ane befandt sig ude i Kjøkkenet og bad om et Par
  Skilling. Gamle gik ud og gav hende Noget, men blev derfor haardt
  angreben af Corpus Juris, der ikke havde synderlig tilovers for
  Halte-Ane, men paastod, at hun drak Alting op, hvad man gav hende.
  
  »Man burde gaae strængere frem mod slige Landstrygersker«, endte han
  med at sige, »nu lader man dem gaae i Fred, og derfor vrimle alle
  Landeveie af dem.«
  
  »Ja vist burde man gaae frem med større Strænghed«, sagde Gamle med
  en vis Bitterhed, »de Fattige og Ulykkelige sætter man i Fængsel, saa
  er man fri for at see paa dem.«
  
  »Ikke i Fængsel, men i Fattighuus«, svarede Corpus Juris, »der er
  rigelig Understøttelse til dem.«
  
  »Har Du prøvet, hvad det vil sige at være under Fattigvæsenets
  Opsyn«, spurgte Gamle, »siden Du taler om den »rigelige«
  Understøttelse?«
  
  »Fattighuset kan naturligviis ikke være et Palads«, lød Svaret, »men
  det er den sædvanlige Flæbevornhed og Tosse-Godmodighed, at man
  istedenfor at skære Kræftskaden rask bort, lader den udbrede sig i Ro
  og Mag til Fordærvelse for det Hele.«
  
  Nu var Signalet givet til en ny Disput, og Alle rustede sig paa det
  Ivrigste. Men Corpus Juris havde udtalt sin Mening med saa stor
  Eensidighed, at den fandt almindelig Misbilligelse; selv Andrea
  Margrethe, der før havde staaet paa hans Parti, kunde ikke længere
  dele hans Anskuelser, men sluttede sig til Modpartiet, og saaledes
  kom da Corpus Juris til at staae ganske ene overfor Præstekonen,
  Emmy, Andrea Margrethe, Gamle og mig, der Alle vare lige begjærlige
  efter at faae Ordet, saa at Corpus Juris neppe fik Tid til at besvare
  eet Spørgsmaal, før tre eller fire nye allerede vare forelagte ham,
  saa at om Corpus Juris end havde været tre Gange saa stor en
  Dialektiker, som han er, vilde han dog ikke have kunnet holde Stand
  mod Overmagten, om ikke af anden Grund, saa fordi det tilsidst var
  umuligt at høre, hvad der blev sagt. Den Eneste, der forholdt sig
  rolig, var Præsten; han sagde ikke et eneste Ord, men idet han lagde
  Armene overkors paa Bordet, saae han snart paa den Ene, snart paa den
  Anden af de ivrige Talere, altid med den mest forundrede Mine, som om
  han vilde sige: »Nu har jeg i mine Levedage aldrig hørt Magen!«
  Endelig da Andrea Margrethe og jeg havde beviist Corpus Juris, at vi
  Alle ere skrøbelige Mennesker (Noget, som han egentlig aldrig havde
  benægtet), og Præstekonen havde foreholdt ham, at der er mange
  uskyldige Fattige, medens Gamle og Emmy udviklede, at Samfundet skal
  øve Retfærdighed, men den Enkelte skal øve Barmhjertighed -- saa blev
  Corpus Juris bragt til Fornuft, han vendte sig mod Andrea Margrethe
  og sagde: »Ja, jeg beder Dem undskylde, om jeg har været for
  paastaaelig i mine Meninger, og for i Gjerningen at vise, at jeg
  virkelig er enig med Dem, saa dømmer jeg mig selv til at betale
  Halte-Ane to Mark.« Derpaa gik han ud og gav Halte-Ane de to Mark,
  hvorfor han ogsaa ved sin Gjenindtrædelse blev hilset med høie
  Jubelraab: og nu var den farlige Middagstime forbi, saa der var ikke
  flere Disputer at frygte for denne Dag.
  
         *       *       *       *       *
  
  Dæmringstimen var kommen, den stille, venlige Dæmringstime: atter
  sadde vi i fortrolig Samtale rundt om den store Porcellænskakkelovn,
  der i den mørke Krog saae ud som et stort hvidt Spøgelse -- snart
  faldt Ordene let og muntert, da var det Andrea Margrethe, som førte
  an, snart var Talen rolig og sindig, da var det Gamle og Emmy, som
  ledede den.
  
  »Men De har ikke seet Emmys Værelse endnu«, sagde Andrea Margrethe
  til mig.
  
  »Og heller ikke Deres«, svarede jeg.
  
  »O, mit er der ikke meget ved at see, jeg har næsten aldrig Tid at
  være der, jeg har altfor meget at tage Vare paa herude.«
  
  »Har De Lyst til at see mit Værelse«, sagde Emmy, »saa skal De gaae
  derop med mig nu, inden det bliver ganske mørkt.«
  
  Saa fulgte jeg da med Emmy op paa Qvisten, thi der var hendes
  Værelse. »Her er noget mørkt, tag Dem iagt, at De ikke støder Dem«,
  sagde hun til mig, »ræk mig Deres Haand, saa skal jeg føre Dem.« Og
  dermed lagde hun sin lille, fine Haand inden i min, idet hun langsomt
  drog mig efter sig: ja vel kunde hun være en sikker Fører gjennem
  alle truende mørke Skygger, tænkte jeg ved mig selv. »Buk Dem, at De
  ikke støder Deres Hoved«, sagde hun til mig, idet hun lukkede Døren
  til Værelset op; »smaat er det Altsammen, men man skal lære at nøies
  med Lidet.«
  
  Ja vel var Værelset lidet, og dog forekom det mig at være saa rigt.
  Hvori denne Rigdom egentlig bestod, veed jeg ikke, thi der var ingen
  kostbare Møbler, rigt broderede Tæpper, eller store Speile med
  forgyldte Rammer: nei Alt var simpelt og tarveligt. Men Alt passede
  saa godt sammen, der var en saadan Fred og Ro over det Hele, at det
  næsten syntes mig, som om dette Bord og disse Stole vare levende, som
  om man godt kunde tilbringe hele Timer i deres Selskab uden at kjede
  sig. Paa Væggen hang et Billede, der forestillede en Skare gode
  Engle, som vaage over en sovende ung Pige: det forekom mig at være et
  Billed af selve det lille Værelse, ogsaa her vaagede gode Engle og
  bragte Stilhed og Ro i Sjælen for Enhver, som traadte herind. Jeg
  satte mig i den lille Sopha og saae mig langsomt om til alle Sider,
  det var, som om jeg ret vilde indsuge Billedet af Alt, hvad jeg
  saae, for uudslettelig at bevare det i min Erindring. Paa
  Væggen ligeoverfor mig hang en gammel Violin, omslynget af en
  Evighedskrands. Jeg saae paa Violinen, jeg saae paa Evighedskrandsen,
  uden ret selv at vide, hvad jeg egentlig tænkte i dette Øieblik.
  
  »De seer paa den Violin«, sagde Emmy til mig, »De vil maaskee vide,
  hvad den har at gjøre her hos mig: det har været Bedstefaders, derfor
  gjemmer jeg den.«
  
  »Ja saa -- spillede han paa Violin?« spurgte jeg -- det var egentlig
  et dumt Spørgsmaal, men jeg syntes jeg skulde sige Noget, men vidste
  ikke selv, hvad det skulde være.
  
  »Ja han gjorde -- jeg kan endnu tydelig mindes ham, jeg var ti Aar
  gammel, da han døde. Jeg kan huske, hvorledes han kunde sidde og
  kjæle for den Violin, som kunde den være et lille Barn, hvorledes han
  kunde spille paa den, saa Taarerne kom mig i Øinene derved: derfor
  gjemmer jeg den bestandigt; De veed jo, at jeg holder af det Gamle«,
  tilføiede hun med et stille Smil.
  
  »Ja det veed jeg«, svarede jeg, »men jeg veed ikke, hvorledes De
  faaer Tid til at tænke saa meget paa det Gamle. Jeg maa altid tænke
  paa det Nye, paa det, som skal komme: der er saa meget, som ligger
  foran mig, saa meget, som skal udrettes -- hvad der ligger bagved
  mig, det er jo forbi og kan ikke gjøres om.«
  
  »Saaledes gaaer det vel de Fleste«, sagde Emmy, »men derfor føle de
  saamegen Uro, saamegen Utilfredshed. I Erindringen ligger Hvile og
  Fred, den kan ikke tages fra os. See vi fremad i Livet, da maa vi
  tidt ængstes og forsage, for hvad der skal komme; see vi tilbage, da
  ere vi trygge og rolige og takke Gud for, hvad han har givet. Først
  naar vi forstaae at leve i Erindring og Haab paa een Gang, først da
  forstaae vi at leve paa den rette Maade.«
  
  Dette sagde Emmy paa sin sædvanlige blide, stille Maade; det lød
  næsten mere, som om hun udtalte sine egne Tanker for sig selv, end
  som om hun talte til mig. Jeg hørte hende gjerne tale, thi ikke alene
  i hendes Ord, men ogsaa i hendes Stemme, i hendes Bevægelser var et
  Udtryk af Ro og stille Sjælefred, som uvilkaarligt meddeelte sig til
  mig, saa at jeg, naar jeg talte med hende, havde ligesom en
  Fornemmelse af, at jeg hævedes til en høiere og bedre Verden, hvor
  der ikke var den Uro og Ufred, som her er nede, men hvor Alt bevægede
  sig lydløst og stille som de rødlige Aftenskyer, der svæve forbi den
  synkende Sol. Og der var Noget i Emmys Væsen, der syntes mig saa
  bekjendt, som om jeg i lang, lang Tid havde levet sammen med hende;
  der var en Anden, om hvem hun saa levende erindrede mig, men hvem var
  denne Anden? Hvem var det, der ganske som Emmy ogsaa syntes ligesom
  at kunne hvile i sig selv, at kunne lade den støiende, larmende
  Verden storme forbi sig som et brusende Vandfald uden selv at lade
  sig rive med af Strømmen? Jeg tænkte og tænkte, men det var mig
  umuligt at finde -- hver Gang jeg ikke saae paa Emmy, da syntes jeg,
  at nu var jeg lige ved at gribe det, men hver Gang, jeg atter fæstede
  mit Blik paa hendes fine, udtryksfulde Ansigt, paa hendes klare,
  sjælfulde Øine, da svandt det atter bort fra mig.
  
  Det blev nu efterhaanden ganske mørkt, kun en ganske svag Lysning
  tilkjendegav, hvor Vinduet var, ellers var Alt ukjendeligt; selv
  Emmy, der havde taget Plads ved min Side, kunde jeg ikke see længer,
  jeg kunde kun høre hendes Stemme. Hun fortalte, og jeg hørte efter, i
  dette Øieblik havde jeg glemt Præst og Præstekone, Corpus Juris og
  Andrea Margrethe og Gamle, Alt havde jeg glemt; kun Emmy var i dette
  Øieblik til for mig.
  
  »Hvor er Manddræberen Nicolai henne?« lød pludseligt en stærk Stemme
  nede fra Gangen. Jeg foer forskrækket i Veiret -- disse Ord dannede
  en skjærende Mislyd til de Tanker og de Stemninger, der i dette
  Øieblik bevægede sig i mig.
  
  »Det er Fader, der kalder paa Dem«, sagde Emmy, idet hun reiste sig,
  »kom og lad os gaae ned, det er jo ogsaa saa mørkt.«
  
  Atter tog hun min Haand for sikkert at lede mig igjennem Mørket; det
  var mig, som om min gode Engel førte mig.
  
  Nede i Gangen traf vi Præsten med sin Studerelampe i Haanden og
  Gamle. »Naa er De der«, raabte Præsten mig imøde, »hvad for Mørkets
  Gjerninger pønser De nu paa? Kom over med mig i Studereværelset, saa
  skal vi ha'e os en luun Passiar, for nu har jeg Lov til at hvile
  efter endt Dagværk.«
  
  Jeg fulgte, skjøndt halvt uvillig, jeg havde havt mere Lyst til at
  blive ved at samtale med Emmy, men det gik jo ikke an at sige Nei til
  Præsten. Da vi kom over i Studereværelset, sagde Præsten, idet han
  satte Lampen fra sig: »De kan da vel ryge en Pibe Tobak, Nicolai?«
  Det var min mindste Kunst. »Ja for jeg skulde da vel ikke troe, at De
  holder mere af en Cigar?« Jo jeg kunde jo rigtignok ikke nægte, at
  jeg foretrak en Cigar. »Ih fy skam Dem«, sagde Præsten, »saa De hører
  altsaa ogsaa til disse forfinede unge Herrer, som finde sig for gode
  til en ærlig Pibe. Nu kan jeg begribe, hvorfor De vilde min stakkels
  Meerskumspibe tillivs i Formiddags, det var af pure Nag og Avind. Men
  siden De helst ryger en Cigar, saa er det da en stor Lykke, at jeg --
  --« her standsede han, idet han tog en Pibe ned af Væggen for at
  undersøge den; jeg troede han vilde fortsætte: »at jeg har Cigarer«
  -- men Præsten fortsatte: »at jeg ingen Cigarer har, for jeg vilde
  nødig bestyrke Dem i Deres Overdaadighed. -- Værs'go, der staaer
  Piberne -- tag, hvad for en, De vil, og lad, som De var hjemme.« --
  
  »De spurgte mig i Formiddags om mit Bibliothek«, sagde Præsten, idet
  han satte sig i sin Gyngestol og tog et Par lange Drag af sin Pibe.
  »Nu sandt at sige, jeg har aldrig været en Ven af den overdreven
  megen Læsning: læs lidt og læs godt! heller læse een god Bog ti Gange
  end ti middelmaadige Bøger een Gang -- det er min Grundsætning i saa
  Henseende«.
  
  »Saa mener De altsaa som hin arabiske Feltherre, at man gjorde bedst
  i at brænde alle Bogsamlinger«, sagde Gamle.
  
  »En stor Deel kunde saamænd gjerne brændes, uden at man vilde mærke
  synderlig til Tabet. Forøvrigt har jeg ikke fordømt Læsning i og for
  sig, men kun den overdrevne Læsning. Man skal lære af Livet; der kan
  man lære mere og bedre end af Bøgerne.
  
  »Men det er en tung og besværlig Vei«, indvendte Gamle, »og mangen En
  vilde paa den Maade ikke engang komme saavidt, at han kunde vide,
  hvordan han skulde lære.«
  
  »Det kan være sandt nok, men paa den anden Side er der dem, der læse
  saa meget, at de for bare Lærdom ikke engang vide, hvad det vil sige
  at leve. Jeg kan huske fra mine Studenterdage en af mine Bekjendte:
  det var et sandt Jern til at læse. Naar der hændelsesvis af og til
  kunde forløbe en Maaned, hvori jeg ikke havde seet ham, saa spurgte
  jeg ham, naar vi atter traf sammen, ikke hvor mange Bøger, men hvor
  mange Alen Bøger han havde læst, siden vi sidst saaes. Han vilde være
  Landsbypræst ligesom jeg, men havde endnu aldrig sat sin Fod udenfor
  Hovedstadens Volde. Endelig fik jeg ham en Gang til at følge med mig
  i et Besøg hos en af mine Slægtninge, der var Præst paa Landet, men
  hvad der her allermeest forbausede ham, det var, at Avlskarlen aldrig
  havde hørt tale om Cicero. Og saadant et Menneske vil være
  Sjælesørger paa Landet, hvad skal det føre til?«
  
  »Til saadan Yderlighed behøver man jo ikke at gaae«, sagde Gamle,
  »der gives en Middelvei: man kan lære baade af Bøgerne og af Livet.«
  
  I det Samme bankede det paa Døren, og en fattig Husmand traadte ind.
  Gamle og jeg vilde fjerne os, men Præsten sagde: »Bliv kun siddende,
  det er en af mine Sognefolk, der saamænd ikke vil gjøre Dem Fortræd.
  -- Værs'go og sid ned Peer; hvordan staaer det sig hjemme hos Jer?«
  
  »Jo Tak, som saa«, sagde Peer, idet han blev staaende ved Døren. »Jeg
  kommer ellers for at bringe Præsten nogle Penge«.
  
  »Det er smukt af Jer, Peer, det skulde I gjøre noget oftere.«
  
  »Men Præsten maa ikke blive vred, at jeg først saa seent kommer med
  dem.«
  
  »Nei det veed I jo nok; naar I bringer mig Penge, bliver jeg aldrig
  vred. -- Hvordan har Konen og Børnene det?«
  
  »Aa jo, det kunde være værre, men det kunde da ogsaa være bedre.«
  
  »Hvad er det for en Snak? Skal I ikke takke Vorherre for, at I har
  det saa godt, som I har det? Kan I huske ifjor, da I havde brækket
  Armen: jo det var en Nød og Elendighed, -- men iaar, da I er sund og
  stærk og har Jert daglige Brød, skal I saa ikke takke Gud derfor af
  Jert ganske Hjerte?«
  
  »Jo«, svarede Peer noget skamfuld, »men vi er jo ikke altid, som vi
  burde være.«
  
  »Det var et sandt Ord, Peer; naar vi ikke ere fornøiede og glade, saa
  er det vor egen Skyld -- Vorherre sender os kun Godt, det er os selv,
  der vender det til det Onde.« Præsten gik et Par Gange i Taushed op
  og ned ad Gulvet, som om han vilde give Peer Tid til at tænke noget
  nøiere over, hvad han havde sagt. Idet han derpaa pludselig gik over
  til et heelt andet Æmne, sagde han: »Læser I noget i Aviserne, som
  jeg sender Jer?«
  
  »Jo Tak skal Præsten ha'e, dem har vi da rigtignok en stor Fornøielse
  af.«
  
  »Læser I dem nu ogsaa rigtig grundig?«
  
  »Jo vi gjør, baade det fra Indlandet og det fra Udlandet, og hvem der
  ere døde, og Følgetongen -- Altsammen læser vi.«
  
  »Det var Ret. -- Nu Gud være med Jer, Peer, hils Konen fra mig.«
  
  »Tak Fa'er, farvel!« og med et høfligt Skrabud gik Peer bort.
  
  »Se der kan De see, hvad for Studier vi drive herude«, sagde Præsten
  til os, »vi læser Aviserne forlæns og baglæns, hvad siger De dertil?«
  
  Det var nu imidlertid den alleruheldigste Lecture, som Præsten kunde
  have valgt for sine Sognebørn, thi efter Gamles Mening ere jo
  Aviserne den pure Fordærvelse. Dog indskrænkede Gamle af Hensyn til
  Præsten sig til at sige, at man vel nok kunde finde bedre Læsning for
  Bonden end Aviserne.
  
  »Det forstaaer sig«, svarede Præsten, Peer vilde jo sikkerlig have
  langt mere Nytte af sine Studier, om jeg vilde laane ham
  Schleiermachers Dogmatik og Richard Rothes Ethik.
  
  »Der er gudelige Bøger og Andagtsbøger i tilstrækkelig Antal, som man
  kan udbrede blandt Almuen«, sagde Gamle uden at lade sig forstyrre af
  Præstens Yttring.
  
  »Ja det har De Ret i, og tilsidst kunne vi faae saamange
  Andagtsbøger, at der slet ingen Plads bliver mere til Andagten. Man
  overfylder Almuen med Katechismer og Psalmebøger og Prædikener og
  Postiller, saa at den tilsidst bliver ligesaa kjed deraf som
  Bagerbørn af Hvedebrød. Nei man skal kun give dem lidt og lidt ad
  Gangen, saa faaer de bestandig Lyst efter mere.«
  
  »Ja hvad skal man da give dem at læse?« spurgte Gamle.
  
  »Det hører De jo: Aviserne. Der finder De et saare alsidigt Indhold,
  som kan bearbeides paa mange forskjellige Maader. De skulde høre,
  hvilke fromme Betragtninger Peer og jeg mangen Gang kunne anstille
  over Aviserne. Snart er der udbrudt Krig mellem Frankrig og Østerrig,
  og saa undersøge vi, hvorvidt det er tilladeligt at føre Krig eller
  ikke; snart er der død en eller anden stor General, saa tænke vi paa,
  hvorlunde Alting hernede er Forfængelighed, endelig er der stor
  Hungersnød i en eller anden Egn af Sverrig, og saa takke vi Gud,
  fordi han har givet os saa rig en Høst. Idag var Peer ikke rigtig
  oplagt, men ellers maa jeg til min Skam bekjende, at han mangen Gang
  forstaaer at finde meget mere i Aviserne end jeg. Det kommer
  overhovedet ikke saa meget an paa, hvad man læser, som hvordan man
  læser. Ifjor var her en Mand i Sognet, der læste saa meget i Biblen,
  at han tilsidst ved velvillig Understøttelse af et Par Baptister fik
  ud, at han var besat af Djævelen. Følgelig vilde han ikke arbeide,
  for siden Djævelen var i ham, var jo Alt, hvad han gjorde, Djævelens
  Gjerning. Konen kom til mig og klagede sin Nød: veed De, hvordan jeg
  saa curerede ham?«
  
  »Nei?«
  
  »Ved Hjælp af »Jeppe paa Bjerget«. Jeg gik hen til ham, tog Biblen
  og de andre Skrifter fra ham og sagde, at nu kunde han til en
  Forandring læse »Jeppe paa Bjerget«. Manden saae jo noget forbauset
  paa mig, men da han har stor Respect for mig, adlød han. Dagen efter
  kom jeg atter til ham, og »Jeppe paa Bjerget« havde foreløbig gjort
  sin Virkning: Manden havde for Øieblikket glemt Djævelen og tænkte
  kun paa »Jeppe paa Bjerget«. Nu bad jeg ham ganske i Forbigaaende om
  at hjælpe mig med et Stykke Veiarbeide: det lovede han mig strax, for
  Folkene herude ere meget tjenstvillige. Derpaa laante jeg ham et Par
  Smaafortællinger, der dog imidlertid ikke sysselsatte ham saa meget
  som »Jeppe paa Bjerget«. Jeg talte nu daglig med ham, om hvad han
  havde læst, fik ham lidt efter lidt til at tage fat paa sit Arbeide
  igjen, de mørke Griller svandt bort, og tilsidst var hele
  Djævlehistorien glemt.«
  
  Gamle lod sig dog endnu ikke ganske overbevise, men meente, at i al
  Fald skulde man holde sig til de historiske Skrifter og lade Almuen
  læse dem.
  
  »Ja det er godt nok, men De skal ikke troe, at De uden videre faaer
  Bonden til at læse Sligt. Ja giv Bonden en Røverroman om Alexander
  Magnus: den Slags Geschichter læser han, men giv ham en velskreven
  Historie, og han lægger den til Side: det er ikke Noget for ham. Nei
  man maa gaae langsomt, ganske langsomt frem. De gode Kjøbenhavnere
  leve i den Indbildning, at alle Mennesker have gaaet i Latinskole og
  studeret Classikerne som de selv. Nei hvad det først kommer an paa,
  det er at vække Sands og Interesse i forskjellig Retning, og dertil
  ere som sagt Aviserne godt skikkede, naar man forstaaer at benytte
  dem paa rette Maade -- siden kan man altid bygge videre.«
  
  Jeg beklagede i mit stille Sind, at Corpus Juris ikke var tilstede:
  det vilde have frydet hans Hjerte at høre denne Forelæsning, skjøndt
  han forøvrigt ikke læste sine Aviser ganske paa samme Maade som
  Præsten og Peer.
  
  »Overhovedet«, begyndte Præsten atter efter en lille Pause, »skal vi
  huske vel paa, at vi Mennesker ere skrøbelige Kar og smaa Kar, der
  saare let løbe over, naar man kommer for Meget i os. Det gjælder
  derfor om at finde det rette Maal. Jeg er altid meget forsigtig i saa
  Henseende: ogsaa paa mine Døtre har jeg givet vel Agt og vogtet mig
  for at proppe for Meget i dem. Jeg troer ikke, at det skal falde
  svært at tælle de Bøger, som Andrea Margrethe har læst, og dog er jeg
  vis paa, at hun skal nok kunne hjælpe sig igjennem Verden med den
  Ladning Visdom, som hun har ombord.«
  
  »Men Emmy --« sagde jeg, idet jeg endnu dvælede i den blide rolige
  Stemning, som var fremkaldt ved Samtalen med hende.
  
  »Med Emmy er det en anden Sag«, svarede Præsten, »hun har altid gaaet
  sine egne Veje, ja jeg kunde næsten fristes til at sige, hun har
  opdraget sig selv. Hun har altid havt Lyst til Bøgerne -- i
  Begyndelsen søgte jeg vel at sætte en Stopper derfor, men det kom der
  ikke noget ud af: nu, tænkte jeg saa, Enhver maa have Lov at gaae
  sine Veje, tvinge hende vilde jeg i al Fald ikke, og saa lod jeg
  hende beholde sine Bøger i Fred. Men især siden Christopher er
  begyndt at komme her, er det blevet langt værre, og han har meget paa
  sin Samvittighed: han slæber den ene Bog til Huse efter den anden,
  saa tilsidst bliver jeg vel nødt til at bygge et lille Udhus, for at
  skaffe Plads til de mange Bøger.«
  
  Gamle sad med et underligt stille Smil, men gjorde intet Forsøg paa
  at forsvare sig; hans Pibe var gaaet ud som sædvanlig, og han selv
  lod ogsaa til at være gaaet ud, det vil sige, hans Tanker, thi medens
  Præsten begyndte at fortælle om forskjellige Bryderier, som han havde
  havt i sin Menighed, og udtalte sin Beklagelse herover, sad Gamle med
  et yderst fornøieligt Ansigt, som om dette glædede ham særdeles, og
  legede med Qvasterne paa Sophapuderne og overlod til mig at anbringe
  de behørige »Saa?« »Nei virkelig?« etc. paa de forskjellige passende
  Steder. Heldigvis lykkedes dette mig saa godt, at Præsten ikke
  mærkede Gamles Aandsfraværelse, før denne ulykkeligvis selv fik en
  Anelse om, at det dog var passende i det Mindste at yttre en vis
  Deeltagelse, og derfor netop ligesom Præsten havde endt en lang
  Skildring af den Bevægelse, hvori et Par Mormoner havde sat hele
  Menigheden, spurgte, om man havde mærket Noget til Mormonerne her i
  Egnen. Saa vare da alle mine Bestræbelser spildte, og jeg ventede
  allerede, at et svært Tordenveir skulde bryde løs over ulykkelige
  Gamle, men til min store Forundring gjentog Præsten med stor
  Taalmodighed sin lange Fortælling, hvilket endydermere vare mig Bevis
  paa den høie Stjerne, Gamle indtog hos Præsten, medens jeg tænkte
  ved mig selv: »Det skulde Du have prøvet paa, Nicolai --!«
  
  Gamle vaagnede op af sine Drømmerier og yttrede mere Interesse for
  Sagen, saa jeg meente, at nu behøvedes min Nærværelse vel ikke
  længer, og i al Stilhed listede jeg mig da bort i Haab om at træffe
  Emmy eller Andrea Margrethe. Da jeg kom over i Dagligstuen, fandt jeg
  Andrea Margrethe og Corpus Juris alene. Den sidste var ifærd med at
  læse nogle lyriske Digte høit, dog lod det ikke til, at han var
  kommen i nogen synderlig lyrisk Stemning, for da han saae mig,
  spurgte han mig i en temmelig gnaven Tone om, hvad jeg vilde. Jeg
  svarede, at jeg vilde nyde hans og Andrea Margrethes angenehme
  Compagni, men at han iøvrigt ikke skulde lade sig forstyrre i
  Oplæsningen. Det lod ikke til, at Corpus Juris havde rigtig Lyst til
  at fortsætte, dog gjorde han det efter Andrea Margrethes Opfordring,
  men læste saa slet, at Andrea Margrethe tilsidst bad mig om at læse i
  hans Sted. Dette satte imidlertid ikke Corpus Juris i bedre Humør, og
  han begyndte nu at øve en saa bidende Kritik over min Oplæsning, at
  vi upaatvivlelig tilsidst vilde være komne i en hæftig Ordstrid, om
  ikke Andrea Margrethe havde vidst at jævne Alt ved sit gode Humør.
  Jeg tænkte forgæves over, hvad der dog kunde have sat Corpus Juris i
  saa slet Stemning, thi han havde hele Dagen været særdeles munter og
  oprømt. Tilsidst lagde jeg Bogen fra mig i Haab om paa denne Maade at
  bringe Freden tilbage, men forgæves, nu var Corpus Juris engang
  kommen i sit kritiske Hjørne, og saa Vee over, hvad der falder i hans
  Hænder; det bliver uden Naade og Barmhjertighed heglet igjennem fra
  Ende til anden, var det saa end det Ypperste og Bedste: for med en
  god Villie kan man nok finde Feil overalt. Nu kriticerede han ikke
  længer min Oplæsning, men tog fat paa selve Digtene, som jeg havde
  læst høit. Saaledes husker jeg blandt Andet et Digt, der begyndte med
  de Ord: »Flyv Fugl, flyv over Furesøens Vover«, et Digt, som jeg
  altid havde holdt overordentlig meget af, men som nu fik en saare
  ynkelig Medfart, navnlig de fire Slutningslinier:
  
      »Har Du ei lyttet til mangefold Smerte
      »Selv hos den fjedrede Flok?
      »Sig et Godnat til mit bævende Hjerte!
      »Sig det, Du veed det jo nok!«
  
  »Bævende Hjerte!« udbrød Corpus Juris i høieste Grad opirret, som om
  det kunde være en personlig Fornærmelse mod ham selv, »hvad er det
  for et bævende Hjerte, som der skal siges Godnat til? Er det
  Digterens eget, hvad nærmest synes mig at være Meningen, hvad skal
  saa den sidste Linie betyde: »Sig det, Du veed det jo nok« -- skal
  Fuglen da sige til ham, hvad han selv godt veed i Forveien?«
  
  »Ordene ere lidt utydelige«, tillod jeg mig at indvende, »dog troer
  jeg nok, at de kunne forsvares. Det er naturligvis ikke Digterens
  eget Hjerte, der menes, men hans Elskedes, i Analogi med et andet af
  hans Digte, hvor han siger: »Mit søde lille Hjerte, hvad tænker Du
  da?««
  
  »Hvad er det for en Snak«, raabte Corpus Juris; »jeg kan begribe, at
  En kan sige til sin Kjæreste: »mit søde lille Hjerte«, men at ville
  sige til hende: »mit bævende Hjerte«, det er reent Nonsens.«
  
  I det Samme traadte Gamle ind, og jeg skyndte mig at forelægge ham
  Spørgsmaalet. Efter at have hørt de forskjellige Meninger erklærede
  han ganske rolig, at det Hele havde ikke Noget at sige, for der var
  ingen Mening i Ordene, men det var Noget, man ikke saa sjeldent kunde
  træffe hos vore Digtere. Denne rolige Dom var imidlertid saa langt
  fra at stille Corpus Juris tilfreds, at den tværtimod gød ny Olie i
  Ilden, idet han paastod, at det var Noget, som Digterne paa ingen
  Maade havde Lov til, ja de burde endog drages til Ansvar derfor, thi
  naar man af alle andre Mennesker fordrede, at de skulde mene, hvad de
  sagde, saa kunde man ogsaa fordre det af Digterne, men det var jo
  umuligt, at de kunde mene, hvad de sagde, naar der overhovedet ingen
  Mening var i, hvad de sagde. Ja han meente endog, at man, naar man
  vilde drive Tingen til Conseqvents, kunde anlægge Sag imod Digterne
  for Bedrageri, fordi de fik Publicum til at troe, at der var Mening
  i, hvad de sagde, og saa var der jo ingen Mening deri. (Ved mig selv
  tænkte jeg, at man kunde med ligesaa stor Ret anlægge Sag mod Corpus
  Juris, for der syntes mig heller ingen Mening at være, i hvad han
  sagde, men disse Tanker beholdt jeg viselig for mig selv, for ikke at
  fremkalde end mere Strid.) Andrea Margrethe, der overhovedet ikke var
  nogen stor Ven af den megen Disputeren, var imidlertid gaaet bort og
  kom nu tilbage med Julekage og Mjød i Haab om paa denne Maade bedst
  at bringe Striden til Ende, og hendes Haab var ikke forgæves, thi
  hvad enten det var den liflige Mjød, eller det var Andrea Margrethes
  milde, klare Øine, som det var umuligt at see paa uden at komme i
  godt Humør, nok er det, Corpus Juris blev formildet og erklærede, at
  der var forresten meget Smukt i det omtalte Digt, og dette var
  allerede en stor Indrømmelse fra hans Side, da han ellers før vilde
  lade Livet end vige saameget som et Haarsbred fra, hvad han kalder
  sin »rigtige Overbevisning.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Ved Aftensbordet indtoge vi de samme Pladser som ved Middagsbordet,
  med Undtagelse af, at Andrea Margrethe havde taget sin Post bag
  Themaskinen, ikke uden Sorg for mig, da den store kobberrøde Maskine
  reent skjulte hendes venlige Ansigt, saa at jeg kun fra Tid til anden
  kunde høre hendes muntre Stemme.
  
  »Naa Nicolai«, sagde Præsten til mig, »hvor mange Gange har De saa
  været paa Dandsebod i Vinter?«
  
  »Paa Dandsebod?« spurgte jeg forundret.
  
  »Ja Fa'er, hvorfor bruger Du ogsaa det Ord?« sagde Præstekonen,
  »Nicolai veed jo slet ikke, hvad han skal tænke om os -- min Mand
  mener, om De har været mange Gange paa Bal i Vinter.«
  
  »Aa Nicolai veed saamænd nok, hvad det vil sige at komme paa
  Dandsebod. Jeg holder mest af at nævne Tingen ved sit rette Navn. Vi
  skal ikke gjøre os bedre end vi er, vi skal jo selv have Dandsebod
  her paa Søndag til Forargelse for hele Menigheden.«
  
  »Skal her være Bal?« spurgte jeg overrasket.
  
  »Sagde jeg det ikke nok, at det var Noget, som Nicolai forstod sig
  paa? Se, hvor Øinene spille som Stjerner i Hovedet paa ham -- jo
  Nicolai, vi skal have Dandsebod, det er kun altfor vist, til Sorg for
  mig, til Forargelse for Menigheden og til uhyre Glæde for Andrea
  Margrethe, der egentlig er den, der har bragt det Hele i Stand -- nu
  kan De selv see, hvad jeg siger, at det ikke er mig, men Andrea
  Margrethe, som commanderer her i Huset, og jeg er jo nødt til at føie
  mig efter hende.«
  
  Gamle opkastede sig som Forsvarer af Andrea Margrethes Mening, idet
  han paastod, at Dands var en meget uskyldig Fornøielse.
  
  »Ogsaa Du min Søn Brutus!« sagde Præsten, »ja jeg vidste det jo nok,
  at hvis jeg ikke rettede mig efter Andrea Margrethes Villie, saa
  vilde jeg i fjorten Dage ikke have Fred i mit eget Hus, derfor giver
  jeg efter, for vi Mennesker ere svage Væsener alle tilhobe, især naar
  man har en Datter som Andrea Margrethe.«
  
  Jeg kunde ikke drikke min The for bare Glæde. At komme paa Bal, at
  dandse med Emmy og Andrea Margrethe -- det var ganske mageløst!
  
  »Hvad tænker De paa?« sagde Præsten til mig, »De seer saa erotisk ud,
  De tænker da vel aldrig paa at forlove Dem?«
  
  »Altid skal Du tale med de unge Mennesker om Forlovelser«, sagde
  Præstekonen, »det er jo bare at sætte dem Griller i Hovedet.«
  
  »Siger jeg, at de skal forlove sig?« spurgte Præsten, »nei her kan
  Christopher og Frederik være mine Vidner -- har jeg ikke tidt og
  mange Gange advaret Dem mod at forlove Dem? har jeg ikke sagt til
  Dem, at De skulde speile Dem i mit ulykkelige Exempel, hvorledes jeg
  har faaet een Kone og to Døtre, bare fordi jeg i min Ungdom en eneste
  Gang begik den Ubesindighed at forlove mig? Har jeg ikke sagt atter
  og atter: Kjære Venner, spis, men forspis Jer ikke -- lov, men forlov
  Jer ikke!«
  
  »Men Du vedbliver dog at tale saalænge derom, at de virkelig tilsidst
  gaae hen og forlove sig. Der var jo slet ingen Grund til at tale til
  Nicolai derom.«
  
  »Med Nicolai«, sagde Præsten, »er det en anden Sag. Saadant et
  Menneske, der forsøger paa at slaae mig ihjel, snakker høit under
  Bordbønnen og ryger Cigar istedenfor Pibe, for ham er der ikke anden
  Redning, end at han maa forlove sig. -- Se der sidder Andrea
  Margrethe, hende skulde De tage, saa fik De en Kone, der kunde sætte
  Skik paa Dem. Og Vielsen skal De faae gratis, saa profiterer De altid
  saa meget derved.«
  
  Godt var det da, at Gamle havde saa alvorlig indskærpet mig, at det
  Taabeligste, et Menneske kan gjøre, er at forlove sig som Student,
  thi ellers havde jeg bestemt forlovet mig paa Øieblikket. --
  
  Præsten blev endnu siddende en Timestid og passiarede med os, derpaa
  bød han os Godnat, og idet han udtalte Ønsket om at maatte have den
  Fornøielse at see os næste Morgen Kl. 8, gik han bort. Jeg meente, at
  vi Andre maatte vel ogsaa gaae til Sengs nu, men Andrea Margrethe
  forsikkrede mig, at det var slet ikke nødvendigt: Præstens
  Sovekammer laa to Værelser fra Dagligstuen, hvor vi befandt os, saa
  at vi godt kunde blive oppe endnu en Stund, naar vi blot ikke vilde
  tale altfor høit og ikke disputere. Det lovede vi, og nu gik
  Præstekonen ogsaa bort efter endnu en Gang at have indskærpet os
  Nødvendigheden af at tale sagte.
  
  Mine Tanker vendte sig alle mod det forestaaende Bal, og da Andrea
  Margrethes gik samme Vei, var det naturligt, at vi mødtes.
  
  »De kan troe, at jeg har kæmpet en haard Dyst« sagde Andrea
  Margrethe, »og saa maatte jeg som sædvanlig staae ganske alene, thi
  Emmy tør aldrig sige Andet, end hvad Fa'er vil.«
  
  »Det var ikke uden Grund, at Fader havde Betænkeligheder«, svarede
  Emmy, »Du veed jo godt, at her er Enkelte i Menigheden, der altid
  ville tale mod Fader og med Glæde gribe enhver Leilighed til at dadle
  ham.«
  
  »Skulde man bryde sig om, hvad de Mennesker siger«, meente Andrea
  Margrethe, »saa kunde man hverken staae eller gaae eller gjøre nogen
  Verdens Ting.«
  
  »Men Du veed ogsaa, at Fader selv har Noget mod Dands og Bal, og at
  han aldrig er rigtig glad, naar vi blive indbudne til Dands.«
  
  »Men det er bare Overtro hos Fader«, sagde Andrea Margrethe, »hvad
  Ondt skulde der være i at dandse? Det Allersimpleste er, at man
  lader, som om man ikke mærker det, og gjør, som man vil.«
  
  Nu -- Tilladelsen til Dands var given, det var for mig Hovedsagen.
  Jeg brød mig ikke om, hvem eller hvormange der kom: Emmy og Andrea
  Margrethe kom, de vare mig =instar omnium=, og for ikke at komme for
  seent bad jeg strax hver især af dem om to Dandse.
  
  »To Dandse«, sagde Andrea Margrethe, »og jeg har ogsaa lovet Frederik
  to og Christopher een!«
  
  »Har De lovet Frederik to, saa kan De ogsaa love mig to -- hvorfor
  skulde han have flere end jeg?«
  
  Saa lovede Andrea Margrethe mig to Dandse, og Emmy gjorde det Samme.
  
  »Og Borddandsen vil jeg dandse med Dem begge To«, vedblev jeg.
  
  »Men netop Borddandsen er det, som jeg skal dandse med Frederik«,
  sagde Andrea Margrethe.
  
  »Og jeg skal dandse den med Christopher«, sagde Emmy.
  
  »Ja saa vil jeg ingen Dame have til Borddandsen, men sætter mig midt
  imellem Dem begge To«, sagde jeg og gjorde derpaa hurtig ved mig selv
  følgende Overslag: »to Dandse med Emmy og to med Andrea Margrethe,
  det er fire Dandse, Borddandsen med dem begge, det er fem Dandse, saa
  er der vel endnu to eller tre Dandse tilbage, men i dem tager jeg
  ingen Dame, men stiller mig op ved Siden af Emmy eller Andrea
  Margrethe og byder dem op, naar Leilighed gives, saa dandser jeg hele
  Aftenen kun med Emmy og Andrea Margrethe -- o det lader sig ypperlig
  gjøre!«
  
  »Holder De meget af at dandse?« spurgte jeg Andrea Margrethe.
  
  »O jeg kunde gjerne dandse hver Dag fra Morgen til Aften og skulde
  aldrig blive træt«, sagde hun.
  
  »Det mener Du ikke«, sagde Emmy.
  
  »Jo vist mener jeg det -- og Du holder ogsaa af at dandse, men Du tør
  ikke sige det af Frygt for Fader.«
  
  »Jeg har aldrig lagt Skjul paa, at jeg holder af at dandse«, svarede
  Emmy.
  
  »Hver Gang vi blive budne til Bal, gjør Du dog Vanskeligheder.«
  
  »Ja fordi jeg veed, at Fader holder ikke af det og helst saae, at vi
  blev hjemme.«
  
  »Det siger ikke noget; naar vi kommer hjem og har moret os godt, er
  Fader dog altid glad.«
  
  »Hør, skulle vi ikke prøve en lille Dands?« spurgte jeg Andrea
  Margrethe.
  
  »Nei det gaaer ikke an, saa vække vi Fader.«
  
  »Men vi kan dandse ganske sagte -- Frederik, dands Du med Emmy, saa
  dandser jeg med Andrea Margrethe -- Christopher, Du kan synge: »Ach
  du lieber Augustin« for os, saa dandse vi en Sagtevals efter den, det
  kan Ingen høre.«
  
  »Men ganske sagte«, bad Andrea Margrethe, der ikke kunde modstaae
  Fristelsen. »Og saa slukke vi Lampen og trække Rullegardinet op og
  dandse i Maaneskin.« Med disse Ord slukkede hun Lampen og trak
  Gardinet op, saa det lyse klare Fuldmaaneskin straalede ind til os.
  
  Saa begyndte Andrea Margrethe og jeg, og Emmy og Corpus Juris at
  dandse Sagtevals i Maaneskin, medens Gamle sad i Sophaen og
  brummede: »Ach du lieber Augustin« paa en ren feil Melodi.
  
  »Du synger falsk, Christopher«, raabte jeg, og nu begyndte Andrea
  Margrethe at stemme i med, i Begyndelsen ganske sagte, men lidt efter
  lidt høiere og høiere:
  
      Ach du lieber Augustin,
      Alles ist væk, væk, væk!
  
  »Hurtigere!« raabte Corpus Juris, der begyndte at blive ivrig, og nu
  stemmede han ogsaa i. Uden at vi selv mærkede det, sang vi bestandig
  høiere og høiere og hurtigere og hurtigere:
  
      Alles ist væk, væk, væk --
      Væk, væk, væk, væk, væk, væk,
      Alles ist væk!
  
  Men hvor høit vi end raabte det sidste »Væk«, var der dog en Stemme
  henne i Døren, der raabte det endnu høiere -- vi vendte os
  forskrækkede om -- der stod Præsten i Slobrok og med Nathue paa, og
  stirrede paa os som en Død fra Graven.
  
  »Ach du lieber Augustin, Alles ist weg!« raabte han, »ja det kan jeg
  rigtignok synge! Her er jo et Spektakel, som om hele Bistrupgaard
  havde sat hinanden Stævne! Og Nicolai som sædvanlig i Spidsen! Og saa
  slukker I ovenikjøbet Lampen, for at Ingen skal see, hvad for Mørkets
  Gjerninger I bedrive!«
  
  »Kunde Du virkelig høre det?« spurgte Andrea Margrethe, der var den
  første, der fik saameget Mod tilbage, at hun kunde tale.
  
  »Om jeg kunde høre det? Jeg skal love for, at det kan høres hele
  Sognet over, saa at det nok skal siges, at nu er det reent galt fat
  oppe i Præstegaarden: de holde Dands og Spektakel hver eneste Nat i
  den hellige Juleuge!«
  
  »Det gjør mig ondt«, begyndte Gamle --
  
  »Ja det gjør mig ondt«, afbrød Præsten ham, »at jeg seer mig nødsaget
  til at afbryde denne behagelige Soiree, men jeg maa virkelig anmode
  de høie Herskaber om at forføje sig til Sengs. God rolig Nat!« og
  dermed gik han.
  
  »Ja saa er det vel bedst, vi gaae til Sengs«, sagde Andrea Margrethe
  med et lille Suk. »Her er Deres Lys, De kjender jo selv Veien op til
  det grønne og det blaae Gjæstekammer: Nicolai, De skal ligge i
  Værelset ved Siden af; Deres Brødre vil nok vise Dem, hvor det er.«
  
  Men der var egentlig Ingen af os, som havde Lyst til at gaae i Seng,
  ikke engang Gamle. Corpus Juris var gaaet hen og stod i det aabne
  Vindue forat afkjøle sig. Vi Andre gik stiltiende hen til ham og saae
  ud over det herlige Vinterlandskab, der udfoldede sig for os. Det
  blaalighvide Snelagen dækkede Mark og Eng, Stilhed og Ro herskede
  over Alt og dannede en paafaldende Modsætning til den Larm, som vi
  nylig havde gjort. Høit oppe paa den dunkelblaae Himmel straalede den
  klare Fuldmaane og de funklende Stjerner ned til os, som om de vilde
  bringe Fred og Ro i vore Hjerter. Lette Nattetaager svævede over
  Træer og Buske, saa lydløst og tyst, at det næsten var os, som om vi
  kunde høre Nattens Taushed. En Stund stode vi Alle ganske stille;
  der var Ingen, der vilde sige Noget. Endelig brød Corpus Juris ud:
  
      »Den stille Vinteraften alt
      »I Nattens Favntag glider,
      »Og sagte hviskes overalt:
      »Nu er det paa de Tider.
      »Beskjærm os Alle, tause Nat,
      »Naar vi paa Leiet ligge --
  
  Her faldt Gamle pludseligt ind:
  
      »Og drømmer Nogen om sin Skat --
      »Vi bede: væk ham ikke.«[2]
  
       [2] H. Hertz.
  
  Og med disse Ord vendte de sig hurtig om, sagde et flygtigt Godnat og
  ilede bort.
  
  Jeg saae forundret efter dem; hvad skulde det betyde? Jeg saae paa
  Andrea Margrethe og Emmy, der endnu stode tause i Vinduet, og til min
  Overraskelse saae jeg, hvorledes trods det blege Maaneskin, der
  kastede et blaalighvidt, spøgelseagtigt Skær over Alt, deres Kinder
  dog blussede i hæftig Rødme. Jeg fandt, at jeg ogsaa burde vise mig
  som ridderlig Troubadour ligesaavel som mine Brødre -- jeg ledte
  efter i hele min Hukommelseskasse forat finde noget Passende: jeg
  kunde jo en heel Skare af Viser og Sange udenad -- dog i dette Øieblik
  var det, som om Alt var svundet bort; alle mine Anstrængelser vare
  forgæves; jeg rømmede mig et Par Gange og saa -- sagde jeg Godnat og
  gik min Vei, ærgrende mig over min Glemsomhed og Kejtethed.
  
  Da jeg gik op ad Trappen, kunde jeg høre Gamle og Corpus Juris tale
  sagte sammen deroppe, men jeg var i dette Øieblik ikke oplagt til en
  gemytlig Aftenpassiar, som vi ellers pleiede at faae os hjemme i
  Kjøbenhavn. Ogsaa taug Gamle og Corpus Juris stille, da jeg kom
  derop. -- -- Der var tre Gjæsteværelser, hver med egen Udgang til
  Corridoren, som løb forbi dem, men tillige førte Døre fra det ene ind
  til det andet, og disse Døre lode vi staae aabne for større
  Selskabeligheds Skyld. Denne Aften var der imidlertid Ingen, som
  yttrede Lyst til slig Selskabelighed. Vi sagde hinanden hurtig Godnat
  og gik derpaa Hver til Sit.
  
  Jeg var lidt forstemt over mit sidste uheldige Forsøg, dog gik denne
  Forstemthed snart over. Thi for det Første ligger det ikke i min
  Characteer at fange Griller og for det Andet frembød denne min første
  Dag i Nøddebo Præstegaard saamange smukke Erindringer, der i
  bestandig vexlende Rækker fremstillede sig for mine Tanker, at jeg
  ikke kunde falde i Søvn. Hvad var det dog ikke for et velsignet Sted
  denne Præstegaard, hvilken Munterhed og Glæde boede ikke her -- og
  hvad for en Lykke, om man hver Dag kunde see disse prægtige
  Mennesker, hver Dag tale med dem. Meest dvælede mine Tanker ved
  Døtrene. Jeg tænkte paa Emmy: det var mig, som om Stemningen af den
  Ro og Fred, jeg havde fornummet i Samtalen med hende, endnu hvilede
  over mig; bestandig klang hendes Ord for mine Øren: »jeg elsker det
  Gamle, thi i det Gamle boer Erindringens Fred og Hvile!« Ja i
  Erindringen boer Fred, det følte ogsaa jeg nu, da jeg mønstrede den
  lange Dag i Tankerne og lod det Alt samle i een Sum for mig. Og jeg
  tænkte paa Andrea Margrethe: hvor hun var munter og snaksom! Og hvor
  hun kunde lee, ja det var dog ganske mærkeligt! Men Gamle siger
  ogsaa, at der er Ingen, der kan lee saameget som unge Piger. Deraf
  har jeg draget den Slutning, at saa maae unge Piger være de
  fuldkomneste af alle Mennesker. Den berømte =Dr.= Swift har nemlig
  sagt, at derved udmærker Mennesket sig fremfor Dyrene, at det kan
  lee, og deraf har jeg sluttet videre, at jo mere et Menneske kan lee,
  des fuldkomnere maa det være, og da nu unge Piger lee allermest, saa
  maa unge Piger være de allerfuldkomneste Mennesker. Men hertil siger
  Corpus Juris, at i denne Slutning ere Præmisserne ligesaa falske som
  Conclusionen, og kun en attenaarig Rus kunde begaae en saadan
  Feilslutning.
  
  Jeg kunde ikke falde i Søvn, jeg laa og tænkte paa Præstegaarden,
  hvor jeg havde befundet mig saa vel hele Dagen. Og paa een Gang stod
  det lyst og klart for min Sjæl, hvad jeg hidtil kun dunkelt havde
  anet, og en indre Stemme sagde til mig med stor Sikkerhed: »Nicolai,
  her skal Du blive forlovet!« Ja saaledes maatte det være, det var der
  ingen Tvivl om! Derfor havde Præstegaarde altid staaet for min Tanke
  i saa herlig en Belysning, derfor var jeg altid bleven glad blot ved
  at høre det Ord »Præstegaard« -- fordi jeg engang skulde blive
  forlovet i en Præstegaard. Og netop en Præstegaard som denne maatte
  det være, det kunde jeg ganske bestemt mærke paa mig selv. Hvad var
  det dog ikke for velsignede Mennesker her, strax fra første Øieblik
  havde de jo modtaget mig, som om jeg var en Søn af Huset, de havde
  bestemt ogsaa en Fornemmelse af, at jeg vilde blive forlovet her. Ja
  Præsten havde jo selv sagt til mig, at jeg skulde forlove mig; vel
  havde han sagt det i Spøg, men =hæ nugæ ad seria ducunt=: den Dag
  skulde nok komme, da det blev til Alvor; Præsten havde uden at vide
  det udtalt en Propheti. Men fire eller fem lange Aar vilde ligge
  imellem, thi jeg vilde ikke forlove mig som Student, det stod fast; i
  de Aar skulde der arbeides, arbeides strængt, men saa kommer Lønnen.
  Jeg vilde tage Examen ved Sommertid, ikke ved Juletid, thi Sommeren
  er dog den bedste Aarstid til at forlove sig i. Naar jeg da er
  færdig, kjører jeg endnu samme Dag med Jernbanetoget Kl. 2½ til
  Roskilde -- nei det er sandt, Examen ender jo først Kl. 4, nu vel,
  saa tager jeg med Aftentoget Kl. 7; Kl. 8 er jeg i Roskilde -- der
  skaffer jeg mig en Hest, og saa har jeg en mageløs Ridetour i den
  stille Sommeraften langs Roskildefjorden -- Skridt for Skridt rider
  jeg med tankefuldt Sind -- indtil jeg nærmer mig Præstegaarden, da
  sætter jeg pludselig i Galop: Alle fare til Døren ved det dundrende
  Hovslag, jeg svinger mig af Hesten og fortæller, hvordan det er gaaet
  mig, og saa siger jeg -- -- -- ja hvad jeg saa sagde, fik jeg ikke ret
  udtænkt, thi hver Gang jeg kom saa vidt, vendte mine Tanker om til
  Roskilde, hvor jeg bestiger Hesten, og atter rider jeg langs Fjorden
  og kommer til Præstegaarden og svinger mig af Hesten -- og saa atter
  tilbage til Roskilde -- og saaledes vedblev jeg at fare frem og
  tilbage og svinge mig paa Hesten og svinge mig af Hesten, indtil jeg
  tilsidst faldt i Søvn og drømte, jeg skulde springe paa Hesten i
  Gymnastiksalen; men hver Gang jeg skulde gjøre det afgjørende Spring,
  spændte Gamle og Corpus Juris Been for mig, saa jeg faldt og maatte
  forsøge forfra igjen med samme Resultat.
  
         *       *       *       *       *
  
  »Befaler Deres Durchlauchtighed et Regnbad eller et Douchebad?« --
  ved disse Ord vaagnede jeg næste Morgen, idet tillige et Par kolde
  Draaber Vand, som faldt ned paa min Næse, mældte mig, at der ikke
  overlodes mig lang Tid til Valget. Jeg foer i Veiret -- der stod
  Præsten og holdt Vandkanden over mit Hoved.
  
  »Klokken -- Klokken er vist ikke ni endnu«, sagde jeg, idet jeg
  strakte mig velbehagelig i Sengen.
  
  »Og mener De, at De er kommen herud for at ligge i Sengen til høit op
  ad Formiddagen?« lød Svaret. »Vi andre christne Mennesker har
  allerede sunget vor Morgenpsalme, men det bruger De naturligvis
  ikke.«
  
  »Er Gam- er Christopher, vilde jeg sige, og Frederik allerede oppe?«
  
  »Kommer det Dem ved, hvad Christopher og Frederik tager sig til? --
  Naa, skynd Dem nu, saa skal vi gaae en Morgentour sammen, og jeg skal
  vise Dem Byen Nøddebos Mærkværdigheder.«
  
  Da det lod til, at Præsten havde i Sinde ikke at vige fra mig, førend
  jeg var bleven paaklædt, saa gjorde jeg mig i Hast færdig. Gamle var
  allerede oppe, men idet jeg gik forbi Corpus Juris' Værelse, saae
  jeg, hvorledes han laa nok saa sødelig og sov derinde. Jeg havde den
  største Lyst til at løbe ind og vække ham, for hvorfor skulde han
  have det bedre end jeg? men Præsten greb mig i Armen, idet han sagde:
  »Vil De nu bare passe Dem selv og smukt lade Frederik i Fred.«
  
  Idet vi gik igjennem Forstuen mødte vi Andrea Margrethe. Hun syntes
  at være i fuld Virksomhed, et stort hvidt Kjøkkenforklæde havde hun
  bundet om sig og saae om muligt endnu mere fornøielig ud end Dagen i
  Forveien. »Godmorgen«, sagde hun til mig, »vil De ikke først drikke
  en Kop The, inden De gaaer ud?«
  
  »Nicolai skal først gaae med mig og betragte Nøddebos
  Mærkværdigheder«, sagde Præsten, »saa kan han altid siden komme hjem
  og drikke Thevand.«
  
  Jeg behøver vel ikke at sige, at jeg brød mig ikke det Mindste om
  Nøddebos Mærkværdigheder, men vilde langt heller blive hjemme og
  drikke The med Andrea Margrethe, men jeg havde nok mærket, at det gik
  ikke an at sige Præsten imod, og derfor fulgte jeg ham.
  
  »Præstegaarden selv er der ikke videre at see paa«, begyndte Præsten.
  »Kun maa jeg bede Dem betragte Hundehuset; De seer, at Indgangen
  dertil er bygget i Rundbuestilen, hvilket tyder paa, at det maa være
  meget gammelt.«
  
  »Hvor er Lænkehunden henne?« spurgte jeg.
  
  »Lænkehunden gaaer frit omkring og lever af at æde Kyllinger.«
  
  »Men hvorfor faaer den da Lov at gaae frit omkring?« spurgte jeg
  forundret.
  
  »Fordi Mo'er og Børnene vil have det, og saa maae jeg tie stille.
  Den Ting lærer De ogsaa nok, naar De engang bliver gift og faaer Kone
  og Børn.«
  
  Det forekom mig underligt, at Præsten altid talte saa meget om, at
  hans Kone og Døtre førte Kommandoen, medens dog i Grunden Alt gik
  efter hans Villie, ja jeg syntes næsten, at han stundum tiltalte dem
  med en vis Haardhed. Jeg kunde ikke dye mig, men lod et Par Ord falde
  derom.
  
  »Ja saa«, sagde Præsten idet han pludselig standsede og saae paa mig
  med et gjennemborende Blik, saa at jeg maatte slaae mine Øine til
  Jorden, men jeg lagde dog Mærke til, at der spillede et lunefuldt
  Smil om hans Læber. »Saa det er Deres meget ærede Mening? -- Naar De
  kan lade være at sladdre af Skole, skal jeg fortælle Dem en
  Hemmelighed, og det er, at naar man har med Fruentimmer at bestille,
  gjør man bedst i ikke at fortælle dem, hvormeget man holder af dem,
  for det kan de ikke godt taale at høre. Men det hører nu ogsaa til de
  Ting, som De vil erfare, naar De engang selv bliver gift.« Dermed
  dreiede han sig rask omkring og gik videre.
  
  Det var atter en straalende Morgen, hvormed Dagen begyndte. Den lave
  Pileallee, der førte op til Præstegaarden, og som om Sommeren var
  ringe og uanseelig, glimrede nu i sin vinterlige Herlighed, bestrøet
  fra øverst til nederst med Rimfrost, mod hvilken Solstraalerne brøde
  sig i et tusindfoldigt Spil. Solen var alt kommen et Stykke op paa
  Himlen og ligesom badede den vinterfrosne Jord i sit Flammehav.
  
  »Luk nu Øinene op og see Dem rigtig omkring«, sagde Præsten til mig,
  »og tak Vorherre, der har givet Dem Øine til at see paa al den
  Herlighed, og tak mig, der fik Dem til at lukke Øinene op. Se nu
  der«, vedblev han, idet han strakte Haanden ud mod de snedækte Banker
  og den frosne Fjord:
  
      =»Vides, ut alta stet nive candidum
      Nøddebo, nec jam sustineant onus
      Silvæ laborantes, geluqve
      Flumina constiterint acuto[3].«=
  
       [3] Hor. Od. I, 9.
  
  Hvor prægtig der end var, tænkte jeg dog, at der var langt prægtigere
  hjemme, hvor jeg kunde sidde og samtale uforstyrret med Emmy og
  Andrea Margrethe, og jeg lod derfor et Par Ord falde om, at det var
  dog temmelig koldt endnu; det vilde være bedre at vente til opad
  Dagen med at spadsere, for saa vilde det være mildere.
  
  »Opad Dagen?« sagde Præsten, »nu det er sandt, jeg har jo reent
  glemt, at De har været til Dands og Lystighed i Nat. Ja maaskee De
  før vil hjem og i Seng igjen, saa kunne vi jo gaae os en lille
  Morgentour i Aften Kl. 7, og derefter vende hjem for paa Ny at dandse
  Julia Hopsasa. Det er saadan en rar christelig Maade at holde Jul
  paa.«
  
  Da jeg ikke gjerne vilde, at Præsten skulde udbrede sig videre over
  dette Æmne, saa skyndte jeg mig at forsikkre ham, at jeg var meget
  glad over at være kommen saa tidlig ud, for Morgenen var dog den
  allerbedste Tid paa Dagen, saa var Alt saa frisk og saa herligt.
  
  »Det er meget fornuftig talt«, sagde Præsten, »det er rigtignok lige
  det Modsatte af, hvad De sagde for et Øieblik siden, men det gjør jo
  ikke Noget.«
  
  Vi vare nu komne ned ad Skrænterne til Fjorden. Langs med denne løb
  en bred Sti, paa hvis Sider der hist og her voxede nogle Hasselbuske.
  
  »Her seer De Langelinie«, sagde Præsten, »om Formiddagen møder De her
  Nøddebos Beaumonde, det vil sige min Kone og mine Døtre, thi Byens
  øvrige Befolkning anseer det for en utilladelig Luxus at spadsere.«
  
  Vi kom forbi et lille Hus, der saae temmelig forfaldent ud. Præsten
  vendte sig pludselig om mod mig og spurgte, om jeg var Bondeven.
  
  »Aa ja, paa en Maade«, svarede jeg tøvende, thi trods alle Corpus
  Juris' Bestræbelser er jeg endnu ikke kommen til Klarhed over mine
  politiske Anskuelser.
  
  »Naa De veed det ikke rigtig selv«, sagde Præsten. »Ellers vilde jeg
  have sagt Dem, at De her i dette Hus kunde qvæge Dem ved Samtaler med
  en Aandsbeslægtet. Peder Sørensen, som boer her, er Stadens første
  Politikus, hvem det vil være en sand Glæde i et belærende Foredrag at
  udvikle for Dem, at Universitetsbibliotheket burde bruges til at lave
  Kræmmerhuse af, at Professorerne burde stikkes ind i Kongens
  Livgarde, og at Præsterne burde sættes til at vogte Gæs. Hvad det
  Sidste angaaer, synes jeg nu ikke, at der er Grund til Klage,
  saalænge som vi har mange af Peder Sørensens Kompagni hos os.«
  
  Efter at have fulgt et Stykke langs med Fjorden dreiede vi ind over
  Markerne og nærmede os Landsbyen. De hvide Gaarde laae tæt ved Siden
  af hverandre; hist og her steg en Røgsøile ganske langsomt i Veiret.
  Paa en lille Bakke inde i Byen hævede en teglhængt Bygning sig, hvis
  gule Mure skinnede stærkt i Sollyset og hævede den frem over de hvide
  Gaarde rundtomkring.
  
  »Det er vel Skolen?« spurgte jeg, idet jeg pegede derop.
  
  »Det er Universitetet«, svarede Præsten corrigerende. »Der kommer en
  af Pallas Athenes Sønner, en ung Rus«, tilføiede han, idet han pegede
  paa en fire Aars Purk, der kom os i Møde, gnavende paa et stort Æble.
  
  »Goddag, min Dreng«, sagde Præsten til ham, »værs'go at tage
  Kaskjetten af for din Præst, Høflighed klæder en ung Mand som Dig saa
  smukt.« Drengen rev hurtig Kaskjetten af og stod og stirrede paa os
  med Kaskjetten i den ene Haand og Æblet i den anden. »Hvordan har din
  Fa'er det? er han nu bleven rask igjen?« vedblev Præsten. Drengen
  svarede ikke, stum af Forbauselse eller Forskrækkelse blev han
  staaende uforandret i samme Stilling.
  
  »Ja lad os ikke forstyrre ham«, sagde Præsten, idet han greb mig i
  Armen og trak videre afsted med mig. »Som De seer, er han fordybet i
  sine politiske Betragtninger og grunder uden Tvivl over, hvilke
  Forandringer Valgloven bør underkastes for paa bedste Maade at kunne
  svare til Tidernes Tarv. Pas De paa, i den Dreng stikker der en
  Minister eller maaskee endog en Journalist, han seer mig ud til
  Allehaande. -- -- Men se, se, der kommer Rector Magnificus i egen
  høie Person«, og med disse Ord pegede Præsten paa en høi, mager Mand
  i en luvslidt Frakke med en noget rødladen Næse, der i samme Øieblik
  traadte ud af Døren paa Skolehuset. »Han er ikke uniformeret, men
  illumineret, som De seer.«
  
  »Drikker han?« spurgte jeg.
  
  »Ikke mere end som nødvendigt er for at kalde Geisten tillive, naar
  han skal udføre sin Embedsgjerning som han pleier at sige.«
  
  I det Samme kom Skolelæreren hen til os og efter at have hilst paa os
  tilbød han at vise mig Skolen. Denne var snart beseet, og Præsten bad
  nu om Nøglerne til Kirken for at vise mig den.
  
  Kirken laa i Udkanten af Landsbyen, saaledes at Kirkegaarden ved en
  lille Lindeallee stod i Forbindelse med Præstegaardshaven.
  Kirkegaarden syntes forøvrigt at være holdt i ganske god Stand, men
  for Øieblikket vare alle Gravhøie overtrukne med et hvidt Snelagen,
  over hvilket kun hist og her et Kors eller en Gravsteen ragede op.
  
  Kirken selv havde ikke noget Særegent ved sig, den saae ud som alle
  vore Landsbykirker. Det Eneste, der vakte min Opmærksomhed, var et
  lille Orgel, hvorfor jeg spurgte Præsten, om Skolelæreren spillede
  godt paa Orgel.
  
  »Han spiller ikke ilde«, svarede denne, »kun har han vel megen Lyst
  til at lave nogle kunstige Triller. Men hvad der derimod er ganske
  mærkeligt, det er vor Klokkeringning. Hver Gang, der skal ringes
  til Begravelse, ringer Klokken nok saa muntert og lystigt:
  »lingelingelingeling«, men skal der ringes til Bryllup, saa ringer
  han ganske langsomt og alvorligt: »bim--bam, bim--bam, bim--bam.««
  
  »Hvorfor ringer han saaledes?« spurgte jeg.
  
  »Manden er Philosoph«, svarede Præsten, »han har selv været gift i
  atten Aar; det er Frugterne af sin Livserfaring, han nu nedlægger i
  sin Klokkeringning.«
  
  Jeg fik Lyst til selv at prøve Orgelet, hvorfor jeg gik op til det,
  medens Præsten satte sig ned i en af Kirkestolene. Skjøndt Orgelet
  kun var lille, løde Tonerne dog smukt og harmonisk hen under
  Kirkehvælvingerne. Efter at have spillet flere gamle Psalmemelodier
  igjennem, tilsidst »Hvo ikkun lader Herren raade«, gik jeg atter ned
  i Kirken, hvor jeg fandt Præsten siddende meget alvorlig, med Hovedet
  støttet til den ene Haand, dybt hensunken i sine egne Tanker.
  
  »Ja, hvo ikkun lader Herren raade!« udbrød han, da jeg kom hen til
  ham, »men det er en svær Kunst at lære. Vi ville selv raade for Alt,
  og derfor gaaer Alt galt. Vi lægge lange Planer for Fremtiden, i Aar
  ville vi gjøre det, til næste Aar det, og det tredie Aar det: og
  gaaer saa ikke Alt efter vort Hoved, saa blive vi forstemte og
  mismodige og mene i høieste Grad at være forurettede af Skæbnen.
  Kjøbmanden vil tjene saa og saa mange Penge, den lærde vil skrive saa
  og saa mange Bøger, Statsmanden vil gjennemføre disse og hine
  Reformer, og lykkes det ikke, ja saa ere de nogle yderst ulykkelige
  Mennesker, der ere i deres fulde Ret til at klage over Styrelsen. Se,
  derover har jeg nu prædiket alle de Aar, jeg har været her, og dog
  saa gammel, som jeg er, gaaer jeg endnu bestandig og bygger
  Luftkasteller og lægger Fremtidsplaner og bliver ilde tilmode, naar
  de ikke lykkes mig -- for jeg kan nok prædike rigtig, men jeg kan
  ikke handle rigtig.«
  
  »Ja«, tillod jeg mig at indvende, idet jeg tænkte paa mine egne
  Fremtidsplaner, som jeg havde fattet i den forløbne Nat, og som ogsaa
  strakte sig temmelig langt ud i Tiden, »det er dog nødvendigt, at man
  lægger en vis Plan, hvorefter man vil handle, ellers maa man jo
  handle blindthen blot efter Øieblikkets Indskydelse.«
  
  »Naturligvis maa man handle efter en vis Plan, det har jeg jo aldrig
  benægtet, men vi skulle ikke sætte os altfor fast i Hovedet, at det
  netop skal gaae til paa den Maade, som vi nu efter vor Visdom mene er
  den bedste. Men her er det netop, at vort Stivsind og Egenraadighed
  kommer for Dagen. Thi det er egentlig ikke saameget i og for sig den
  Ting, at vore Ønsker ikke opfyldes, der vækker vor Uvillie og Harme,
  som derimod den Omstændighed, at _vor_ Villie ikke sættes igjennem,
  at _vi_ ikke kunne regere Alt, som vi nu engang havde bestemt. Og
  hvad ere saa alle vore mange Planer? Daarligdom og Usselhed -- galt
  nok kan det see ud i Verden, men værre vilde det see ud, om det
  skulde gaae efter vor Villie. Derfor er det godt, at der er En, som
  har forbeholdt sig sit Veto og engang imellem standser os, naar vi
  ere altfor ivrige. Kom nu og lad os gaae hjem og drikke The!«
  
  Med denne noget pludselige Vending reiste Præsten sig, og vi gik ud
  af Kirken. Tause gik vi ved hinandens Side over Kirkegaarden, gjennem
  den lille Lindeallee ind i Præstegaardshaven. Hver af os havde nok at
  tænke paa. Jeg gik og tænkte paa mine Drømme fra den foregaaende
  Aften, som kun slet stemmede med Præstens Tale. Men har man ikke
  engang Lov til at bygge Luftkasteller, naar man er ung, hvad skal man
  saa tage sig til? Det dagligdags Liv er dog altfor ensformigt, til
  at man kan holde ud at gaae saaledes fra den ene Dag til den anden
  som i en stor Trædemølle -- saa maa man dog virkelig en Gang imellem
  til en Opmuntring udmale sig Fremtiden, som den skal være, naar vi
  engang blive Herrer og komme til at raade.
  
  Vi traadte nu atter ind i Dagligstuen. Henne i Sophaen bag Thebordet
  sad Corpus Juris og Andrea Margrethe, medens Emmy tilligemed
  Præstekonen og Gamle havde taget Plads om det lille Sybord ved
  Vinduet. Emmy bød mig Godmorgen, idet jeg traadte ind; en Solstraale
  faldt netop hen over hendes hvide, klare Pande, Fred og Ro hvilede
  over hendes Ansigt og syntes at meddele sig til Enhver, der kom i
  hendes Nærhed. Gamle, der sad ved hendes Side, saae ogsaa usigelig
  lykkelig ud; i den ene Haand holdt han sin Pibe, der var gaaet ud som
  sædvanlig, i den anden holdt han et Knippe Nøgler, med hvilket han
  uafladelig raslede, som om han paa denne Maade vilde accompagnere de
  Tilstedeværendes Tale. Ogsaa Corpus Juris, der sad ved Siden af
  Andrea Margrethe, syntes at være i et udmærket Solskinshumør. Han
  talte og lo, saa jeg var helt forbauset, thi det var en heel anden
  Corpus Juris end den, som jeg ellers var vant til at see om Morgenen.
  Det var imidlertid ikke blot denne Gang, men overhovedet hver Morgen,
  vi tilbragte i Nøddebo, at Corpus Juris viste sig saa elskværdig, og
  det uagtet han aldrig fik Dagbladet at see, thi Præsten holdt ikke
  Dagbladet. Jeg kunde fristes til at troe, at det var Andrea
  Margrethe, der nu udøvede samme Virkning paa ham, som tidligere
  Dagbladet, ja endog i langt høiere Grad, thi medens han altid maatte
  studere Dagbladet i det mindste een Time, inden han kunde blive i
  godt Humør, saa behøvede han kun at see paa Andrea Margrethe et
  eneste Øieblik, og strax blev han et nyt Menneske.
  
  Jeg blev staaende midt paa Gulvet og betragtede disse to Grupper, den
  i Sophaen og den ved Vinduet, og vidste ikke rigtig selv, til hvilken
  jeg skulde slutte mig, da Andrea Margrethe afgjorde Valget for mig
  ved at byde mig hen til Thebordet ved Siden af Corpus Juris. Men
  dermed var det ogsaa forbi med dennes gode Humør, og han begyndte
  atter at blive gnaven og fortrædelig. Først klagede han over, at jeg
  traadte ham paa Foden, idet jeg satte mig, saa irettesatte han mig,
  fordi jeg kom for meget Sukker i min The, kort sagt han tiltalte mig
  paa en saadan Maade, at Andrea Margrethe maatte bede ham erindre, at
  jeg ikke længer var et Barn, men nok selv vidste at opføre mig paa
  den rette Maade. Overhovedet var hele Corpus Juris' Opførsel imod mig
  i de Dage mig paafaldende. Hjemme paa Vestergade vare vi altid de
  bedste Venner af Verden, her i Nøddebo kunde jeg derimod ikke komme
  ham tre Skridt nær, førend han strax begyndte at vrisse ad mig. Det
  var mig umuligt at vide, hvad Grunden kunde være hertil; jeg
  gjennemgik i Tankerne alle mine Ord og Handlinger for at udfinde, om
  jeg muligvis kunde have stødt ham med Et eller Andet -- men forgæves,
  jeg var mig ikke noget Saadant bevidst. Paa den anden Side var det
  naturligt, at en saa uvenlig Opførsel fra Corpus Juris' Side maatte
  fremkalde en lignende Stemning hos mig. Ja, jeg begyndte paa en
  Maade at føle et vist Nag til ham; thi medens jeg om Morgenen maatte
  op af min gode Seng for at spadsere en Morgentur med Præsten, kunde
  Corpus Juris blive liggende nok saa magelig og strække sig af
  Hjertens Lyst; bagefter kunde han uforstyrret faae en Passiar med
  Andrea Margrethe, og da jeg nu kom til for at deltage i denne, blev
  jeg modtaget paa saa uvenlig en Maade, -- det var dog ingen broderlig
  Handlemaade! Andrea Margrethe talte imidlertid saa venligt og lo saa
  muntert, at det var umuligt, at nogen fortrædelig eller ubehagelig
  Stemning kunde længe vedvare.
  
  Idet jeg hændelsesvis kastede et Blik ud af Vinduet, saae jeg den før
  omtalte Lænkehund spadsere forbi, og jeg spurgte derfor Andrea
  Margrethe, hvorfor den fik Lov til at gaae frit omkring, da den efter
  Præstens Sigende var saa slem til at tage Kyllinger.
  
  »Den er ikke slem til at tage Kyllinger«, svarede Andrea Margrethe,
  »kun een eneste Gang, da den var Hvalp, vilde den lege med en Kylling
  og kom til at bide den ihjel, det er det Hele.«
  
  »Ja da vare dens Hvalpeaar temmelig længe«, meente Præsten, »for det
  er ikke længere siden end i forrige Uge, at jeg traf den i Hønsehuset
  og maatte jage den ud deraf.«
  
  »Ja det var for at tage Rotter«, svarede Andrea Margrethe, der aldrig
  var forlegen for Svar, »der er saa mange Rotter i Hønsehuset.«
  
  »Rotter?« sagde Præsten, »ja det er nok tobenede Rotter med Vinger
  paa -- gid jeg engang maatte faae nogle af de Rotter til Middag! --
  Se, hvor er nu min store gule Hane bleven af?« vedblev han, idet han
  saae ud af Vinduet, hvor Hønsene netop bleve fodrede, »har Trofast
  maaskee ogsaa taget den for en Rotte?«
  
  »Der kommer den jo«, sagde Andrea Margrethe, idet hun pegede paa en
  prægtig Hane, der ganske langsomt med majestætiske Trin kom ind ad
  Porten og sluttede sig til den øvrige Flok.
  
  »Ja see, er det nu ikke et prægtigt Dyr«, sagde Præsten, idet han
  vendte sig om til mig, »Mage til den Hane finder De ikke i hele
  Sognet; see, hvor den basker med Vingerne og kroer sig midt imellem
  alle sine Koner: ja det er da ogsaa den eneste Mormon, som jeg taaler
  her i Præstegaarden.« -- Ved Synet af denne Hane foer pludselig en
  Tanke gjennem mit Hoved, som siden op ad Dagen modnedes til Klarhed
  hos mig.
  
  Lidt efter trak Præsten sit Uhr op af Lommen og sagde: »Ja nu er det
  vel paa Tide at gaae til sit Arbeide, Klokken er allerede over Ti.
  Hvad har De i Sinde at tage Dem for, Nicolai, vil De maaskee gaae i
  Seng igjen?«
  
  »Jeg vil blive hvor jeg er«, svarede jeg, idet jeg blev siddende paa
  min Plads.
  
  »Naa, De vil blive hos Andrea Margrethe, ja husk vel paa, hvad jeg
  sagde igaaraftes. Det er meget betænksomt af Dem, at De først vil
  træffe de nødvendige Forberedelser, inden De slaaer det store Slag.
  Lykke paa Reisen, Nicolai!«
  
  Da Præsten var gaaet, opstod en lille Pause. Jeg var ganske
  forskrækket over hans sidste Ord, jeg følte, hvorledes alt Blodet
  voldsomt strømmede mig til Hjertet. Anderledes med Andrea Margrethe
  og Emmy: de forholdt sig begge aldeles rolige, som om Intet var
  sagt. Med Hensyn til Emmy var dette endda ikke saa paafaldende, thi
  hun bevarede altid sit stille og rolige Væsen, men med Andrea
  Margrethe var det en heel anden Sag. Hun pleiede ellers ikke at tie
  stille, naar Præsten sagde Noget, som hun ikke syntes om, men tog
  sædvanlig uforsagt til Gjenmæle. Nu derimod taug hun stille, det var
  da aabenbart, at saavel hun som Emmy havde tænkt over Sagen, og at de
  begge vare komne til samme Resultat som jeg: nu kan det ikke skee,
  men engang naar tre eller fire Aar ere gaaede, da kommer Tiden, da
  der skal tales aabenlyst uden Skrømt. Ja jeg saae endog, hvorledes
  Andrea Margrethe kastede et stjaalent Smil hen til Corpus Juris, som
  om hun vilde hilse paa sin tilkommende Svoger. Denne syntes
  imidlertid ikke at bemærke det; han rejste sig, gik med hurtige
  Skridt et Par Gange op og ned ad Gulvet som En, der utaalmodig venter
  paa Noget, og spurgte derpaa pludselig, om vi ikke skulde gaae ud at
  spadsere.
  
  »Ja lad os gaae ned og løbe paa Skøjter paa Fjorden«, sagde Andrea
  Margrethe, »for De kan da vel løbe paa Skøjter, Nicolai?«
  
  »Ja«, svarede jeg freidig; jeg vidste rigtignok, at jeg var ingen
  Mester deri, men hvor Andrea Margrethe og Emmy kunde færdes, der
  turde jeg ogsaa følge med.
  
  »Det var deiligt«, sagde Andrea Margrethe, »thi der er ingen af Deres
  Brødre, der kan.«
  
  »Jo«, svarede Corpus Juris, »nu troer jeg ogsaa nok, at jeg kan det.«
  
  Jeg blev temmelig overrasket ved at høre dette, thi jeg havde aldrig
  seet Noget til, at Corpus Juris havde øvet sig i Skøjteløben.
  
  Den Eneste, der gjorde nogen Indvending mod vor Skøjteløben, var
  Præstekonen. Hun maa vist have havt en Anelse om, hvorledes det stod
  sig med min Færdighed heri, thi hun bad mig paa det Indstændigste at
  lade være. Andrea Margrethe forsikkrede derimod, at der var ikke
  allermindste Fare; hvis jeg faldt, skulde hun nok hjælpe mig op
  igjen. Saa gav Præstekonen tilsidst efter. -- En ny Vanskelighed
  opstod imidlertid med Hensyn til Skøjterne. Thi vel havde baade
  Andrea Margrethe og Emmy hver to Par Skøjter og tilbød os dem
  tillaans, men det befandtes snart, at deres Fødder ingenlunde vare af
  samme Dimensioner som vore. Ogsaa her fandt Andrea Margrethe dog paa
  Udvei, idet vi nemlig kunde gaae ind til Skolelæreren og laane hans
  Sønners Skøjter.
  
  Saa begave vi os paa Veien, ledsagede af Præstekonens Formaninger,
  der blev staaende i Døren og endnu engang tilraabte mig at være
  forsigtig.
  
  Vi gik ned igjennem Pilealleen. »Se, disse gamle Piletræer«, sagde
  Andrea Margrethe, »at Fader nu ikke kan lade dem tage bort! De staae
  saa vindt og skjævt ved Siden af hinanden -- var det nu ikke langt
  bedre at hugge dem om og plante en smuk lille Lindealle istedenfor?«
  
  De gamle Piletræer fandt en varm Forsvarer i Emmy. »Mellem disse
  gamle Piletræer har Bedstefader vandret mangen Aftenstund«, sagde
  hun, »og seet Solen glide ned over Fjordens Banker hist i Vester --
  og nu vil Du hugge dem om?«
  
  »Ja men skulle vi lade Alt det blive staaende, som har været fra
  Bedstefaders Tid«, meente Andrea Margrethe, »saa bleve vi da tilsidst
  nødte til selv at flytte ud af Præstegaarden, for ellers veed jeg
  ikke, hvor vi skulde faae Plads til alle de gamle Træer og gamle
  Møbler, som Du vil gjemme paa. Har jeg ikke Ret Frederik?«
  
  »Jo vist har De Ret«, svarede denne, idet han bøiede sig ned og rev
  et lille Pileskud op af Jorden, som om han vilde bidrage Sit til, at
  det Gamle kunde snarest mulig faae Ende. »Men det er desværre ikke
  alene her, men i alle mulige Retninger beholde vi alt for meget af
  det Gamle. Vi gaae meget for langsomt frem, alt for meget af den
  gamle Slendrian have vi beholdt; tidt og mange Gange maa jeg udbryde:
  
      »Wann wird doch das Blatt sich wenden,
      Und das Reich der Alten enden?«
  
  Men vent blot: snart kommer den yngre Slægt frem, og saa skal vi faae
  noget Andet at see: den har Kraft til at -- til at --«
  
  »Til at skrive Aviser«, fuldførte Gamle i en temmelig skarp Tone.
  Corpus Juris var ikke tilsinds at lade den tilkastede Handske blive
  liggende, men heldigvis naaede vi i samme Øieblik Skolelærerens Hus,
  og medens vi prøvede Skøjterne, blev Stridsspørgsmaalet glemt.
  
  Idet vi nærmede os Fjorden, fløi en stor Fugl hen over den.
  
  »Se en Maage, en Maage!« raabte Andrea Margrethe.
  
  »Er det saa mærkeligt?« spurgte jeg.
  
  »Mærkeligt er det ikke, men det er morsomt. Jeg kan aldrig see en
  Maage uden at misunde den.«
  
  »Hvorfor misunder De den?«
  
  »Tænk at kunne flyve langt, langt bort ligesom den, at kunne see
  fjerne fremmede Lande, det maa dog være mageløst!« Og Andrea
  Margrethe fulgte Fuglens Flugt med længselsfulde Blikke.
  
  Vi kom ned til Fjorden og medens Corpus Juris og jeg omhyggelig
  undersøgte Terrænet, hvor man bedst kunde vove Udfarten, vare Emmy og
  Andrea Margrethe alt langt ude paa den blanke Flade. De løb med en
  Lethed og Sikkerhed, som gjorde Corpus Juris og mig beklemte om
  Hjertet ved Tanken om den Præstation, som vi skulde afgive ovenpaa.
  
  »Nu skal jeg løbe mit Navn«, raabte Andrea Margrethe ind til os, og
  nu løb hun i kjække raske Svingninger et =Andrea Margrethe= -- »og nu
  Deres«, raabte hun op til Corpus Juris -- og øieblikkelig stod der et
  zirligt =Frederik= ved Siden af.
  
  »Vil De ogsaa løbe mit Navn«, bad jeg.
  
  »Det kan De selv komme ud og skrive«, var hendes Svar, »De har da vel
  ikke i Sinde at blive staaende hele Tiden paa Strandbredden.«
  
  Det lod rigtignok til, at baade Corpus Juris og jeg havde meest Lyst
  til at blive paa Strandbredden, der var i al Fald ingen af os, som
  gjorde Anstalter til at komme afsted. Hvad Gamle angik, da havde han
  roligt taget Plads paa en stor Steen under et Træ, men han havde jo
  heller ikke sagt, at han kunde løbe paa Skøjter. Corpus Juris
  erklærede som en klog General, at han vilde foreløbig blive paa
  Strandbredden, for hvis der skulde tilstøde mig noget Uheld, da kunde
  han strax ile til Hjælp. Jeg for mit Vedkommende tænkte, at man kunde
  ligesaa gjerne springe i det som krybe i det og begyndte derfor at
  spænde Skøjterne paa. Saa kom jeg ud paa Isen -- og Lykken hjælper de
  Kjække, ja det er dog et sandt Ord, jeg blev ganske forbauset over,
  saa godt jeg kunde løbe. Vel vare mine første Svingninger noget
  usikkre, og jeg slingrede frem og tilbage som en Skibsmast i Storm,
  men snart fik jeg mere Hold paa mig selv, saa at endog Andrea
  Margrethe erklærede, at naar jeg fik lidt mere Øvelse, vilde jeg
  kunne løbe ligesaagodt som hun selv. Hun foreslog mig nu, at jeg
  skulde tage hende i Haanden, og saa skulde vi begge ile Emmy i Møde,
  der var løbet et godt Stykke op ad Fjorden. Det gik jeg strax ind
  paa, og nu ilede vi afsted. Jo længere vi kom fremad, des hurtigere
  fløi vi -- nu fik vi Emmy i Sigte. Denne raabte Noget til os, som vi
  ikke kunde forstaae. Hendes Raab blev imidlertid høiere, og vi
  syntes, at hun raabte: »En Maage! en Maage!« Dette fandt vi ikke var
  nogen Grund til at standse og fortsatte derfor Løbet. Hun havde
  imidlertid raabt: »En Vaage! en Vaage!« idet der nemlig befandt sig
  en saadan foran os, der var hugget Dagen i Forveien, men i Nattens
  Løb var bleven bedækket med en tynd Isskorpe, hvorfor vi ikke kunde
  see den. Vi vilde derfor ufeilbarlig begge være løbne lige i Vaagen,
  om ikke den samme gode Aand, der vaagede over Palnatoke, da han løb
  ned ad Kullen, nu ogsaa havde vaaget over os. Pludselig sprang nemlig
  en af Remmene paa mine Skøjter, og jeg styrtede lige saa lang, jeg
  var, foran Andrea Margrethe, som derved blev standset. Hun hjalp mig
  atter op, og nu kom ogsaa Emmy til og forklarede os, hvad hun havde
  meent. Saa styrede vi alle Tre vort Løb tilbage mod Strandbredden,
  hvor vi fandt Corpus Juris i Begreb med at binde Skøjterne paa; han
  var nemlig ifærd med at ile mig til Hjælp, som han havde lovet før.
  Vi naaede det faste Land i samme Øieblik, som Corpus Juris yderst
  forsigtig og holdende sig fast i nogle Pilebuske vovede sig ned paa
  Isen. Jeg tilraabte ham frisk Mod, og da jeg nu selv var i Sikkerhed,
  var det mig en vis Glæde at skulle see Corpus Juris paa Glatis. Men
  Andrea Margrethe satte sig derimod, hun erklærede, at der muligvis
  kunde være flere Vaager, og at han derfor skulde vente til en anden
  Gang, naar vi havde undersøgt Isen nøiere, og at vi nu for denne Gang
  skulde begive os hjem. Gamle og Emmy vare af samme Mening, og da
  Corpus Juris selv ikke viste synderlig Lyst til at komme ud paa Isen,
  saa begave vi os paa Hjemveien.
  
  Uagtet den uheldige Slutning var jeg meget vel tilfreds med mig selv.
  Jeg havde viist, at jeg kunde løbe paa Skøjter, og allerede det var
  mig en stor Tilfredsstillelse. Men hvad der var mig end kjærere: der
  var Udsigt til, at jeg oftere kunde komme til at nyde denne Glæde
  sammen med Emmy og Andrea Margrethe. Denne Sidste vilde endog have,
  at vi endnu samme Aften skulde gaae derned igjen for at løbe i
  Maaneskin, hvilket hun beskrev som en særdeles stor Fornøielse. Gamle
  satte sig vel derimod og meente, at det var høist uforsigtigt: naar
  vi alt ved Dagslyset havde udsat os for saa stor en Fare, hvormeget
  lettere kunde Sligt da ikke skee ved det usikkre Maanelys. Men Andrea
  Margrethe paastod, at det var en overdreven Ængstelighed: nu vidste
  vi jo, hvor Vaagen var, og behøvede altsaa ikke længer at frygte den,
  ogsaa løb jeg jo saa godt, at jeg vist ikke vilde være bange derfor.
  Jeg erklærede, at jeg ikke nærede den mindste Frygt i saa Henseende,
  men at jeg med største Glæde vilde gaae derned igjen om Aftenen;
  hvilket ogsaa var sandt, thi jeg kunde nok tænke, at hverken Gamle
  eller Corpus Juris vilde følge med, og saaledes kunde jeg da løbe
  ganske alene derude med Andrea Margrethe.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jeg omtalte før, at jeg ved Synet af den store Hushane havde
  undfanget en Plan. Der var nemlig, som jeg oftere har berørt,
  opstaaet et vist spændt Forhold mellem Corpus Juris og mig, og jeg
  meente mig forurettet af ham. Synet af Hanen gav mig nu Idee til en
  Hævnplan. Jeg havde nemlig ofte hørt fortælle om, at det skulde være
  saa morsomt at stille en Hane ind i Soveværelset og da at see
  Vedkommendes Forskrækkelse, naar han pludselig bliver vækket af
  Hanegal. Dette havde jeg nu i Sinde at forsøge næste Morgen med
  Corpus Juris, thi det havde været mig en ikke ringe Tort at see ham i
  al Magelighed tage sin Morgenslummer, medens jeg maatte ud at
  spadsere Morgentur med Præsten. Da det imidlertid ved slige
  Forehavender er godt at have en Deeltager, saa besluttede jeg at tale
  til Andrea Margrethe derom; hun vilde sikkert skænke mig en virksom
  Understøttelse. Virkelig gik hun ogsaa strax med stor Beredvillighed
  ind paa min Plan, da jeg fortalte hende, hvorledes man havde at bære
  sig ad ved en saadan Leilighed. Men da jeg fortalte hende, at det var
  Corpus Juris, der skulde være Gjenstand for Spasen, saa blev hun
  uenig med mig, idet hun bestemt vilde sætte Hanen ind i Gamles
  Værelse. Dette var mig meget imod, thi jeg havde aldeles ingen Grund
  til at vække Gamle, der jo ikke i mindste Maade havde viist Uvillie
  mod mig, ja hvem jeg endog kunde takke for, at jeg var kommen med til
  Nøddebo. Men Andrea Margrethe stod haardnakket paa sin Mening, ja hun
  truede endog med, hvis jeg ikke gav efter, da at aabenbare Alt for
  Corpus Juris. Dette var egentlig et Forræderi af hende, men jeg blev
  nødt til at give efter, idet jeg dog trøstede mig med, at i Grunden
  var det ligegyldigt, i hvis Værelse Hanen blev sat, thi da Døren stod
  aaben mellem de to Soveværelser, vilde de i hvert Fald begge to blive
  vækkede. -- Da vi vare blevne enige om dette Punkt, traf vi endnu den
  Aftale, at vi begge To om Aftenen, efterat Solen var gaaet ned, og
  før Maanen endnu var staaet op, skulde liste os ind i Hønsehuset og
  bemægtige os Hanen. Dette vilde være den bedste Tid, eftersom det da
  var mørkt, og Hanen altsaa sov; ogsaa kunde vi da bedst gjøre det
  ubemærket, hvilket var os af stor Vigtighed, paa det at Ingen skulde
  røbe vort Forehavende for Gamle og Corpus Juris.
  
  Enhver, der har lagt en Plan, den være sig stor eller lille, længes
  altid med Utaalmodighed efter Øieblikket, da han kan udføre den, og
  saaledes længtes jeg da ogsaa med største Utaalmodighed efter det
  Øieblik, da Tusmørket skulde falde paa. Endelig kom det, og jeg vilde
  strax afsted, men Andrea Margrethe meente, at for en Sikkerheds Skyld
  var det bedst at vente til Klokken henved fem, thi paa den Tid vilde
  det være aldeles mørkt. Saa maatte jeg styre min Utaalmodighed endnu
  en Times Tid, men nu fremstode nye Hindringer. Corpus Juris vaagede
  nemlig som en Argus over hver af Andrea Margrethes og mine
  Bevægelser, saa jeg næsten kunde fristes til at troe, at vor Plan var
  bleven røbet for ham, skjøndt det var mig umuligt at begribe,
  hvorledes. Men aldrig saasnart stod Andrea Margrethe op for at gaae
  ud, og jeg reiste mig for at følge hende, før Corpus Juris
  øieblikkelig spurgte, hvor vi vilde hen. Vel undgik Andrea Margrethe
  ham et Par Gange ved at sige, at hun skulde besørge Noget ude i
  Kjøkkenet, men Følgen heraf var, at jeg maatte blive tilbage, og da
  jeg engang gjorde et Forsøg paa at komme ud med hende ved at tilbyde
  hende mit Følgeskab, erklærede Corpus Juris, at han vilde ogsaa følge
  hende. Endelig fandt Andrea Margrethe et ubemærket Øieblik, hvori hun
  hviskede til mig, at jeg skulde gaae i Forveien og vente paa hende i
  Forstuen, da vilde hun strax komme bagefter. Paa denne Maade lykkedes
  det os at skuffe Corpus Juris' Opmærksomhed, skjøndt jeg nærede Frygt
  for, at han skulde følge vore Bevægelser fra Vinduet af. Men da vi
  kom ud i Gaarden, saae jeg, at alle Gardinerne vare nedrullede, saa
  at vi i den Henseende kunde være rolige.
  
  Det var forøvrigt ikke fuldt saa mørkt, som vi havde ønsket. Foroven
  funklede de klare Stjerner, og forneden havde Sneen bredt sit lyse
  Tæppe over Alt, saa at man med Lethed kunde see Enhver, der gik over
  Gaardsrummet. Vi stode derfor et Øieblik stille og saae os om, men
  der var Intet, der kunde forurolige os. Alle Døre og Skodder vare
  lukkede, kun gjennem Rullegardinerne i Præstens Værelse kunde vi see
  Lys, men af Skyggen, som bevægede sig op og ned, kunde vi slutte os
  til, at Præsten gik op og ned ad Gulvet, rimeligvis fordybet i sin
  Nytaarsprædiken, saa at vi heller ikke fra denne Side havde Noget at
  frygte. Dyb Stilhed herskede over Alt, kun hist og her hørte vi en
  Hunds fjerne Gjøen. Øieblikket var gunstigt; med hurtige Skridt ilede
  vi over Gaardsrummet henimod Hønsehuset. Med Forsigtighed lukkede vi
  Døren op: ogsaa her var Alt Stilhed og Ro, Ænderne laae paa Gulvet og
  sov med Hovederne skjulte under Vingerne -- oppe paa Hjalet sad
  Hønsene i tætte Rader, og kun en og anden dreiede Hovedet, da vi
  aabnede Døren. Andrea Margrethe vilde først gaae ind og tage Hanen,
  eftersom hun var den meest Behændige og bedst kjendte Husrummet. Men
  Hønsene sadde for høit oppe, saa hun kunde ikke naae dem. Saa maatte
  jeg gaae ind istedenfor, medens Andrea Margrethe holdt Vagt ved Døren
  og passede paa, at Ingen nærmede sig, idet hun tillige sagte hviskede
  ind til mig, at jeg endelig maatte være forsigtig og ikke gjøre Støi.
  Dette søgte jeg efter bedste Evne at efterkomme, men det var ingen
  let Sag, thi der var meget mørkt derinde, saa jeg havde ondt ved at
  see mig for. Dog var jeg lykkelig kommet hen til Hjalet og skulde
  lige til at gribe efter Hanen, da jeg i det Samme uheldigvis kom til
  at træde paa en And, der laa og sov paa Gulvet. Denne udstødte nogle
  høie Skrig, der strax bleve istemmede af hele Flokken, og nu opstod
  en grændseløs Forvirring. Alle Hønsene fløi op, skreg omkap med
  Ænderne og fløi rundt omkring, idet de baskede mig i Hovedet med
  deres Vinger, saa jeg blev aldeles fortumlet. Midt under alt dette
  hørte vi et Vindue blive lukket op og Præstens Stentorstemme raabe ud
  i Gaarden: »Aa Niels, nu er Trofast bestemt kommen ind i Hønsehuset
  igjen; løb hen og jag ham ud, og giv ham nogle ordentlige Bank!«
  Hverken Andrea Margrethe eller jeg havde Lyst til at overtage
  Trofast' Parti ved denne Leilighed, og da vi heller ikke ønskede at
  blive overraskede af Niels i en =tête à tête= inde i Hønsehuset,
  besluttede vi skyndsomst at tage Flugten. Men af et Par klapprende
  Træsko, der bestandig rykkede nærmere og nærmere, kunde vi slutte os
  til, at Niels allerede var rykket i Felten, og at det var umuligt at
  komme ubemærket bort. »Lad os skjule os herinde, følg blot mig!«
  hviskede Andrea Margrethe, idet hun greb mig i Armen og trak mig
  bagefter sig ind i et mørkt Rum, hvorpaa hun skjød en Dør i efter os.
  Det var Brændekammeret, der stødte op til Hønsehuset, som hun havde
  ført mig ind i, og hvor der akkurat var saa megen Plads tilovers, at
  vi To kunde staae derinde.
  
  Lidt efter kunde vi høre, at Niels marscherede ind i Hønsehuset, men
  det lod ikke til, at hans Nærværelse tjente til at berolige de
  oprørte Gemytter. Larmen og Uroen vedblev, medens Niels undersøgte
  Alt paa det Omhyggeligste. Omsider gik han atter ud og raabte over
  til Præsten, at der var Intet at opdage, Trofast maatte atter være
  løben bort. »Ja, ja«, lød Svaret, »saa kan Du give ham nogle Prygl,
  naar Du siden finder ham; foreløbig er det bedst, at Du lukker Døren
  godt i og stænger for den, at Trofast ikke atter skal komme derind!«
  
  Niels efterkom Befalingen og lidt efter kunde vi høre, hvorledes han
  fjernede sig med tunge Skridt. Vi listede os frem af vort Skjulested
  -- men hvad skulde vi nu gjøre? Takket være Præstens Forsigtighed
  stode vi som to Fanger, der ikke kunde komme bort. Døren til
  Brændekammeret, som førte ud til Gaarden, var stænget, og nu havde
  Niels lukket Døren til Hønsehuset. Vi søgte efter en Sprække i Døren,
  gjennem hvilken man muligvis kunde stikke en lille Pind og paa den
  Maade aabne Døren, men forgæves, der var ikke et eneste Hul eller
  Sprække at opdage; den syntes at være gjort saa forsvarlig, at den
  gjerne kunde bruges til en virkelig Fængselsdør. Jeg foreslog, at vi
  skulde banke stærkt paa og kalde Nogen til; vor Raaben og Banken
  maatte snart blive hørt, eftersom Kjøkkenet og Folkestuen var i
  Nærheden. Men netop derfor forbød Andrea Margrethe det, thi Følgen af
  vor Banken og Kalden til saa usædvanlig Tid og Sted vilde kun blive
  den, at hele Mandskabet, baade Karle og Piger, kom ud, og vi vilde
  blive en Gjenstand for almindelig Latter. Hun vilde derfor, at vi
  skulde slaae os lidt til Taals; det kunde ikke vare længe, før man
  bemærkede vor Fraværelse inde i Dagligstuen, og da vilde enten
  Præstekonen eller Emmy eller en af mine Brødre komme ud for at søge
  efter os, og da kunde vi kalde en af dem til for at aabne Døren. Saa
  gave vi da os til at vente, men det var ikke videre fornøieligt:
  Opholdsstedet var yderst ubehageligt, bælmørkt var der derinde,
  Luften var qvælende, der var knap saamegen Plads, at vi kunde finde
  Fodfæste, og vi turde ikke røre os af Pletten af Frygt for atter at
  fremkalde et almindeligt Oprør. Dertil kom en vis Uro, hvori vi begge
  og navnlig Andrea Margrethe befandt os. For dog at faae Tiden til at
  gaae med Noget begyndte vi at gjætte Gaader. Men heller ikke dette
  vilde hjælpe: hvert Øieblik standsede vi og lyttede til Døren for at
  høre, om Ingen skulde komme. Forgæves -- det syntes, som om hele
  Gaarden var uddød. Ved at søge efter fandt jeg en Svovlstik i min
  Vestelomme: den besluttede jeg at tænde, skjøndt Andrea Margrethe
  ivrig formanede mig til at være forsigtig, at jeg ikke satte Ild paa
  hele Præstegaarden, og vi To bleve levende indebrændte. Jeg rev til
  -- for et Øieblik blev der ganske lyst derinde, saa jeg kunde oversee
  Alt. Andrea Margrethe stod tæt ved Siden af mig, med den ene Haand
  støttede hun sig til min Skulder, med den anden holdt hun fast i et
  gammelt Hampereb, som hang paa Væggen. Bagved os sadde alle Hønsene i
  tætte Rader og stirrede forbausede paa os, medens Ænderne laa nede
  paa Jorden, skubbede til hverandre og smaasnakkede om, hvad der vel
  havde bevæget os To til at søge vort Qvarteer inde hos dem. I det
  Samme gik Svovlstikken ud, og vi stode atter i det tidligere
  Bælmørke. Hvorlænge vi egentlig bleve saaledes staaende, veed jeg
  ikke: mig forekom det at være en lille Evighed. Tilsidst kunde jeg
  ikke holde det ud længer, jeg hævede alt Armen for at slaae et
  Dommedagsslag paa Døren -- da i det Samme en af Dørene i den
  modsatte Ende af Præstegaarden blev aabnet, og vi hørte en Mængde
  Stemmer, der alle talte i Munden paa hinanden, men blandt hvilke
  Gamles og Corpus Juris' overdøvede alle de Andres. Kort efter hørte
  vi et Regiment Træsko galoppere over Gaarden ud af Porten -- saa blev
  Alt igjen stille. Vi ventede, om Nogen skulde nærme sig os, men nei,
  der kom Ingen -- Alt blev ligesaa roligt, som det havde været før.
  Der var al Sandsynlighed for, at Husets Folk vare sendte ud for at
  søge efter os, altsaa kunde vi gjerne begynde at banke og raabe uden
  at blive overraskede af dem. Men paa den anden Side var der heller
  ikke stor Rimelighed for, at Nogen kunde høre os, thi Dagligstuen laa
  for langt borte. Dertil kom, at ved det første Slag, jeg førte mod
  Døren, begyndte Hønsene at flagre op, saa jeg øieblikkelig maatte
  lade være. Atter maatte vi slaae os til Taals: Folkene maatte dog een
  Gang komme hjem igjen, og da fik vi at overgive os paa Naade og
  Unaade. Saa ventede vi atter en Stund, da hørte jeg pludselig lette
  Fodtrin ile forbi. »Halloh«, raabte jeg, saa høit jeg kunde -- -- den
  Forbiilende standsede -- nok et »Halloh«, der blev besvaret med et
  »Hvor?« -- det var Corpus Juris' Stemme. »Her, her«, raabte jeg --
  »ja hvor? hvor?« blev der raabt tilbage -- »her, her i Hønsehuset!«
  »I Hønse-!« men inden Corpus Juris fik fuldendt sit Forundringsraab,
  stod han alt ved Døren, rev den op i Hast, og ud styrtede jeg som en
  Død -- nei jeg vilde sige som en Ikke-Død af sin Ligkiste, naar denne
  atter bliver aabnet. »Men hvor -- hvor er Andrea Margrethe?« spurgte
  Corpus Juris forfærdet -- »der«, svarede jeg, idet Andrea Margrethe,
  som først havde holdt sig lidt tilbage, nu traadte ud. Men hvad gik
  der dog af Corpus Juris? I Begyndelsen frygtede jeg, at han havde
  taget Skade paa sin Forstand -- han var lige ved at kaste sig paa Knæ
  for hende, greb hendes Hænder, trykkede dem og begyndte en Strøm af
  usammenhængende Ord, hvoraf jeg kun kunde opfatte ganske enkelte,
  som: Is -- løbe paa Skøiter -- Vaage -- drukne o. s. v. Saaledes trak
  han os efter sig, uden at det var os muligt at forstaae, hvad han
  egentlig meente, indtil vi kom ind i Dagligstuen. Her gik Præsten op
  og ned ad Gulvet med Hænderne paa Ryggen i synlig Uro som En, der
  venter paa Noget: Præstekonen og Emmy stode derimod henne ved et af
  Vinduerne, som vendte mod Haven, havde rullet Gardinet op og aabnet
  Skodderne og syntes ivrig at speide efter Noget. »Her er de!« raabte
  Corpus Juris triumpherende, idet han trak os ind bagefter sig som en
  seirende Feltherre fører sine fangne Fjender efter sig.
  
  »Hvor kommer I fra?« spurgte Præsten overrasket.
  
  »Fra Hønsehuset!« svarede Corpus Juris i en selvtilfreds Tone, som om
  det var hans Sindrighed, man kunde takke for denne Opdagelse, medens
  han dog aldrig vilde have fundet os, om jeg ikke havde raabt ham an.
  
  »Fra Hønsehuset!« udbrød Præsten, »og hvad« -- mere fik han ikke sagt,
  thi Præstekonen var som ude af sig selv af Glæde over at see os
  igjen, ja selv Emmy syntes at være kommen i en stærk bevæget
  Tilstand, -- og jeg saae endog en Taare blinke i hendes store klare
  Øie.
  
  Men vare de Andre forbausede ved at erfare, hvor vi havde været, saa
  var vor Forbauselse ikke mindre over at finde dem i en saadan
  Bevægelse. Først efterat Præstekonen havde omfavnet os fire eller fem
  Gange, og den første Glæde over Gjensynet havde faaet Luft, først da
  fik vi efterhaanden Forklaring over, hvorledes Sagerne forholdt sig.
  Corpus Juris havde strax lagt Mærke til vor Fraværelse og yttret Uro
  derover, uden at de Andre havde bekymret sig synderlig derom. Men da
  en halv Time gik, og vi endnu ikke vare komne tilbage, begyndte ogsaa
  de Andre at undre sig. Saa kom Præsten over fra sit Værelse, og da
  han ikke saae os, havde han spurgt efter os uden at kunne erholde
  nogen Underretning. Dog meente Præstekonen, at vi vare maaskee gaaede
  ud at spadsere sammen, skjøndt Præsten fandt, at det var en underlig
  Tid at spadsere paa. Man havde raabt ud i Haven paa os i den Tanke,
  at vi muligvis kunde være der -- men der var intet Svar kommet paa
  Raabene. Medens man nu anstillede forskjellige Gisninger om, hvor vi
  vel kunde været gaaede hen, fik Gamle pludselig den ulykkelige Idee,
  at vi maatte været gaaede ned til Fjorden sammen for at løbe paa
  Skøjter. Han erindrede sig, at vi havde om Morgenen talt om, at det
  kunde være morsomt at løbe paa Skøjter i Maaneskin, tillige erindrede
  han sig Vaagen, som vi nær vare styrtede i, og af Alt dette kom han
  til det Resultat, at der maatte være skeet en Ulykke. Præsten meente
  vel, at det havde ingen Fare, for »Ukrudt forgaaer ikke saa let«,
  men Gamle lod sig ikke stille tilfreds, men var gaaet ned til
  Fjorden for at søge efter os. Da han ikke havde fundet os, var han
  atter kommen tilbage, aldeles fortvivlet: han var ganske vis paa, at
  vi vare druknede. Nu var ogsaa Præsten bleven urolig over vor lange
  Udeblivelse og havde derfor sendt Gaardens Folk ud for at søge efter
  os: det var denne almindelige Afmarsch, som vi havde hørt inde fra
  vort Skjulested. Efter at man en Tid lang havde anstillet frugtesløse
  Undersøgelser nede ved Fjorden, var Corpus Juris atter ilet tilbage
  til Præstegaarden for at see, om vi dog ikke skulde være komne. Det
  var den Gang, at vi havde kaldt ad ham og saaledes atter vare blevne
  fundne.
  
  Ligesom Præstekonen og Corpus Juris havde fortalt dette, gik Døren
  op, og Gamle traadte ind. Men hvor saae han dog ud! Fra øverst til
  nederst var han dækket med Leer og Jord, hvorimellem der sad store
  Klumper Snee, der vare begyndte at smælte og som smaa Bjergstrømme
  rislede ned ad ham. Ansigtet var ligeledes dækket af Jord og Støv, og
  i Panden havde han slaaet et Hul, hvoraf Blodet løb ned ad den høire
  Kind. Jeg blev staaende stum af Forskrækkelse ved dette Syn, men
  neppe fik Gamle Øie paa mig, før han styrtede hen imod mig, omfavnede
  mig og slap mig ikke, før jeg var bleven et nøiagtigt Afbillede af
  ham selv. Derpaa ilede han hen til Andrea Margrethe, men heldigvis
  standsede Præsten ham i Farten og sagde, at denne helst vilde modtage
  hans Lykønskninger paa Afstand. Først nu kom Gamle til Besindelse om,
  hvorledes han egentlig saae ud. Han fortalte os da, at han, efter at
  man forgæves havde søgt os nede ved Stranden, var aldeles overbevist
  om, at vi vare forulykkede, at han ude af sig selv af Sorg og
  Fortvivlelse var løben tilbage til Præstegaarden; paa Veien var han
  snublet og faldet i en dyb Grav, hvor Bevidstheden et Øieblik havde
  forladt ham. Derpaa havde han atter reist sig op og var løben videre,
  indtil han nu kom til os og fandt os begge udenfor al Fare.
  
  Gamle og jeg stode og stirrede paa hinanden: det var vanskeligt at
  sige, hvem af os der saa værst ud.
  
  »Se der staaer Originalen«, sagde Præsten, idet han pegede paa Gamle,
  »og der staaer Copien«, idet han pegede paa mig -- »Ligheden er
  slaaende: det er dog Jammerskade, at Bogtrykkerkunsten alt er
  opfunden, ellers var det falden i vort Lod at gjøre Verden bekjendt
  med den herlige Opfindelse.«
  
  Præstekonen havde imidlertid hentet Eddike og Vand for at bade Gamles
  Pande, og det viste sig, at Saaret var ubetydeligt. Vi gik nu begge
  op paa vore Værelser for at skifte Klæder. Det var godt, at jeg kunde
  hjælpe Gamle hermed, thi han var endnu saa bevæget, at han hverken
  kunde sandse eller samle. Først vilde han iføre sig Corpus Juris'
  Klæder, og da jeg havde gjort ham opmærksom paa Feiltagelsen, vilde
  han trække Frakken paa før Vesten. Endelig blev han færdig og gik
  atter ned. Da jeg derpaa i Hast havde omklædt mig selv, tøvede jeg et
  Øieblik. »Endnu er der Tid«, sagde jeg til mig selv, »Slaget er ikke
  tabt endnu. Der er Ingen, der egentlig har faaet vor Plan at vide,
  vort Forehavende er ikke blevet røbet. Endnu kan det udføres: nu
  kjender Du Leiligheden derovre -- Du kan i Hast løbe derover og tage
  Hanen, sætte den i Corpus Juris' Værelse og atter gaae ind, uden at
  Nogen, ikke engang Andrea Margrethe har nys om Sagen.« Som tænkt, saa
  gjort: jeg foer afsted over til Hønsehuset, saae mig forsigtig
  omkring til alle Sider, at ikke Trofast eller Niels eller Præsten
  skulde være i Nærheden, aabnede Døren, gav nøie Agt, at jeg ikke
  atter skulde træde paa Ænderne, og fik Hanen lykkelig og vel fat. Saa
  tilbage, ind paa Corpus Juris' Værelse: der stod et stort Klædeskab,
  som næsten naaede heelt op til Loftet; ovenpaa det kunde jeg bedst
  gjemme Hanen. Pladsen var imidlertid kun knap, men jeg gav Hanen et
  lille Tryk paa Hovedet, og saa kunde den nok faae Plads deroppe.
  Magelig sad den jo rigtignok ikke, men en Hane behøver da heller ikke
  at have det saa forskrækkelig magelig, og des før vilde den vaagne og
  glæde Corpus Juris med sine natlige Toner.
  
  Da jeg atter kom ned, fandt jeg Familien ved Aftensbordet.
  
  »Hør Nicolai«, sagde Præsten til mig, »kunde jeg nu ikke faae at
  vide, hvad De egentlig vilde ovre i det Hønsehus?«
  
  Jeg havde ikke troet, at jeg paa Ny skulde blive underkastet noget
  Forhør desangaaende og havde derfor ikke i Tide været betænkt paa
  Svaret. Jeg maatte nu søge at redde mig derfra, saa godt jeg kunde,
  men det vilde ikke ret lykkes mig, og jeg kunde nok mærke, at min
  Beretning blev temmelig usammenhængende og meningsløs.
  
  »Ja saa«, sagde Præsten, da jeg omsider var færdig, »og slige
  Historier troer De, at De kan binde mig paa Ærmet? Nei min unge Ven,
  jeg forstaaer nok, hvad der stikker bagved. De er en Don Juan, en
  fuldstændig Don Juan, skjøndt det er græsseligt at tænke sig alt i
  saa ung en Alder at være saa fordærvet! Igaar søgte De at slaae
  Faderen ihjel, idag holder De natlige Stævnemøder med Datteren i
  Hønsehuset. Men saa er det bedst strax at gjøre en Ende derpaa; nu
  har De uden videre Tøven strax paa Stedet at forlove Dem med Andrea
  Margrethe.«
  
  Jeg var lige saa tilfreds med denne Dom som Aalen, der af Molboerne
  blev dømt til at druknes. Hvad derimod Andrea Margrethe meente, kunde
  jeg ikke ret komme efter. Hun var ivrig sysselsat med Themaskinen og
  syntes at glemme Alt over denne. Hendes Ansigt udtrykte ikke Uvillie,
  men heller ikke Bifald med, hvad Præsten havde sagt. Ikke desmindre
  troede jeg mig dog i Stand til at raade disse Runer; hendes Mening
  var upaatvivlelig den samme, som den havde været i Formiddags, da
  Præsten havde berørt det samme Æmne: nu kan det ikke skee, men engang
  om tre eller fire Aar, naar Nicolai har faaet sin Embedsexamen, saa
  kan der tales for Alvor derom.
  
  Corpus Juris fik pludselig Lyst til at spadsere. Det var ogsaa en af
  disse mærkelige Forandringer, der var foregaaet med Corpus Juris
  herude. Hjemme i Kjøbenhavn havde han kun sjeldent Lyst til at
  spadsere; i det deiligste Solskinsveir kunde han ligge hjemme paa
  Sophaen og læse i en Roman, medens Gamle og jeg travede om paa
  Langelinie og Frederiksberg, og kun efter mange Overtalelser kunde vi
  undertiden faae ham til at deeltage i disse Vandringer. Men her i
  Nøddebo vilde han hvert Øieblik ud at spadsere. Navnlig nu for
  Øieblikket fandt jeg Tiden meget ubeleilig dertil, Klokken var over
  otte, og jeg syntes, han kunde have spadseret nok nede ved Fjorden,
  da han søgte efter os. Gamle var for sit Vedkommende ogsaa fuldkommen
  tilfreds med den Spadseretour, han havde faaet, men Andrea Margrethe
  derimod var af samme Mening som Corpus Juris.
  
  »Hvor skal vi da gaae hen?« spurgte jeg, der altid var rede til at
  gaae, saasnart Andrea Margrethe vilde gaae.
  
  »Vi vil gaae ud paa Kirkegaarden«, svarede denne.
  
  »Hvad skal vi paa Kirkegaarden?«
  
  »Der er saa smukt ude i Maaneskin og saa kan vi see Spøgelser
  derude.«
  
  »Kan De see Spøgelser?« spurgte jeg, »jeg har aldrig været saa
  lykkelig.«
  
  »Ja men jeg er et Søndagsbarn«, svarede Andrea Margrethe, »jeg er
  født en Søndag, og derfor kan jeg see Spøgelser og Utysker.«
  
  »Se Dig selv i Speilet, saa seer Du strax eet Utyske«, sagde Præsten.
  
  »Skal vi saa gaae?« spurgte Corpus Juris, der var gaaet ud og nu
  atter kom tilbage med Andrea Margrethes Kaabe og Hat.
  
  »Gaaer Du ikke med, Emmy?« spurgte Andrea Margrethe.
  
  »Ja jeg veed ikke ret -- gaaer De med, Christopher?«
  
  »Jeg er træt«, svarede Gamle, »jeg har mere Lyst til at blive her hos
  Deres Forældre.«
  
  »Christopher er et godt Menneske«, sagde Præsten, »han tænker paa os
  Gamle; I Andre tænke bare paa at føjte og more Eder -- vi Gamle kan
  smukt sidde hjemme og kjede os.«
  
  Emmy erklærede, at hun vilde ogsaa blive hjemme.
  
  »Geneer Dig ikke«, sagde Præsten, »gaa kun med, det har Du alligevel
  mest Lyst til.«
  
  Det lod imidlertid ikke til, at Emmy havde Lyst dertil. Hun satte sig
  rolig ned ved Siden af Gamle og vilde begynde paa et Haandarbeide, og
  først da Andrea Margrethe erklærede, at hvis Emmy ikke gik med, saa
  vilde hun heller ikke gaae med, lod Emmy sig navnlig ved Corpus
  Juris' og mine Overtalelser bevæge til at gjøre Følgeskab.
  
  Jeg skyndte mig hen at byde Andrea Margrethe Armen, men Corpus Juris
  kom mig i Forkjøbet. Saa maatte jeg følges med Emmy, og jeg havde
  ingen Grund til at fortryde Følgeskabet. Jeg havde den Dag næsten
  slet ikke talt med Emmy, saa jeg benyttede nu Leiligheden til at
  indhente det Forsømte. Sneen knirkede under vore Fødder, det var
  bitterlig koldt, men ved Emmys Side glemte jeg snart baade Is og
  Kulde og Sne. Hendes Tale var mild og rolig, den var et klart Udtryk
  af hendes Tanker, der var rene og skjønne som de klare, hvide
  Maanestraaler. Alt, hvad hun talte om, blev ligesom hævet op i en
  lysere, skjønnere Verden, det var, som forstod hun at opfatte
  Harmonien i Alt, saa at enhver Dissonants, enhver Uoverensstemmelse
  og Strid forsvandt. Meget, der hidtil ikke havde vakt min
  Opmærksomhed, forstod hun at aabne mit Blik for, saa at jeg pludselig
  saae det i et heelt andet Lys. Som den kyndige Juveleer veed at
  skatte den kostelige Ædelsteen, der for den Uindviede tager sig ud
  som en ringe og uanseelig Kiselsteen, saaledes vidste hun strax at
  paaskjønne, hvad godt og smukt der kunde være hos et Menneske, medens
  Andre ikke kunde see noget Usædvanligt deri. Blandt Andet kom vi til
  at tale sammen om Gamle, og jeg blev i høi Grad overrasket ved at
  høre den Inderlighed og Varme, hvormed hun omtalte ham. For mig havde
  Gamle altid staaet i en vis Afstand; det gik mig med ham som med saa
  meget Andet: jeg tog det, som det var, uden at gjøre mig selv
  Regnskab for, hvorledes det egentlig forholdt sig dermed. Gamle var
  min Broder, og jeg holdt meget af ham, men noget særdeles
  Overordentligt havde jeg dog aldrig troet at finde hos ham.
  Anderledes med Emmy, hun var nærved at betragte Gamle som et Slags
  høiere Væsen. Hun kunde ikke noksom prise hans aabne Sands for alt
  Skjønt og Stort, hans rige Kundskaber, hans ædle og medfølende Hjerte
  for Andres Nød og Kummer. Jeg svarede hertil, at uden at ville
  nedsætte Gamle maatte jeg dog tilstaae, at han meest levede i sine
  egne Drømmerier og ikke syntes at bekymre sig stort om den Verden,
  der omgav ham.
  
  »Og det siger De«, svarede Emmy med en Iver, jeg ikke før havde seet
  hos hende, »det siger De, der endnu i Dag har havt Beviser paa den
  Kjærlighed, hvormed han tænker paa Dem.«
  
  »Hvorledes det?« spurgte jeg.
  
  »Har De da allerede glemt, hvilken Skræk han har udstaaet i Aften for
  Deres Skyld? De skulde blot have seet, hvor urolig han var, da De var
  borte, hvor han -- ja De saae ham jo selv, da han kom tilbage, var
  faldet og havde slaaet sig og dog ikke agtede derpaa, saa opfyldt var
  han af Tanken om Dem. Og nu hans Glæde over at gjensee Dem, agtet De
  heller ikke den for Noget?«
  
  »Ja det var nu saadan en høitidelig Leilighed«, indvendte jeg, »han
  troede, jeg var druknet, og saa var det da ikke saa underligt, at han
  blev glad ved at finde mig levende: det Samme vilde jeg have gjort i
  hans Sted uden at regne mig det til synderlig Fortjeneste. Men De
  skulde see ham til Dagligdags, saa kan han gaae undertiden hele Timer
  indesluttet i sig selv uden at sige et eneste Ord.«
  
  »Og er det da de bedste Mennesker, som tale meest? Troer De, at den,
  som har mange Ord, ogsaa gjemmer Meget i Hjertet?«
  
  »Det troer jeg just ikke, men jeg mener dog, at man gjerne kan tale
  lidt sammen engang imellem, uden at det just behøver at være saa
  uhyre dybsindigt. Ellers kunde man tilsidst staae Fare for ikke at
  tale et eneste Ord den hele lange Dag. Og naar han virkelig gjemmer
  saa meget i sig, som De troer, hvorfor meddeler han da ikke os Andre
  lidt af sin megen Visdom? Saalænge han beholder den for sig selv, er
  den dog kun en død Skat.«
  
  »Har De da nogensinde bedet ham derom, og han har afslaaet det? Har
  De nogensinde begyndt en Samtale med ham, og han har viist Dem
  uvillig bort?«
  
  Jeg begyndte næsten at frygte for, at jeg havde gjort Emmy vred. Jeg
  havde just heller ikke tilsigtet et saadant bestemt Angreb paa Gamle,
  thi jeg nærede ingenlunde ringe Tanker om ham, men ifølge den
  Modsigelsesaand, som boer i os Mennesker, kunne vi aldrig høre Nogen
  roses paa særdeles Maade, uden vi strax føle os opfordrede til at
  fremdrage Skyggesiderne og mangen Gang dvæle mere ved disse, end vi
  egentlig havde betænkt fra først af.
  
  Vi havde imidlertid naaet Kirkegaarden og vare gaaede et Par Gange
  omkring den, uden at jeg i Samtalens Hede havde lagt Mærke dertil. Nu
  standsede jeg og saae mig om, og Emmy, der maaskee frygtede for at
  have været altfor ivrig, standsede ogsaa. Kirken, der ved Dagslyset
  saa temmelig uanseelig ud, syntes at være voxet i Maanelyset. Dens
  hvide Mure, som kastede de blege Maanestraaler tilbage, havde ligesom
  et aandeagtigt Udseende. Rundt om laa Gravhøi ved Siden af Gravhøi,
  dækkede af det hvide Snelagen: ikke et Græsstraa var at see, ikke en
  Fugl var at høre -- her havde den blege Død opreist sin Throne: Alt
  var Kulde, Død og Taushed. En stærk Modsætning hertil var det
  pludselig at høre Latter og høirøstet Tale; det var Corpus Juris og
  Andrea Margrethe, som ligeledes vare gaaede Kirkegaarden rundt og nu
  atter kom os i Møde. De vare i en hæftig Ordstrid sammen, men i al
  Venskabelighed, thi de lo ligesaameget som de talte. Efterhaanden som
  de kom nærmere, kunde vi bedre forstaae, hvad de sagde.
  
  »Deri gjorde hun Ret«, paastod Andrea Margrethe, »jeg vilde have
  gjort det Samme i hendes Sted.«
  
  »Hvilket?« tillod jeg mig at spørge, da de i det Samme standsede lige
  foran os.
  
  »Frederik har netop fortalt mig en Historie om en ung og deilig
  Ridderjomfru, der boede paa en gammel Borg paa den anden Side af
  Fjorden, og som sagde Nei til syv Beilere.«
  
  »Hvorfor gjorde hun det?«
  
  »For at de ikke skulde troe, at hun uden Videre vilde sige Ja til den
  Første, den Bedste, der kom. I hendes Sted vilde jeg gjort det
  Samme.«
  
  »Ja saa«, sagde jeg og taug lidt stille. Vi forlode atter
  Kirkegaarden og vendte tilbage til Haven. Derpaa sagde jeg atter:
  »Kjender De Visen om »Roselil og hendes Moder«?«
  
  »Ja vist saa«, sagde Andrea Margrethe uden at ane, hvor jeg vilde
  hen.
  
  »Vil De ikke synge den for os?«
  
  »Jo gjerne«, svarede Andrea Margrethe noget forundret over dette
  pludselige Forlangende. Først da hun kom til Slutningen af Sangen, og
  jeg ovenikjøbet havde den Dristighed at stemme i med ganske sagte:
  »Roselil blev saa rød som et dryppende Blod« -- -- først da forstod
  hun, hvad jeg havde meent. Hun standsede imidlertid ikke, men sang
  rolig Visen ud og sagde derpaa til mig: »Den Hr. Peder syntes De vel
  sagtens godt om?«
  
  »Ja«, svarede jeg uden Betænkning.
  
  »Det kan jeg tænke, men kjender De ogsaa Visen om »der arme Peter«?«
  
  »Nei den kjender jeg ikke.«
  
  »Nu vel, saa skal jeg ogsaa synge den for Dem« -- -- og nu begyndte
  hun at synge:
  
      »Der Hans und die Grethe tanzen herum
      Und jauchzen vor lauter Freude.
      Der Peter steht so still und stumm
      Und ist so blaß wie Kreide.
  
      Der Hans und die Grethe sind Bräutigam und Braut
      Und blitzen im Hochzeitsgeschmeide.
      Der arme Peter die Nägel kaut
      Und geht im Werkeltagskleide.«[4]
  
       [4] H. Heine.
  
  Derpaa vendte hun sig om mod mig og sagde: »Hvad synes De om den Hr.
  Peter?«
  
  »Nei den Peter synes jeg rigtignok ikke om.«
  
  »Tag Dem iagt, at det ikke gaaer Dem paa samme Maade. -- Kom, lad os
  gaae hjem«, sagde hun derpaa til Corpus Juris, og de To gik hurtig i
  Forveien.
  
  Jeg blev staaende og grublede over, hvad Andrea Margrethe havde sagt
  til mig. Hvad meente hun egentlig med disse Ord? Vare de en
  Tilbagevisning, at jeg skulde vogte mig og ikke altfor dristig trænge
  mig frem, eller vare de en Opmuntring, at jeg skulde tale, medens det
  endnu var Tid, at jeg ikke siden maatte fortryde min Taushed? Disse
  Gaader formaaede jeg ikke at løse, men der opstod i dette Øieblik en
  vis Bitterhed hos mig mod Andrea Margrethe, fordi ogsaa hun, som jeg
  hidtil havde holdt for saa aaben og ærlig, syntes at høre blandt dem,
  der gjerne føre tvetunget Tale.
  
  »Skal vi ikke ogsaa gaae hjem?« spurgte Emmy.
  
  Lyden af denne blide Røst stemte mig atter mildere. Her, tænkte jeg
  ved mig selv, her ved din Side staaer i det Mindste Een, hvis Sjæl
  er aaben og reen, Een, som ikke kjender til skuffende og tvetunget
  Tale, men hvis Ord ere rene og klare som hendes Tanker.
  
  »Se nu falder De jo selv i Tanker og lever i Deres egne Drømme«,
  sagde Emmy til mig, »og det var netop det, som De før anklagede
  Christopher for.«
  
  Ja Gamle, hvad havde han at falde i Tanker over? Men naar man har
  faaet en saadan Sphinxgaade at løse som den, der nys var forelagt
  mig, saa var det vel ikke underligt, om man tænkte saalænge over den,
  at man tilsidst blev til Steen. At dette ikke hændtes mig, derfor
  kunde jeg takke Emmys milde og livsalige Tale.
  
  Da vi nærmede os Præstegaarden, saae vi Corpus Juris og Andrea
  Margrethe staae og titte ind ad Vinduet til Dagligstuen. Vi gik ogsaa
  derhen og saae Præsten, Præstekonen og Gamle sidde derinde om en stor
  Punschebolle. =Edite, bibete, collegiales!= sang Præsten ud til os,
  og idet han hævede det fulde Glas i Veiret, raabte han til os: »Se
  saaledes gaaer det de artige Børn, som smukt blive hjemme; de faae
  Punsch at drikke, medens de uartige kan staae udenfor med tørre
  Munde. Se Nicolai, hvor han seer ulykkelig ud -- ja saa faae vi vel
  forbarme os over Eder og tage Eder til Naade. Kom da ind, saa skal I
  ogsaa faae Landets Goder at smage!«
  
  Saa kom vi ind og toge Alle Plads om Punschebollen. -- »Smager den
  Punsch ikke godt? for jeg har lavet den!« spurgte Andrea Margrethe
  mig. »Udmærket!« svarede jeg med inderlig Glæde; ikke over Punschens
  Godhed, men fordi jeg af Andrea Margrethes Ord til mig kunde see, at
  der Intet var i Vejen mellem os, men at vi begge atter vare gode
  Venner som forhen. -- Ogsaa Præsten var i udmærket Humør. Han
  fortalte gamle Historier fra sine Studenterdage, hvorlunde de, naar
  de exercerede, vare tre Mand om at stille een Uniform, hvorledes de
  paa Hjemmarschen stillede Fanen ind i Porten og selv gik op til
  Conditoren og drak Toddy o. s. v. Jeg sad i fuld Henrykkelse og
  lyttede til og tænkte: »ak ja, det var de gode, gamle, lykkelige
  Dage, hvem der dog levede i dem!«
  
  Andrea Margrethe var den, som først afbrød Præsten. Hun havde jo
  overhovedet ikke megen Sympathi for de gode gamle Dage, og det var
  vel sagtens heller ikke første Gang, at hun hørte disse Fortællinger.
  Nu foreslog hun, at vi alle tilsammen skulde skrive et Rimbrev.
  
  »Ja det vil vel sige«, sagde Præsten, »at _jeg_ skal skrive et
  Rimbrev, for I Andre pleie altid smukt at tie stille ved den
  Leilighed.«
  
  »Christopher kan godt skrive Vers«, sagde Emmy, »han har tidligere
  viist mig Digte, som han har skrevet.«
  
  »Og Frederik kan ogsaa rime«, sagde Andrea Margrethe, »saa Du kan
  faae Hjælp nok, naar Du først vil begynde.«
  
  »Ja hvorom skal vi da skrive?« spurgte Præsten. Det var vanskeligt
  nok at finde et Thema: den ene foreslog dette, den anden hint, men de
  foreslagne Æmner befandtes at være ubrugbare. Endelig sagde Præsten:
  »Nu har jeg fundet et Æmne, der er værdigt at besynges. Vi ville
  skrive et Rimbrev over til Nicolais Fader og fortælle ham om Nicolais
  Forlovelse med Andrea Margrethe, det vil bestemt glæde ham at høre,
  hvilke Fremskridt hans Søn gjør herovre.«
  
  Dette Æmne var ikke efter Andrea Margrethes Smag, men hun blev nødt
  til at give efter. Præsten beordrede nu almindelig Stilhed, for at vi
  kunde blive inspirerede: jeg fik Pen og Papir og blev udnævnt til
  Secretair, »thi«, som Præsten sagde, »jeg var vistnok altfor bevæget
  til selv at kunne udtrykke mine Tanker.«
  
  Der indtraadte nogle Minuters dybe Taushed, hvori jeg havde
  tilstrækkelig Tid til at betragte de forskjellige Ansigter.
  Præstekonen og de to Døtre vare sysselsatte med deres Haandarbeider
  og lode ikke til at ville tage activ Deel i Forfatterskabet. Præsten
  sad med en meget dybsindig Mine og blæste den ene tykke Røgsky ud af
  sin Pibe efter den anden, saa at han tilsidst forekom mig som en stor
  Dampmaskine, der arbeidede og arbeidede for at fabrikere Vers. Corpus
  Juris sad med Hovedet støttet paa begge Hænder og saae stivt over paa
  Andrea Margrethe, som om Synet af hende skulde begeistre ham. Paa
  Gamle var der ikke noget at see, han sad ganske som sædvanlig med et
  vist drømmende Udtryk i sine Øjne, saa jeg troede, han var falden i
  Tanker og reent havde glemt det Hele. Men denne Gang havde jeg dog
  gjort ham Uret, thi han var endog den Første, som begyndte. »Skriv,
  Nicolai«, sagde han til mig, og derpaa begyndte han at dictere:
  
      »Vi binde i Rimenes festlige Klang
      »Den Nyhed, vi har Dig at bringe,
      »Thi mægtig fra Hjertet frembruser vor Sang,
      »Og ei vi formaae den at tvinge.
      »To elskende Hjerter -- -- to elskende Hjerter --
  
  det er dog kjedeligt, nu har jeg glemt Slutningen«, sagde Gamle, idet
  han forgæves søgte efter i sin Hukommelse.
  
  »Saa kan Nicolai skrive saaledes«, sagde Præsten:
  
      »To elskende Hjerter, der længtes saa svart,
      »Har fundet hinanden -- det gik i en Fart.«
  
  Gamle var ikke fornøiet med den Slutning, men Aanden var vegen fra
  ham, og han saae sig ikke i Stand til at lave nogen bedre, hvorfor
  den blev staaende.
  
  En lille Stund sadde vi atter stille, derpaa sagde Præsten: »Skriv
  Nicolai:
  
      »Dog mange Lyder
      »Besidder _Han_,
      »Og snart hans Dyder
      »Man tælle kan:
      »Sort er hans Øje,
      »Og sort hans Sjæl;
      »Vi maae ham kalde
      »En Laban fæl.«
  
  Jeg havde endnu ikke faaet sat Punktum, før Corpus Juris raabte:
  »Skriv Nicolai!« og nu dicterede han saa hurtig, at jeg knap kunde
  følge ham:
  
      »Men _Hendes_ Dyder
      »Er uden Tal,
      »Og ingen Lyder
      »Man finde skal.
      »Klart hendes Øie,
      »Lyst hendes Sind,
      »Frisk hendes Tale
      »Som Morgenvind.«
  
  Andrea Margrethe bøjede sig ned over sit Sytøj og syede saa ivrig, at
  det undrede mig, at hun ikke stak sig i Fingrene; men Præsten udbrød:
  »Nei see til Juristen, hvor han kunde galloppere afsted, da han først
  kom op paa Vingehesten; det havde jeg aldrig troet. Det forstaaer
  sig: det Meste deraf var jo Plagiat efter mig.«
  
  »Nei«, raabte Corpus Juris, »Plagiat er det sandelig ikke; Formen var
  maaskee den samme, men Indholdet var nyt, og det er ikke Formen, men
  Indholdet, som det kommer an paa.«
  
  »Hu ha, jeg tier, jeg tier«, sagde Præsten, »før mig bare ikke en
  Proces paa Halsen, saa jeg bliver nødt til at gaae fra Hus og Hjem.
  Deres Vers ere ganske splinternye, og det er mine, som er Plagiat
  efter Deres: er De saa fornøiet med den Erklæring?«
  
  »Men Du har været altfor stræng mod Nicolai«, sagde Præstekonen, »det
  Vers maa Du lave om.«
  
  »Nei saamænd gjør jeg ej«, svarede Præsten, »Nicolai er et skændigt
  Menneske, der burde afmales med endnu sortere Farver. Saadan en
  attenaars Don Juan -- det er jo græsseligt! -- -- Men hvem
  fortsætter?«
  
  »Nu maa De komme med Noget«, sagde Corpus Juris, idet han bøjede sig
  over mod Præstekonen.
  
  »Ja lad nu Mo'er ogsaa komme frem«, sagde Præsten, »hendes bliver
  bestemt det Bedste af det Altsammen, -- saa faae vi saadan en smuk
  Slutning.«
  
  Præstekonen vilde i Begyndelsen ikke, men da Corpus Juris blev ved at
  trænge ind paa hende, begyndte hun først lidt frygtsomt, men senere
  mere roligt:
  
      »Dog vistnok din Længsel maa være stor,
      »De Elskendes Navne at vide,
      »Thi skikke vi did da det vingede Ord,
      »Og sikkert derpaa tør Du lide:
      »Thi Bruden er Jomfru Andrea saa skjøn --«
  
  Her afbrød Præsten hende pludselig:
  
      »Men Labanen det er din egen Søn!«
  
  Alle Præstekonens Indsigelser hjalp ikke, Præsten paastod,
  understøttet af Corpus Juris, at denne Slutning skulde blive
  staaende, og vilde tage Brevet til sig for næste Dag at sende det
  afsted. »Jeg skal love for, at Deres Fader vil blive fornøiet, naar
  han faaer slige Nyheder at høre«, sagde Præsten.
  
  Jeg beholdt imidlertid Brevet, idet jeg paastod, at der skulde tages
  en Afskrift, thi det nærværende Exemplar var skrevet altfor utydelig,
  til at det kunde bortsendes, og under dette Paaskud gjemte jeg Brevet
  i min Tegnebog med den stille Beslutning, at det skulde aldrig komme
  videre -- men maaskee nok et lignende af samme Indhold, dog i en
  anden Form.
  
  Den Aften blev vi ikke siddende længe oppe for ikke at forstyrre
  Præstens Nattero, kun en ganske kort Tid bleve vi endnu sammen,
  efterat Præsten var gaaet bort fra os, og derpaa skiltes vi fra
  hverandre. Corpus Juris havde endnu Noget at sige Andrea Margrethe,
  hvorfor jeg skyndte mig i Forveien op paa hans Værelse for at see
  efter, om Hanen endnu var der -- jo der sad den oppe lunt og godt og
  sov, uden at Nogen kunde mærke dens Tilstedeværelse: men imorgen
  tidlig -- sikken et Spektakel, der vil blive, naar Hanen begynder at
  gale og Corpus Juris at skænde!
  
         *       *       *       *       *
  
  Jeg havde ikke sovet ret længe, før jeg atter vaagnede; mit Blod var
  i stærk Uro, og mine Tanker i ikke mindre. Jeg maatte tænke paa det
  Rimbrev, vi havde skrevet. Jeg var aldrig rigtig paa det Rene med, om
  Præsten talte Spøg eller Alvor, thi hans Ansigt var sædvanlig aldeles
  uforandret. Kunde han dog nu ikke have meent noget mere med dette
  Brev end en blot Spøg? Kunde det dog ikke være som et hemmeligt Vink
  om, at jeg skulde blot ikke være bange; naar jeg kun dristigt gik
  frem, turde jeg nok være vis paa Sejr. Jeg gjennemgik i Erindringen
  Alt, hvad Præsten havde sagt den Aften, og des mere blev jeg
  bestyrket i denne min Overbevisning. Jeg vilde vente fire eller fem
  Aar, til jeg havde faaet min Embedsexamen: saaledes havde jeg tænkt
  den foregaaende Aften -- men hvorfor vilde jeg vente saalænge? Fordi
  Gamle havde sagt det -- men var da Gamle ufeilbar i sine Meninger og
  Domme? Der var jo mange Mennesker, der havde forlovet sig i samme
  Alder som den, hvori jeg var, og som dog vare blevne meget lykkelige
  Ægtemænd. Kan man overhovedet bestemme nogen Alder for et Menneske,
  hvori han skal forlove sig? -- -- -- Fire eller fem Aar: det er en
  lang Tid -- hvem veed, hvad der kan skee imidlertid? Kunde ikke en
  Anden komme mig i Forkjøbet? Ja denne Anden kunde jo komme inden et
  halvt Aar, inden en Maaned, og saa kunde jeg hele mit Liv igjennem
  angre min Uforsigtighed, at jeg nu havde forsømt det gunstige Øjeblik
  og ikke talt, medens det endnu var Tid. Thi at det nu netop var den
  rette Tid til at tale, det var klart af Alt: havde ikke Andrea
  Margrethe selv sagt til mig, at jeg skulde vogte mig, at det ikke
  gik mig som den arme Peter. Naar jeg tænkte paa hele hendes Opførsel
  imod mig, hvorledes vi, der før slet ikke havde anet hinandens
  Tilværelse, nu i Løbet af to Dage havde stiftet et saa nøie
  Bekjendtskab, at vi omgikkes som Broder og Søster -- hvad kunde hun
  vel med disse Ord mene Andet end netop, at jeg skulde benytte Tiden,
  at jeg ikke tilsidst kom til at staae som Trediemand, ligesom den
  arme Peter. -- -- Men jeg gjorde maaskee dog bedst i at vente lidt
  endnu, at betænke mig ret, at jeg om fornødent endnu i Tide kunde
  trække mig tilbage -- -- nei, nei, en rigtig Elsker tænker aldrig paa
  at trække sig tilbage, han kaster enhver Bro af bagved sig og iler
  kun fremad, indtil han finder enten Sejr eller Undergang.
  
  Jeg kunde ikke blive liggende rolig, jeg sprang op af Sengen, gik
  hen og aabnede et Vindue. Jeg saae op mod den stille, klare
  Stjernehimmel; men atter vendte mine gamle Tvivl tilbage. Gamle havde
  sagt, at det var den største Taabelighed at forlove sig som Student,
  tidligere havde jeg altid fulgt Gamles Raad og befundet mig vel
  derved, hvorfor vilde jeg da ikke gjøre det nu? -- -- I det Samme
  faldt et stort og prægtigt Stjerneskud: »nei, nei«, sagde jeg til mig
  selv, »Du skal ikke tvivle og ikke frygte, der seer Du Tegnet paa
  dine Ønskers Opfyldelse, gaa kun freidig frem og stol dristig paa din
  Lykke!«
  
  Disse sidste Ord maa jeg formodentlig have sagt høit, thi Corpus
  Juris raabte ind til mig: »Hvad er der paa Færde, Nicolai? Snakker Du
  i Søvne?« -- og da han reiste sig op og saae mig staae i det aabne
  Vindue, gav han sig til at skænde og heftig bebreide mig min
  Uforsigtighed. Nu begyndte ogsaa Gamle at røre sig. »Nicolai,
  Nicolai, hvad har Du for?« og da han saae mig i det aabne Vindue:
  »men er Du gaaet fra Forstanden? I aabent Vindue midt om Natten ved
  Juletider uden at være paaklædt -- -- vil Du paa Øjeblikket gaae i
  Seng igjen. Du kan forkjøle Dig og blive syg, faae Brystsyge og
  Tæring deraf« -- -- »og Koldfeber og Typhus«, tilføiede Corpus Juris,
  »og smitte hele Huset; vil Du nu strax gaae i Seng.« Saa maatte jeg
  lukke Vinduet og gaae i Seng; lidt efter kunde jeg atter høre Gamles
  og Corpus Juris' dybe Aandedrag, der tilkjendegav mig, at de begge
  vare faldne i en sød Slummer. »Og saadanne Menneskers Raad vil Du
  følge?« sagde jeg til mig selv, »Mennesker, der kun tænke paa at
  forkjøle sig og blive syge; hvad forstaaer de dem paa at forlove sig?
  Men det er Følgen af at gaae og blive en gammel Pebersvend: saa
  tænker man kun paa Brystsyge og Tæring og Typhus og Koldfeber -- --
  saadanne to Ærkephilistre!« og i dette Øjeblik følte jeg mig optændt
  af saa heftig Vrede mod Gamle og Corpus Juris, at jeg næsten kunde
  have Lyst til at paadrage mig en Typhus eller Koldfeber bare for at
  have den Fornøielse at smitte dem. Ved en meget naturlig
  Tankeforbindelse kom jeg til at tænke paa Hanen, som jeg havde
  anbragt inde hos Corpus Juris, thi denne vilde dog vist blive
  ærgerlig derover, og selv Gamle var istand til at blive gnaven. Denne
  Tanke virkede saa beroligende paa mig, at jeg atter faldt i Søvn.
  Efter nogle Timers Forløb vaagnede jeg med den samme Tanke, hvormed
  jeg var slumret ind: Hanen. Men det undrede mig, at jeg slet ikke
  havde hørt Noget til den endnu: det maatte dog bestemt snart være
  Morgen. Jeg tog mit Uhr ned og følte paa Viserne, Klokken maatte være
  henved sex. Men hvad er det dog for en Syvsover af en Hane, der ikke
  havde galet endnu? Eller skulde den have galet, medens jeg sov, uden
  at jeg havde hørt det? nei det var umuligt. Eller skulde den endelig
  være spadseret bort af sig selv -- nei det kunde den jo heller ikke,
  thi Udgangsdøren var lukket. Jeg maatte op at see, hvordan det kunde
  hænge sammen. Jeg stod atter op og listede mig ganske sagte over
  Gulvet ind til Corpus Juris og stak Haanden op over det store Skab --
  jo ganske rigtig, Hanen sad deroppe endnu. Jeg gav et lille Puf til
  den for at vække den, men i det Samme begyndte Corpus Juris at
  strække sig i sin Seng, og jeg skyndte mig hurtig tilbage af Frygt
  for, at han skulde vaagne og see mig. Saa laa jeg ganske stille og
  ventede paa, at Hanen skulde begynde at gale, men der var ikke
  mindste Tegn til, at det vilde skee. Man kunde næsten fristes til at
  troe, at Hanen havde været til Julesvir i de sidste Nætter og nu var
  i Færd med at sove Rusen ud. Medens jeg laa og speculerede over, hvor
  vidt der kunde være nogen Sandsynlighed herfor, eller hvad anden
  Grund der vel kunde findes til denne mærkværdige Taushed, faldt jeg
  paa Ny i Søvn.
  
  Da jeg atter vaagnede, var det højlys Dag, Solen skinnede muntert ind
  af mine Vinduer. Jeg foer i Veiret og gned mine Øjne; min første
  Tanke var atter: Hanen, Hanen! Jeg saae ind i Corpus Juris Værelse
  -- Sengen var tom; jeg saae ind til Gamle: samme Situation. Det var
  dog altfor mærkeligt, nu maatte jeg have Forklaring, og i eet Spring
  var jeg inde hos Corpus Juris: Hanen sad der endnu. »Dit uforskammede
  Dyr«, raabte jeg, idet jeg rakte Haanden op og tog den ned, »hvor tør
  Du vove at -- --« forskrækket standsede jeg: Vinger og Hoved hang
  slappe ned -- -- den var død. Forgæves rystede jeg den, forgæves
  vendte jeg den paa alle Ender og Kanter: den var og blev død. Nu
  faldt det mig pludselig ind, at jeg den foregaaende Aften havde
  maattet anbringe et lille Tryk paa dens Hoved for at faae Plads til
  den, at dette Tryk muligvis havde været for stærkt, og at den
  saaledes var bleven qvalt. Jeg lod den falde ned paa Gulvet og hengav
  mig til Betragtninger, der vare af en mindre glædelig Art. Allerede
  det, at den ulykkelige Hane var falden som et Offer for min
  Ubesindighed, voldte mig en vis Smerte, skjøndt jeg trøstede mig med,
  at den upaatvivlelig var død en hurtig Død, og at dens Skæbne vel
  neppe nogensinde vilde være bleven at døe Straadød. Men den var
  Præstens Yndlingsdyr, vidste jeg; hvad mon han vil sige dertil? Og
  paa hvad Maade skulde jeg bedst fortælle, hvad der var skeet -- thi
  det er dog yderst ubehageligt, naar man vil optræde som Elsker og som
  Frier, da at skulle bede om Forladelse som en kaad Skoledreng, der
  har gjort dumme Streger. Et Øjeblik tænkte jeg paa, om det maaskee
  ikke var bedst at afgjøre det Hele paa en flot Maade -- f. Ex. naar
  Præsten spurgte om, hvor Hanen dog kunde være bleven af, da at sige i
  en let henkastet Tone: »den har jeg saamænd slaaet ihjel« -- men
  denne Plan opgav jeg igjen, thi jeg følte, at den var umulig for mig
  at gjennemføre, navnlig naar Emmy eller Andrea Margrethe var
  tilstede. Imidlertid blev jeg ikke klogere af at staae her; jeg skød
  derfor Hanen til Side og gik ned i Haab om, at der vilde aabne sig en
  eller anden Udvei for mig.
  
  Da jeg kom ned i Dagligstuen, fandt jeg den tom, der var Ingen
  tilstede. Themaskinen stod paa Bordet og snurrede, den var ifærd med
  at gaae af Kog; jeg kunde see, at Alle havde drukket The og vare
  formodentlig gaaede ud at spadsere ovenpaa. Saa skænkede jeg mig selv
  en Kop The og satte mig hen i Sophaen. I det samme gik Døren op, og
  Andrea Margrethe traadte ind med blussende Kinder og straalende Øjne;
  frisk og livsalig saae hun ud som den unge Morgen.
  
  »Godmorgen Nicolai«, sagde hun, »men det var dog forskrækkeligt, saa
  længe De har sovet idag.«
  
  »Aa ja«, svarede jeg kort, idet jeg rørte om med Theskeen i min Kop.
  
  »Frederik og jeg har spadseret en mageløs Morgentour sammen«, vedblev
  Andrea Margrethe. Men denne Efterretning var just ikke skikket til at
  sætte mig i bedre Humør, og jeg svarede derfor ganske kort: »Saa?«
  
  »»Aa ja« -- og »saa«, hvad skal det sige?« spurgte Andrea Margrethe.
  »De er i daarligt Humør; er der gaaet Dem noget imod?«
  
  Disse Ord bleve sagte i en saa hjertelig Tone, at jeg samlede Alt mit
  Mod og fortalte, hvad der var skeet.
  
  »Ja det var rigtignok meget slemt, meget slemt«, sagde Andrea
  Margrethe, idet hun rystede paa Hovedet, »det vilde jeg ønske, De
  ikke havde gjort.«
  
  »Troer De, at Deres Fader vil blive vred derover?«
  
  »Vred bliver han vel ikke, men han vil komme i daarligt Humør, og det
  er saa kjedeligt for os Andre.«
  
  »Det var maaskee bedst, om jeg strax fortalte ham Alt«, sagde jeg.
  
  »Nei gjør bare ikke det«, sagde Andrea Margrethe, »saa bliver han jo
  strax i daarligt Humør. Nei lad os hellere vente, saa finde vi
  maaskee paa een eller anden Udvei.« Og hun lagde Fingeren paa Hagen
  og saae heel eftertænksom ud. »Der falder mig Noget ind«, sagde hun
  lidt efter, »Naboens har en Hane, der ligner vor, kun er den noget
  mindre: den kunde vi maaskee laane.«
  
  »Ja hvad kan det hjælpe? Det er jo kun Galgenfrist.«
  
  »Det kan hjælpe meget, for Fader er noget kortsynet og vil ikke lægge
  Mærke dertil, saa kan vi altid vente, til De er reist til Kjøbenhavn,
  og saa først fortælle ham Sagens rette Sammenhæng.«
  
  »Men saa bliver han jo alligevel i daarligt Humør«, indvendte jeg.
  
  »O det gjør ikke Noget, for saa ere vi alene med ham; jeg skal
  desuden nok snakke godt for ham igjen.« Og dermed gik Andrea
  Margrethe ud for at laane Naboens Hane. Lidt efter kom hun atter
  tilbage med den; vi fik den sat ud i Gaarden, hvor den nok saa strunk
  spankulerede op og ned, slog med Vingerne og galede, akkurat, som
  det kunde have været den gamle Hane.
  
  Nu kom Præsten ind, fulgt af Præstekonen og Corpus Juris, lidt efter
  kom Gamle og Emmy. Jeg blev slet ikke glad ved at see hele Selskabet
  samlet, thi jeg frygtede for, at mit Uheld skulde opdages nu, da Alle
  vare tilstede, og jeg saaledes komme til at staae offentlig Skrifte;
  i saa Fald kunde jeg da vente en lang Straffeprædiken af Gamle, og at
  Corpus Juris vilde lee mig dygtig ud.
  
  »Godmorgen Syvsover!« raabte Præsten, idet han kastede sin med
  Rimfrost dækkede Hue hen i Ansigtet paa mig, »den Kunst at sove
  forstaaer De udmærket; De kan da blive Professor deri, hvad Øjeblik
  det skal være.«
  
  »Ja jeg har sovet udmærket«, svarede jeg, idet jeg behagelig strakte
  mig tilbage i Sophaen.
  
  »_Har_ sovet«, sagde Præsten, »jeg troer næsten, at De kunde med
  ligesaa god Grund bruge Præsensformen. -- Nu, hvad for Ulykker har De
  betænkt at anrette idag?«
  
  »Jeg kunde nok have Lyst til at ryge lidt Tobak«, svarede jeg hurtig,
  thi jeg begyndte at frygte for, at Andrea Margrethes Plan dog ikke
  vilde lykkes, og jeg foretrak derfor at faae Præsten over i hans
  Studereværelse, for der at fortælle ham Alt i Enrum, fremfor at staae
  aabenlyst Skrifte i Dagligstuen.
  
  »Tobak? ja det er jo en meget nyttig Gjerning; kom da over med mig«,
  og med disse Ord gik Præsten henimod Døren, medens jeg hurtig sprang
  op for at følge ham. Men idet Præsten lagde Haanden paa Laasen,
  standsede han pludselig og saae opmærksomt udaf Vinduet.
  
  »Det er da underligt med den Hane; den seer ud, som om den var bleven
  mindre end igaar.«
  
  »Det er, fordi den gaaer saa langt borte, den er jo ovre i den anden
  Ende af Gaarden, derfor seer den saa lille ud«, skyndte Andrea
  Margrethe sig at sige, men jeg kunde see paa hendes Ansigt, at hun
  kæmpede en haard Kamp med sig selv for ikke at briste i Latter.
  
  »Aa hvad er det for en Snak«, svarede Præsten; »kom Mo'er og see: er
  den Hane nu ikke bleven mindre end igaar? -- Hør Nicolai«, vedblev
  han, idet han pludselig vendte sig om imod mig, »De har bestemt spist
  Lidt af den igaar, da de var inde i Hønsehuset.«
  
  Nu kunde Andrea Margrethe ikke tvinge sig længer, men brast i Latter.
  
  »Hvad skal det betyde?« spurgte Præsten, og nu var der ikke Andet for
  mig at gjøre end at gaae til Bekjendelse.
  
  »De er et forskrækkeligt Menneske, Nicolai«, sagde Præsten, da jeg
  havde endt min Beretning, »De holder jo ikke Fred, før De har slaaet
  baade Mennesker og Dyr ihjel i Præstegaarden. Det er bedst, De strax
  kommer over at faae noget Tobak, saa er jeg da sikker, at De i al
  Fald saa længe ikke anretter Ulykker.«
  
  Jeg var hjertelig glad over at slippe for saa godt Kjøb, men det
  Værste stod endnu tilbage. Thi for det Første maatte jeg siden, hvad
  jeg nok havde frygtet, høre en lang Straffeprædiken af Gamle, hvori
  han foreholdt mig mine Pligter mod Dyrene. Disse kjendte jeg
  rigtignok meget vel, og tilmed havde jeg jo ikke dræbt Hanen med
  Forsæt, men jeg holdt det dog for rigtigst at tie stille, thi ellers
  vilde Gamle blot have vedblevet endnu længer. Men langt utaaleligere
  opførte Corpus Juris sig. Han overdængede mig med en Mængde
  Spottegloser og Stiklerier om at slaae Haner ihjel, om at ville vække
  andre Folk og selv sove over sig o. s. v. o. s. v. Navnlig hver Gang
  jeg nærmede mig Andrea Margrethe og vilde begynde en Samtale med
  hende, var han utrættelig i at angribe mig med den Slags Vittigheder.
  Tilsidst blev jeg kjed af at høre herpaa, tog Kaskjet og Vinterfrakke
  og gik ud paa Marken. Efterat have vandret noget omkring der ude,
  faldt der mig en ny Hævnplan ind mod Corpus Juris. Jeg gik atter
  tilbage, listede mig op paa hans Værelse, tog de underste
  Sengebrædder ud af hans Seng og gjemte dem i Skabet og stillede
  derpaa Matrasser og Dyner saa kunstig sammen igjen, at det var
  umuligt at see, at der fattedes Noget. Naar da Corpus Juris om
  Aftenen forføjede sig til Sengs, vilde han ufeilbarlig falde paa
  Gulvet. Efterat have fuldført denne Bedrift gik jeg atter ned til de
  Andre og taalte nu rolig alle Corpus Juris' Drillerier, idet jeg
  trøstede mig med, at i Aften kom Touren til mig til at lee, og den
  som leer sidst, han leer bedst.
  
  Alligevel var jeg ikke ganske vel tilmode den Dag. De Planer, som jeg
  havde ruget over om Natten, fremstillede sig atter for mig, uden at
  jeg ret havde Mod til at gjennemføre dem. Jeg var adspredt og gav
  forkeerte Svar, naar jeg blev tiltalt, hvilket end mere gav Corpus
  Juris Lejlighed til at afskyde sine Vittighedspile paa mig. Saa gik
  jeg ud paa Kirkegaarden for at faae Fred; _der_ havde jeg Ro nok til
  at tænke efter. Og dertil kunde jeg trænge, for det var store Sager,
  jeg havde at tænke over. Mine Tanker vare ligesom det oprørte Hav,
  hvor det ene Bølgeslag følger efter det andet, det ene større end det
  andet, og det sidste er det allerstørste. Hvergang jeg havde
  gjennemtænkt een Tankerække og meente, at nu var jeg færdig med den
  og kunde rolig lægge den til Side, saa dukkede pludselig en ny op,
  som var endnu vanskeligere at behandle. Saaledes meente jeg
  tilstrækkelig at have godtgjort, at det var paa Tide, at jeg
  forlovede mig, men pludselig opstod det Spørgsmaal hos mig, om det nu
  ogsaa var afgjort, at jeg skulde forlove mig med Andrea Margrethe.
  Over denne Tvivl blev jeg i høi Grad forbauset, thi jeg var netop
  gaaet ud fra den Tanke, at jeg burde forlove mig med Andrea
  Margrethe, og først derfra var jeg kommen til det Resultat, at det
  netop nu var paa Tide, at jeg forlovede mig. Men nu omstyrtede jeg
  atter Præmisserne, og saa maatte Slutningen nødvendigvis ogsaa falde
  bort, og dermed var da al min hidtidige Eftertænken spildt Arbeide.
  Imidlertid tog jeg dog atter fat paa det sidst opkastede Spørgsmaal,
  om jeg burde forlove mig med Andrea Margrethe, men hvorledes kunde
  jeg finde noget afgjørende Bevis for Rigtigheden heraf? Jeg tænkte og
  tænkte, men jo mere jeg tænkte, desmindre kom der ud af min Tænken,
  og tilsidst vidste jeg hverken ud eller ind.
  
  Solen, der hidtil havde skinnet klart og muntert, var efterhaanden
  gaaet bag nogle Skyer, hvorved Alt havde faaet et vist sørgeligt og
  mørkt Anstrøg. »Solen har maaskee ogsaa Noget at tænke paa«, sagde
  jeg til mig selv, »derfor bliver den nu ligesaa taageindhyllet som
  mine Tanker. Men det var, som om Solen kunde have gjættet denne
  Formodning og nu vilde retfærdiggjøre sig, thi pludselig brød den
  frem i al sin Glands gjennem Skyerne og kastede sine klare Straaler
  henover den hvide Kirkemur. I det samme Øjeblik var det mig, som om
  mine egne Tanker brøde frem af de Tvivlens Taager, hvori de havde
  været hyllede, thi nu erindrede jeg mig paa een Gang følgende Ord fra
  min philosophiske Propædeutik: »Enhver Forbindelse, der indgaaes
  mellem Mand og Qvinde, bør, om den skal svare til sin Idee, saavel
  fremgaae af Tilbøjelighed som være begrundet i et Fornufthensyn.« Der
  havde jeg jo det Bevis, som jeg søgte, og som soleklart godtgjorde,
  at jeg burde forlove mig med Andrea Margrethe. Thi denne Forbindelse
  fremgik af Tilbøjelighed, eftersom jeg virkelig var forelsket i
  Andrea Margrethe, og tillige var den begrundet i et Fornufthensyn,
  thi at Andrea Margrethe engang vilde blive en udmærket Præstekone,
  derom vidnede hendes Bestyrelse af Huset, som jeg allerede i min
  første Samtale med hende havde overtydet mig om. Altsaa: her var
  baade Tilbøjelighed og et Fornufthensyn, følgelig burde jeg
  forlove mig med Andrea Margrethe, og burde jeg forlove mig med
  Andrea Margrethe, saa burde jeg forlove mig strax: =qvod erat
  demonstrandum=. Det var, som om en tung Steen var falden fra mit
  Hjerte, jeg følte mig saa fri og let som en Fugl i Luften, og idet
  jeg atter gik gjennem Haven tilbage til Præstegaarden, sang jeg af
  fuld Hals: »Hive langsomt fra Land -- de bergenske Møer snart vi møde
  kan -- ohi ohøi!«
  
  Ved min Indtrædelse i Dagligstuen fandt jeg Corpus Juris og Gamle i
  en heftig Disput; Emmy og Andrea Margrethe sadde som tavse Tilhørere.
  Striden dreiede sig om de danske Studenter og Tonen mellem disse.
  Begge to vare de enige i, at Studenterlivet ingenlunde var, hvad det
  burde og kunde være, men i at forklare Aarsagen til dette Phænomen
  vare de højst uenige. Gamle meente nemlig, at den maatte søges deri,
  at Studenterne nuomstunder gave sig altfor _meget_ af med Politik,
  Corpus Juris søgte den derimod deri, at Studenterne gave sig altfor
  _lidet_ af med Politik. Gamle godtgjorde Sandheden af sin Paastand
  ved at henvise til hine lykkelige Tider, da man efter endt Dagværk
  samledes som trofaste Brødre uden Partistrid og Partihad og i et
  ubundent Ungdomslune slog sig løs fra alle Trivialitetens Sorger og
  Bekymringer. Corpus Juris meente, at det var en svunden Tid, som ikke
  mere lod sig tilbagekalde, nu var Folket vaagnet til Frihed, og det
  var Studenternes Sag at klare og udvikle denne Bevidsthed, det var
  deres Sag at gaae fremmest i Kampen og ikke fejgt og dorsk at trække
  sig tilbage i et gemytligt Philisteri med Nathuen ned over begge
  Øren. Striden var her nærved at gaae over til Personligheder, om ikke
  Andrea Margrethe havde givet den en anden Vending ved at spørge mig
  om min Mening.
  
  »Jeg«, svarede jeg, »jeg mener, at Livet mellem Studenterne er i
  enhver Henseende, hvad det bør og skal være og aldeles upaaklageligt.
  Jeg kommer aldrig op i Studenterforeningen, uden at jeg træffer gode
  Venner og Bekjendte og morer mig udmærket.«
  
  »Der mærker man da strax, at det er Russen, der taler«, sagde Corpus
  Juris med en vis haanlig Betoning, »han seer Alt i et rosenrødt
  Skær.«
  
  »Saa gid alle Studenter vilde vedblive at være Russer«, raabte jeg,
  »men naar man gaaer hen og bliver en gammel vranten« -- Pebersvend,
  vilde jeg have sagt, men blev afbrudt af Andrea Margrethe, der sagde,
  at det glædede hende, at jeg befandt mig saa vel blandt Studenterne,
  men om jeg ogsaa virkelig var vis paa, at Alt var saa fortræffeligt?
  
  »Jo det er jeg vis paa«, svarede jeg med stor Iver, thi jeg
  begyndte at komme i Hede, »i Studenterne boer Ungdomslivet og
  Ungdomsfriskheden, og fra dem skal det udbrede sig over hele Folket
  -- -- de danske Studenter, de kan, hvad de _vil_«, tilføjede jeg med
  stærkt Eftertryk, idet jeg tænkte paa det Forsæt, som jeg havde
  fattet ude paa Kirkegaarden, og hvori jeg nu var urokkelig. Striden
  var imidlertid bleven ført bort fra sin egentlige Gjenstand, og
  Samtalen vendte sig til andre Æmner.
  
         *       *       *       *       *
  
  Muligvis kunde En og Anden forarge sig over de hyppige Disputer, der
  fandt Sted mellem os tre Brødre, og mene, at Broderkjærligheden just
  ikke kan være saameget stor mellem os. Men jeg maa hertil svare, at
  vi ikke mene hinanden det saa slemt: det er Noget, der nu engang
  ligger i vor Natur, og som vi maaskee have arvet fra vore gamle
  Forfædre, der først maatte slaae Arme og Been itu paa hinanden, inden
  de kunde blive rigtig gode Venner. Dertil kommer, at denne
  Disputeresyge fremtraadte langt stærkere i hine Dage, vi tilbragte i
  Nøddebo Præstegaard, end den ellers plejer. Man skulde have ventet
  det Modsatte, nemlig at den Fredens og Kjærlighedens Aand, som
  herskede her, ogsaa havde meddeelt sig til os. Dette skete imidlertid
  ikke. Meest Brøde, troer jeg, paahvilede Corpus Juris; han var i hine
  Dage højst pirrelig, han var, om det maa være mig tilladt at bruge en
  uskjøn, men meget træffende Talemaade, ligervis som et raaddent Æg.
  Man kunde sige, hvad man vilde: strax fandt Corpus Juris det
  fornødent at opponere. Overfor Gamle var dette vel sjeldnere
  Tilfældet, thi for denne havde han en vis Respect, men desto
  hyppigere gik det ud over mig, som jeg alt har anført flere Exempler
  paa. -- Efter denne lille Apologi vender jeg atter tilbage til min
  Fortælling.
  
  Da vi om Eftermiddagen sadde samlede i Dagligstuen: Præstekonen, Emmy
  og Andrea Margrethe hver sysselsat med et Haandarbejde, og Gamle,
  Corpus Juris og jeg sad og saae derpaa, traadte Præsten ind og indbød
  mig til et Parti Schach.
  
  Jeg modtog Tilbudet, men i mit stille Sind opkastede jeg det
  Spørgsmaal, hvorfor Præsten ikke ligesaa gjerne kunde have indbudt
  Corpus Juris til at spille Schach. Andrea Margrethe bragte
  Schachbrættet og Brikkerne frem, og vi satte os ned for at begynde
  Spillet.
  
  Uheldigvis havde jeg mine Tanker mere ved Andrea Margrethe end ved
  Schachspillet, og Følgen var, at jeg mistede den ene Officeer efter
  den anden.
  
  »De troer nok, at vi spille »Først af Brættet««, sagde Præsten --
  »Mat!«
  
  For dog at lade, som om jeg havde fulgt Spillet med nogen Interesse,
  maatte jeg forlange Revanche. Men det gik mig ikke bedre anden Gang,
  og tilmed kom jeg uforvarende, idet Præsten sagde mig Mat, til at
  støde min Dronning ned paa Gulvet, saa hun gik midt over.
  
  »Saa«, sagde Præsten, »begynder De nu at gaae løs paa mine stakkels
  Schachbrikker. Nej med Dem er der intet Udkomme, det er jo et
  fuldstændigt Ødelæggelsesprincip, der har taget Bolig i Dem.
  Christopher og Frederik, kom De og lad os faae en fornuftig Schach en
  =quatre=; jeg skal spille med den blinde Mand.«
  
  »Aa lad mig være med som den fjerde Mand«, bad Andrea Margrethe.
  
  »Du?« sagde Præsten, »see Du at faa et Slag Hanrej eller Sortepeer
  med Nicolai, det er Noget for Jer To.«
  
  Andrea Margrethe vedblev imidlertid sin Begjæring og blev saa kraftig
  understøttet af Corpus Juris, der bestemt fordrede hende til Makker
  istedenfor Gamle, saa Præsten tilsidst maatte give efter: han og
  Gamle bleve Makkere, og Corpus Juris og Andrea Margrethe dannede
  Modpartiet. De havde netop indtaget deres Pladser, da vi hørte en
  Vogn rumle ind ad Porten.
  
  »Hvem er det?« spurgte Præsten, idet han lagde Haanden bag Øret for
  at opfatte de Kommendes Stemmer (thi vi havde alt tændt Lys og
  rullet Gardinerne ned).
  
  Andrea Margrethe løb hen til Vinduet og kiggede ud bag Rullegardinet.
  »O vee, o vee, o vee!« raabte hun, »det er Forpagter Kjeldborg med
  hele sin Familie!«
  
  »Er det saadanne græsselige Mennesker, siden De raaber tre Gange
  Vee?« spurgte jeg.
  
  »De ere saa græsselig kjedsommelige, saa der er ingen Ende derpaa«,
  sagde Andrea Margrethe. »Faderen og Sønnen har kun tre Æmner til
  Samtale; det første er Heste, og det andet er Heste, og det tredie er
  ogsaa Heste, og Moderen og de to Døttre har slet ikke Noget, de kan
  tale om!«
  
  »Ja kunde De nu finde paa en eller anden lille Ulykke at more os med
  i Aften, Nicolai«, sagde Præsten, »saa skulde jeg endda tilgive Dem
  al den øvrige Fortræd, De har voldet mig.«
  
  Vi gik ud i Forstuen, jeg ikke lidet spændt paa, hvordan disse
  græsselig kjedsommelige Mennesker kunde see ud, idet jeg ved mig selv
  tænkte, at det skulde dog være sært, om jeg ikke formaaede at sætte
  Liv i dem og derved vise, hvad de danske Studenter ere istand til.
  
  Da vi kom ud, kunde jeg ved den urolig flammende Lampes Skind i
  Begyndelsen ikke see Andet end lutter Peltsfrakker, uldne Tørklæder,
  Kaaber og Schawler, men lidt efter lidt udviklede menneskelige
  Skikkelser sig af disse uformelige Masser. Men disse uformelige
  Masser havde noget Kæmpemæssigt ved sig, saa at jeg næsten kunde
  fristes til at antage dem for henhørende til en anden Menneskerace
  end vi selv. Selv Præsten, der var af en ganske anseelig Højde, kom
  til at see lille ud ved Siden af den svære Forpagter, thi jeg vil nu
  slet ikke tale om Gamle og Corpus Juris, der saae ud som et Par nette
  Smaadrenge ved Siden af Forpagterens Søn, Hr. Hans, som han
  almindelig blev kaldet.
  
  »Goddag og Velkommen«, sagde Præsten, idet han rakte Forpagteren
  Haanden: »det var smukt af Dem at komme over at see til os. Hvor
  Godtfolk er, kommer Godtfolk til: her træffer De tre Kjøbenhavnere,
  hvoraf den ene er Theolog og kan lære Dem, hvad De _bør_ gjøre, den
  anden er Jurist og kan lære Dem, hvad De _skal_ gjøre, den tredie
  hedder Nicolai og kan lære Dem, hvad De hverken bør eller skal
  gjøre.«
  
  »Saa er det vel sagtens Dem, der hedder Nicolai, kan jeg tænke«,
  sagde Forpagteren, idet han trykkede min Haand saa kraftig, at jeg
  troede, at han havde beholdt mine fem Fingre med det Samme. Men der
  var saamegen Hjertelighed i dette Haandtryk, at jeg gjerne tilgav
  dets Voldsomhed, skjøndt jeg maatte slaae Knips vel over ti Gange,
  inden jeg kom til Bevidsthed om, at jeg virkelig havde mine Fingre
  endnu.
  
  Vore Gjæster bleve førte ind i Dagligstuen, hvor der bødes
  Forpagteren og Hr. Hans hver en Pibe, og ved kraftig Understøttelse
  af Præsten og mig var Stuen snart indhyllet i tætte Røgskyer, men,
  som Præsten hviskede til mig, det var saadant et godt Præservativ mod
  at falde i Søvn.
  
  »Er Kjørselen gaaet godt og vel?« spurgte Præsten.
  
  »Jo Tak, vel nok«, lød Svaret, »skjøndt den Nærmer gjorde mig det
  broget nok. Det er et Pokkers stridigt Sind, der stikker i hende.
  Altid vil hun gjøre det Modsatte af, hvad man vil have hende til.
  Igaar vilde jeg have, at hun skulde gaae lidt langsomt, for
  Pigebørnene skulde kjøre hende, men saa foer hun afsted, som om
  Jorden brændte under hende. Idag vilde jeg derimod gjerne lidt rask
  afsted, for idag kjørte jeg hende selv, og jeg kan nok magte hende,
  men saa var hun knap til at faae af Stedet. Men jeg tænker nok, jeg
  skal faae kureret hende, naar jeg har havt hende et halvt Aars Tid
  endnu. Det er forresten curiøst nok, for det er accurat ligesom
  Pastorens Røde.«
  
  »Ja«, svarede Præsten. Jeg kunde see paa ham, at han alt for længe
  siden havde tabt Traaden, og at hans Tanker vare andensteds henne.
  
  »Ja den Røde blev Pastoren da trukken godt til Vands med. Men det var
  Deres egen Skyld, hvorfor vilde De ikke tage mig paa Raad med? Jeg
  havde netop dengang en prægtig Fux, som jeg vilde af med; den skulde
  De have faaet for halv Pris, men nu blev den solgt til Morten
  Jensen.«
  
  »Saa?« sagde Præsten og gabede, saa jeg kom ogsaa til at gabe,
  hvorfor jeg besluttede at søge lidt Afvexling i Underholdningen. Jeg
  saae, at Hr. Hans var ifærd med at underholde Corpus Juris paa det
  Ivrigste, og at denne lyttede til med tilsyneladende spændt
  Opmærksomhed. Saa gik jeg da hen til dem i Haab om her at finde lidt
  Aandrigheds Føde, men blev høilig skuffet i min Forventning, idet jeg
  nemlig fandt Hr. Hans ifærd med meget omstændelig at beskrive alle de
  fortræffelige Egenskaber, som bemældte Fux, der var bleven solgt til
  Morten Jensen, havde besiddet. Efter nogen Tid at have hørt herpaa,
  paakom der mig atter en heftig Trang til at gabe, og jeg saae mig
  om, hvor jeg kunde finde en ny Adspredelse, medens Corpus Juris med
  en sand Procuratorudholdenhed vedblev at følge Hr. Hans' Foredrag.
  
  Gamle havde taget det fornuftigste Parti; med sin sædvanlige
  Ugeneerthed havde han opsøgt sig en stille Krog, hvor han sad og
  læste. Men dette forekom mig dog at stride altfor meget mod de
  selskabelige Pligter: saa satte jeg mig hen til Damerne, idet jeg
  haabede der at kunne faae mere Leilighed til at udfolde mit
  Conversationstalent.
  
  Andrea Margrethe var her i Færd med at holde Samtalen i Gang, hvilket
  ingenlunde var nogen let Sag. Idet jeg satte mig ved Siden af hende,
  kastede hun et skjælmsk Blik til mig, som om hun vilde sige: »lad os
  nu see, hvad de danske Studenter ere istand til.«
  
  Jeg trak op i min Flipper for ligesom ret at ruste mig og begyndte:
  »Har De seet den unge Skuespiller, der nylig er optraadt i Kjøbenhavn
  og har vakt almindelig Beundring?«
  
  Et bredt »Næh« var Svaret.
  
  »De har maaskee ikke været i Kjøbenhavn i Vinter?«
  
  »Næh.«
  
  »De kommer maaskee overhovedet ikke ofte til Kjøbenhavn?«
  
  »Næh.«
  
  »Det gaaer jo udmærket«, hviskede Andrea Margrethe til mig, »det er
  jo Vaudevillen »Nei«, De spiller for os -- den har jeg saa længe
  ønsket at see.«
  
  »Noch ist Polen nicht verloren«, hviskede jeg til hende, og begyndte
  derpaa atter: »De lever altsaa bestandig paa Landet?«
  
  »Ja.«
  
  »Og De holder meget af Landlivet?«
  
  »Ja.«
  
  »Men Bylivet har dog ogsaa sine Behageligheder?«
  
  »Ja.«
  
  »Saa det er i Grunden vanskeligt at sige, hvad der er det Bedste.«
  
  »Ja.«
  
  Jeg begyndte at længes tilbage efter Hr. Hans' Conversation, der
  havde i det Mindste den Fordeel, at man kunde forholde sig passiv.
  Jeg rømmede mig, taug et Par Øjeblikke stille og rejste mig derpaa
  fra min Stol.
  
  »Der kom nok =finis Poloniæ=«, hviskede Andrea Margrethe. Jeg taug og
  trøstede mig med den gode Bevidsthed, at jeg havde gjort, hvad jeg
  kunde.
  
  Samtalen mellem Hr. Hans og Corpus Juris var endnu paa samme
  Standpunkt. Jeg maatte skjænke Corpus Juris min fulde Beundring: ved
  at see ham staae uforandret i samme Stilling med Præget af den meest
  spændte Opmærksomhed i sit Ansigt, kom jeg til at tænke paa hin
  romerske Skildvagt ved Pompeji, der under Vesuvs Udbrud, medens
  Taarne og Mure styrtede ned rundt omkring ham, og Himmel og Jord
  syntes at ville forgaae, dog blev staaende paa sin Post, fordi der
  var Ingen kommen til Afløsning endnu. Saaledes stod Corpus Juris og
  hørte med ufravendt Opmærksomhed paa Hr. Hans; vel kom jeg nu til
  Afløsning, men Corpus Juris ansaae det dog for rigtigst at blive, og
  godt var det, for jeg havde ikke i ti Minutter hørt fortælle om
  Morten Jensens Fux, før min sidste Rest af Taalmodighed var sluppen
  op. Jeg saae paa mit Uhr: Klokken var Sex -- »Herrejeh«, tænkte jeg,
  »hvordan i al Verden skal Du dog faae denne Aften lykkelig og vel
  bragt til Ende!« Allerede tænkte jeg paa den sidste Udvej, nemlig at
  følge Gamles Exempel, der med den roligste Mine af Verden sad og
  læste i sin Krog, som om Fuxer og Skimler og Morten Jensen og
  Forpagter Kjeldborgs aldrig havde været til -- da jeg fik et let Slag
  paa Skulderen og ved at vende mig om saae Andrea Margrethe staae
  bagved mig.
  
  »Jeg skal ud at besørge Noget i Fadeburet«, sagde hun, »har De Lyst
  at følge med?«
  
  Jeg fulgte øjeblikkelig og havde endnu den Triumph af see Corpus
  Juris kaste længselsfulde Blikke efter os, da vi gik, men Hr. Hans
  holdt ham nu engang altfor fast til, at han kunde slippe bort.
  
  »Jeg maatte forbarme mig over Dem«, sagde Andrea Margrethe, da vi
  havde lukket Døren i efter os, »De saae saa elendig ud.«
  
  »Puh ha«, svarede jeg stønnende, »hvordan skal vi dog faae denne
  Aften til at gaae?«
  
  »Er det de danske Studenter, der kan alt, hvad de vil, som allerede
  tabe Modet? Fy skamme Dem!«
  
  »Ja«, svarede jeg, »men jeg havde heller aldrig troet, at noget
  Menneske kunde være saa kjedsommelig -- der er jo ingen Ende derpaa.«
  
  »Der kan De see, hvad jeg sagde. Men forresten maa De huske paa, at
  jo større Arbeidet og Anstrængelsen er, des større er ogsaa Æren,
  naar man naaer Maalet.«
  
  »Ja, ja«, sagde jeg, »Aftenen er jo heller ikke gaaet endnu. Hvem
  veed, maaskee kan jeg faae en eller anden lykkelig Idee, der
  pludselig kan sætte Liv i hele Selskabet.«
  
  »Ja gid De kunde faae saadan en lykkelig Idee, det vilde være højligt
  at ønske«, sagde Andrea Margrethe, idet vi traadte ind i Fadeburet.
  »Nu skal jeg skænke Dem et Glas Mjød, det kan maaskee inspirere Dem;
  og der har De Jødekager, at De kan styrke Dem efter de havte
  Anstrængelser.«
  
  Saa trak vi to Træstole frem og satte os ned i al Ro og Mag og drak
  Mjød og spiste Jødekager, idet vi lode de Andre derovre skjøtte sig
  selv og slaae Tiden ihjel, som de bedst kunde.
  
  »Forresten«, sagde Andrea Margrethe, idet hun atter fyldte mit Glas,
  som jeg havde tømt, »kunde De have godt af at tage Exempel af
  Frederik; se hvor opmærksomt han stod og hørte paa Hr. Hans'
  Fortællinger, skjøndt de har vist neppe været til at lee sig ihjel
  af, om jeg ellers kjender Hr. Hans ret.«
  
  »Det kan Frederik have godt af«, meente jeg, »han har gaaet og
  drillet mig hele Dagen med den tossede Hane, nu er det en retfærdig
  Straf, der kommer over ham.«
  
  »Men De er ogsaa altfor ømfindtlig, Nicolai, De kan slet ikke taale
  Spøg.«
  
  »Den Slags Spøg holder jeg rigtignok ikke af; men jeg skal sige Dem
  Noget: Frederik er meget drillesyg.«
  
  »Nei, der gjør De Frederik Uret, han er det godmodigste Menneske paa
  Jorden« -- og nu begyndte Andrea Margrethe en Lovtale over Corpus
  Juris, der var et fuldstændigt Sidestykke til den, som jeg igaar
  havde hørt af Emmy over Gamle.
  
  »Hillemænd«, tænkte jeg ved mig selv, »er Gamle og Corpus Juris saa
  godt anskrevne her, hvad maa de da saa ikke synes om Dig?« Og det
  faldt mig ind, om det ikke var bedst nu, da vi sadde alene sammen i
  Fadeburet og under fortrolig Samtale spiste Jødekager og drak Mjød,
  om det ikke var bedst nu at gribe Øjeblikket og betroe Andrea
  Margrethe, hvad jeg havde paa Hjerte. Men jeg vidste ikke ret,
  hvorledes jeg skulde begynde -- om jeg pludselig skulde slaae ind paa
  en alvorlig høitidelig Tone, der kunde passe til den Sags Vigtighed,
  som jeg havde for -- eller om jeg skulde fortsætte den lette,
  spøgefulde Samtale og da pludselig ved en aandrig Vending udtale mine
  Ønsker.
  
  »De seer saa eftertænksom ud, Nicolai«, bemærkede Andrea Margrethe,
  »begynder den store Idee maaskee at komme, den, som skal sætte Liv i
  hele Selskabet?«
  
  »Ja«, tænkte jeg ved mig selv, »det kunde rigtignok være en stor
  Idee, der kunde sætte Liv i hele Selskabet, om jeg nu kom over og
  fortalte, at jeg havde forlovet mig med Andrea Margrethe.«
  
  I det Samme hørte jeg Fodtrin udenfor, og Corpus Juris traadte
  ilfærdig ind.
  
  »Nei det gaaer paa ingen Maade an«, sagde han, »Christopher sidder
  hele Tiden og læser, og nu er De og Nicolai løbet her ud; hvad maa
  Kjeldborgs dog tænke derom? De maa virkelig strax komme tilbage med
  mig.«
  
  »Vil De ikke have et godt Glas Mjød, Frederik«, spurgte Andrea
  Margrethe, »vi sad just og talte om Dem, saa der kunde man da
  rigtignok sige, at naar man taler om Solen, saa skinner den.«
  
  »Tak skal De have«, sagde Corpus Juris, idet han tog mod Glasset og i
  Mangel af en Stol satte sig op paa Bordet, »saa De talte om mig? Hvad
  var det da, om jeg maa være saa fri at spørge?«
  
  »Nicolai klagede over Dem og sagde, at De var saa drillesyg.«
  
  »Saa?« sagde Corpus Juris, idet han rolig blev siddende paa Bordet og
  ikke syntes at ville forhaste sig. »Har jeg været saa slem til at
  drille Dig i Dag, Nicolai?«
  
  »Det synes jeg ikke, Du behøver at spørge om -- jeg har jo ikke
  kunnet gaae et Øjeblik i Fred for Dig.«
  
  »Nu, nu, jeg meente det ikke saa ilde.«
  
  »Det kan gjerne være, Du ikke meente det saa ilde, men for mig har
  det været meget ubehageligt.«
  
  »Ja det er ikke værd at tale mere om den Sag«, sagde Andrea
  Margrethe, »skeet er skeet og lader sig ikke ændre. Men nu bør De
  smukt drikke paa Forlig og Broderskab.«
  
  »Nu som De vil«, sagde Corpus Juris: »paa Forlig og Broderskab -- fra
  imorgen af«, føiede han til, idet han stødte sit Glas imod mit.
  
  »Fra i_morgen_ af«, gjentog jeg med stærk Betoning, thi i det Samme
  faldt det mig ind, hvad jeg havde gjort ved Corpus Juris' Seng, og
  den Spas vilde jeg dog nødig lade gaae fra mig.
  
  Her bleve vi afbrudte ved Emmy, der traadte ind, fulgt af Gamle.
  
  »Sidder De Allesammen her?« spurgte Emmy, »men det gaaer ikke an
  saaledes at lade vore Fremmede blive alene. Andrea Margrethe, Du maa
  i det Mindste gaae ind igjen -- hvad maa dog Kjeldborgs tænke om os?«
  
  »De er saa græsselig kjedsommelige«, sagde Andrea Margrethe med et
  Suk.
  
  »Ja det kan gjerne være, men nu ere de engang vore Gjæster, og saa
  bør vi ogsaa udøve Gjæstfrihedens Pligter mod dem.«
  
  »Christopher, vil De ikke behage at tage Plads«, sagde Andrea
  Margrethe, idet hun trak en tom Smørfjerding frem, hvorpaa Gamle tog
  Sæde med ligesaa megen Alvor og Værdighed, som om det havde været en
  Fløiels Lænestol med forgyldte Arme, der var bleven sat frem til ham.
  
  Emmy skyndede paa os, at vi skulde gaae. »Nei, Christopher maa
  virkelig først have et Glas Mjød«, sagde Andrea Margrethe: og saavel
  Gamle som Corpus Juris og jeg befandt os saa vel, at vi bleve
  siddende trods alle Emmys Paamindelser, saa at denne tilsidst ogsaa
  slog sig til Ro.
  
  »Ja Du har det godt, Christopher«, sagde Corpus Juris, »Du sidder nok
  saa magelig og læser og overlader til os Andre at underholde
  Kjeldborgs.«
  
  »Naar en Samtale hverken er til Nytte eller til Fornøielse«, svarede
  Gamle, »saa synes jeg ligesaa gjerne man kan tie stille og passe sig
  selv.«
  
  »Ja det har De sandelig Ret i«, udbrød Andrea Margrethe, »gid
  Kjeldborgs vilde være ligesaa fornuftige, saa vilde de ikke komme her
  og hjemsøge os og ødelægge en deilig Aften for os i Juleferien.«
  
  »Saadant Noget maa Du ikke sige«, bemærkede Emmy; »der er meget godt
  ved Kjeldborg, naar man betragter dem paa den rette Maade.«
  
  »Ja saa er det aldrig lykkedes mig at betragte dem paa den rette
  Maade, for jeg har altid fundet dem ubeskrivelig kjedsommelige og i
  Aften over al Maade, ikke sandt, Nicolai?«
  
  Jeg istemmede dette Vidnesbyrd af mit ganske Hjerte, men Emmy
  vedblev: »Da veed Du meget godt, at der er Ingen saa villig til at
  hjælpe de Fattige, som netop Kjeldborgs. Naar der er en eller anden
  Ulykkelig her i Sognet, som Fa'er ikke veed at hjælpe paa anden
  Maade, saa behøver han blot at sige et Ord til Kjeldborg, og strax
  bliver den Sag bragt i Orden. Der er aldrig nogen Fattig, som gaaer
  tomhændet bort fra dem.«
  
  »Ja det kan være meget smukt, men derfor blive de ikke morsommere.
  Jeg vilde holde ti Gange saa meget af dem, naar de blot vilde holde
  sig indenfor deres egne Vægge eller i al Fald kun besøge os, naar vi
  ere alene.«
  
  »Og saa skulde Du betænke den Interesse, de nære for os«, indvendte
  Emmy, »og den Deeltagelse, hvormed de følge os i Sorg og i Glæde. Har
  Du glemt, hvorledes ifjor Vinter, da Du var syg, der ikke hengik
  nogen Dag, uden at de lode spørge til dit Befindende? Overhovedet
  troer jeg neppe, at Du skal finde Mange med saamegen Hjertelighed og
  varm Medfølelse for Andre som Kjeldborgs.«
  
  Jeg tænkte paa Forpagterens Haandtryk, hvoraf jeg endnu syntes at
  kunne føle Svien, og begyndte at give Emmy Ret, idet jeg fattede den
  Beslutning at gjøre alt mit for at opmuntre Selskabet.
  
  Nu kom Præstekonen: »Nei nu har jeg aldrig seet saa galt! sidder I
  Allesammen herude? Og Emmy -- og Andrea Margrethe -- jo det er smukt:
  nu sidder Fa'er ganske alene derinde med Kjeldborgs.«
  
  »Nu komme vi, nu komme vi«, sagde Andrea Margrethe, og saa maatte vi
  afsted.
  
  Der herskede Dødsstilhed inde i Dagligstuen. Forpagteren var bleven
  træt af at fortælle om sine Heste, og Præsten lod til at have opgivet
  ethvert Forsøg paa at føre Samtalen hen paa andre Gjenstande. Begge
  sadde de ganske tause og skød de lange Røgskyer fra sig, medens
  Frøkenerne Kjeldborg sadde saa stille som de forstenede Prindsesser i
  Æventyret om det fortryllede Slot.
  
  »Naa er I endelig der!« raabte Præsten os i Møde: »hvor kommer I fra?
  Har I maaskee igjen været i Høn-«
  
  »Jeg var ude at besørge Noget i Kjøkkenet«, afbrød Andrea Margrethe
  ham hurtig. Og nu blev Themaskinen bragt ind, og der blev skjænket
  The rundt, og glad var jeg, for saa gik den Tid. Men alle mine gode
  Forsætter om at opmuntre Selskabet bleve ikke bragte til Udførelse,
  og jeg sad og ærgrede mig over mig selv. Hvorfor kunde jeg da i det
  Mindste ikke tale med Emmy og Andrea Margrethe, som jeg plejede, og
  lade, som om Kjeldborgs slet ikke var tilstede? Men det vilde ikke
  lykkes; Kjeldborgs laae som en stor, tung Sten og tyngede paa mig.
  For dog at gjøre Noget drak jeg fem Kopper The, men deraf blev jeg
  ikke lystigere.
  
  En liden Afvexling fremkaldtes derved, at Niels traadte ind.
  
  »Hvad vil Du?« spurgte Præsten.
  
  »Jeg vilde blot sige Pastoren, at nu har jeg endelig fundet Trofast
  og givet ham sine Prygl.«
  
  »Hvad for Prygl?« spurgte Præsten forundret.
  
  »Ih de Prygl, som Pastoren sagde igaaraftes, han skulde have, fordi
  han havde været i Hønsehuset.«
  
  Andrea Margrethe udbrød i høje Beklagelser over den ulykkelige
  Trofast, der maatte lide saa uskyldig, men Niels trøstede hende med,
  at havde Trofast denne Gang faaet Prygl uden at have været i
  Hønsehuset, saa havde han nok tidligere været i Hønsehuset, uden at
  faae Prygl, saa det kunde akkurat gaae lige op.
  
  »Det kommer nu over dit og Nicolais Hoved«, sagde Præsten.
  
  »Ja ja«, svarede Andrea Margrethe, »saa skal jeg give Trofast en
  dobbelt Portion Aftensmad i Aften, saa maa det holde ham skadesløs.«
  
  Da Niels var gaaet, spurgte Forpagteren, hvad det var for en
  Historie.
  
  »Det var en ganske mærkelig Historie, der passerede her igaar Aftes.
  Seer De, Nicolai og Andrea Margrethe --«
  
  »Aa Fa'er, det er aldrig værd at fortælle«, udbrød den Sidste ivrig.
  
  »Naa saa Du vil, at det skal være en Hemmelighed? ja saa tier jeg«,
  sagde Præsten.
  
  »Hvad for Noget?« udbrød Forpagteren, idet han forundret saae fra
  Andrea Margrethe hen paa mig og fra mig hen paa Andrea Margrethe, »ja
  jeg tænkte da nok, at de Kjøbenhavnere ikke vare herude for
  Ingenting.«
  
  »Tys, tys, jeg har Ingenting sagt«, sagde Præsten. »Ti bare stille,
  ellers faaer jeg Skjænd hele Dagen imorgen af Andrea Margrethe.«
  
  For at afbryde denne Samtale kaldte Andrea Margrethe paa Pigen og bad
  hende tage Thetøjet bort. Saa sadde vi atter ledige paa Torvet.
  Præsten holdt ikke af Kortspil, saa denne Tidsfordriv kunde vi ikke
  tye til. Andrea Margrethe fik den ene Frøken Kjeldborg anbragt ved
  Pianofortet, hvor hun spillede en lang Sonate, der var ligesaa
  kjedelig som hun selv. Det er overhovedet mærkeligt med den Evne, som
  kjedsommelige Folk have til at gjøre alt muligt kjedeligt: ved at
  høre Frøken Kjeldborg spille, maatte man troe, at hun af alle mulige
  kjedelige Sonater havde udvalgt den allerkjedeligste og den
  allerlængste. Det var en Række af Løb, Triller og Trimulanter, som
  syntes aldrig at ville faae Ende. Tilsidst reiste jeg mig fra min
  Stol, for at gaae hen til Corpus Juris og fortælle ham, at jeg var
  lige paa Nippet til at falde i Søvn; men han kom mig imøde paa
  Halvveien for at gjøre mig den samme Meddelelse med Hensyn til sig
  selv. Saa stillede jeg mig op ad Døren og kneb mig selv af og til i
  Armen for at holde mig vaagen.
  
  Andrea Margrethe kom hen til mig: »De er vist meget søvnig, Nicolai?«
  
  »Ja det er kun med Nød og Neppe, at jeg kan holde mine Øjne aabne.«
  
  »Nu skal jeg lære Dem noget Nyt: vi vil spjælke vore Øjne -- det er
  saadant et ypperligt Middel til at holde sig vaagen.«
  
  »Hvad er det at spjælke sine Øjne?« spurgte jeg forundret.
  
  »Ja giv nu lidt Tid, saa skal De faae at see --« og hun gik hen til
  Brændekurven og kom tilbage med en lille Pind i Haanden. »Seer De: nu
  skære vi en ganske fin lille Pind heraf og sætter op i Øjelaaget --
  saaledes -- see nu sidder den og stikker, og saa kan man ikke falde i
  Søvn.«
  
  »Ja det er ypperligt«, udbrød jeg, »lad mig ogsaa spjælke mine Øjne.«
  
  Men desværre blev der ikke Noget deraf, thi Præstekonen, der havde
  seet, hvad vi havde for, kom og skændte paa os, for det lignede ikke
  Noget at spjælke sine Øjne, naar man havde Fremmede. Saa maatte jeg
  da holde ud, saa godt som jeg kunde; Sonaten vedblev, den forekom mig
  at være ligesaa lang som Kong Xerxes' Hær, der brugte syv Dage og syv
  Nætter til at gaae over Hellespont. Alt havde faaet Præg af Søvnighed
  og Kjedsommelighed; jeg saae hen paa Præsten, han saae ud, som om han
  havde vaaget i de tre sidste Nætter; jeg saae hen paa Corpus Juris,
  han stod og bed sig i Underlæben, hvilket sandsynligvis var et
  Surrogat for at spjælke sine Øjne; jeg saae hen paa Gamle, han sad og
  nikkede med Hovedet, som om han slog Takt til Musiken. Ja selv Lampen
  begyndte at ose og at true med at gaae ud. Mit eneste Haab stod til
  Aftensmaden, om mulig den kunde bringe lidt Liv i Gemytterne. Men
  ogsaa det Haab blev skuffet: Aftensmaden blev anrettet, og vi
  begyndte at spise, men uden at der indtraadte nogensomhelst
  Forandring til det Bedre. Thi naar saadan en Kjedsommelighedens Aand
  først har gjennemtrængt Alle, da er det næsten umuligt at fordrive
  den igjen. Ligesom en smitsom Syge forplanter den sig fra den Ene til
  den Anden, og der er ingen Lægedom. Ikke engang Forpagteren eller Hr.
  Hans talte mere om deres Heste: de sadde ganske tause som alle vi
  andre og nød deres Aftensmad. Det var næsten, som vi feirede et
  Gravøl, og det var ogsaa et Slags Gravøl, tænkte jeg, et Gravøl over
  det gode Humør og Lyst og Liv og Fornøjelighed. Og hvem var saa
  egentlig Skyld deri? Kjeldborgs kunde ikke være det, i al Fald ikke
  Forpagteren og Hr. Hans, de havde jo efter bedste Evne givet deres
  Skærv til den almindelige Underholdning og talt om Heste og atter
  Heste i det Uendelige og først tiet stille, da der ikke længer var
  Nogen, som vilde høre paa dem. Mon Præsten og hans Familie da var
  Skyld deri? Men fra dem var jo hidtil alt Liv og Munterhed udgaaet,
  hvor var det da muligt, at de paa een Gang kunde blive Kilden til
  almindelig Kjedsomhed og Søvnighed? Eller var jeg maaskee selv Aarsag
  deri? Ganske frikjende mig for Skyld turde jeg ikke, thi jeg havde
  ikke engang gjort saameget som Corpus Juris, der, om han end ikke
  selv havde givet Noget til Bedste, dog i det Mindste med ufortrøden
  Opmærksomhed havde hørt paa Hr. Hans' Foredrag over Morten Jensens
  Fux. Jeg var derimod gaaet min Vei og havde med mit slette Exempel
  forført de Andre til at gjøre ligervis, og derved vare Forpagteren og
  Hr. Hans blevne forstemte, da deres Auditorium saaledes lidt efter
  lidt forlod dem, og saa taug de ogsaa stille. Og nu -- nu sad jeg,
  jeg Repræsentanten for den danske Studenterstand, jeg, der skulde
  bringe Liv og Lystighed og Ungdomsfriskhed med mig, jeg sad her og
  taug bomstille og spiste Gaasesteg med Kartofler til som en rigtig
  Philister. Var der da ikke den mindste Gnist af Ild tilbage i mig --
  kunde jeg ikke finde paa en eneste Vittighed, der kunde bære
  Vidnesbyrd om, at en af de »Herrer i Aandernes Rige« var tilstede?
  Eller var jeg end selv for fattig til at finde paa Noget, kunde jeg
  da i det Mindste ikke laane lidt af den Rigdom af Lune og Vid, der
  som et sprudlende Væld var strømmet fra begeistrede Læber, naar vi en
  Lørdagaften sadde samlede om den dampende Punschebolle hist i de
  tilrøgede Haller, og vor rungende Latter og vor jublende Sang bragte
  Bud til Naboer og Gjenboer, at det danske Studenterlune var ikke død
  endnu?
  
  Jeg søgte og søgte og tænkte og tænkte -- men om det var Tanken, der
  var for stor, eller det Stykke Kartoffel, som jeg netop havde i
  Munden, det veed jeg ikke: nok er det, jeg fik Kartoflen i den gale
  Hals. En lille Stund sad jeg stille og ventede, at det vilde gaae
  over, men det blev værre og værre: jeg kunde ikke trække Veiret. Jeg
  vilde raabe om Hjælp, men jeg havde ingen Stemme at raabe med. I min
  Angst greb jeg min Nabo, Hr. Hans, i Armen med en saadan Voldsomhed,
  at han lod Kniv og Gaffel falde og forfærdet foer op fra sin Stol. Nu
  kom der Liv i Selskabet; hvor før herskede Gravens Taushed, blev en
  Raaben, Skrigen og Allarm, saa at det var umuligt at høre Noget. Den
  Ene gav sine gode Raad saavel som den Anden, Alle raabte i Munden paa
  hverandre og Præstekonen løb efter Hofmannsdraaber. Allerede begyndte
  det at sortne for mine Øjne, og Enden vilde formodentlig være bleven,
  at jeg aldrig meer havde spist Kartofler, om ikke Andrea Margrethe
  midt under den almindelige Forvirring havde havt Aandsnærværelse nok
  til at give mig et vel anbragt Stød i Ryggen, der havde til Følge, at
  Kartoflen fløj ud ligervis som en Steen af en Kastemaskine og satte
  sig paa Døren ligeoverfor.
  
  Jeg aandede dybt, og jeg aandede tungt som En, der atter vender
  tilbage til Livet. De Andre kom ogsaa til Ro efter den store
  Forskrækkelse og toge atter Plads, medens Forpagteren fortalte os, at
  for tre Uger siden var ganske det Samme skeet med en af hans Heste,
  der ogsaa havde forslugt sig paa en Kartoffel, men saa havde han
  taget en Tøjrepæl og drevet ned i Halsen paa den og flækket Kartoflen
  og derved frelst Dyret.
  
  »Det var Skade, at De ikke sagde det før«, bemærkede Præsten, »saa
  kunde vi have forsøgt den samme Cur paa Nicolai.«
  
  Og hvad blev nu Følgen af denne Begivenhed? den blev, at den store
  Opgave, paa hvis Løsning jeg forgæves havde arbeidet, nu var løst paa
  en meget simpel Maade. Jeg havde jo siddet og speculeret paa,
  hvorledes jeg skulde bringe Liv i Selskabet, og nu var der kommet Liv
  i Selskabet. Thi ikke blot jeg selv fornam, hvorledes med Livskraften
  og Livsfølelsen mit forrige gode Humør vendte tilbage, men det Samme
  var Tilfældet med alle de Andre. Det er jo bekjendt, at naar man
  lykkelig og vel har overstaaet en stor Fare, saa forvandler den
  tidligere Skræk sig til en næsten overstadig Lystighed. Folk ere
  aldrig saa gemytlige, saa snaksomme og saa meddelsomme, som naar de
  have undgaaet en Ulykke, der truede med almindelig Fordærvelse.
  Enhver har Noget at fortælle, Enhver har Noget at sige, og det sees
  ret, hvorledes Glæden løsner Tungerne. Saaledes gik det ogsaa nu! Den
  Skræk, hvori Alle havde været for min Skyld, havde tilveiebragt den
  hidtil savnede Spænstighed i Gemytterne. Vi snakkede og vi loe, og om
  end En og Anden lo, hvor han ikke skulde lee, saa frembragte det kun
  end mere Latter. Forpagteren begyndte atter at fortælle Historier om
  sine Heste, og Præsten begyndte at fortælle Historier fra sine
  Studenterdage; det Ene som det Andet blev modtaget med lige stor
  Taknemlighed. Nu var det Tidspunkt kommet, jeg saa længe havde ventet
  paa, det Tidspunkt, da jeg skulde optræde og hævde de danske
  Studenters Ære, og jeg foreslog derfor, at vi skulde lege
  Ordsprogsleg, hvilket Forslag blev modtaget med almindelig Jubel.
  
  Borde og Stole bleve flyttede til Side, og saa begyndte vi. Det
  Værste var, at vi vare saa Faa; vi kunde jo kun være fire paa hvert
  Parti (thi Præsten og Præstekonen ligesom Forpagteren og hans Kone
  vilde kun være Tilskuere), men vi vare nu komne i saa godt Humør, at
  vi meente, vi kunde gjøre, hvad det skulde være. Saa blev det
  overdraget til Corpus Juris og mig at vælge hver sit Parti, hvorfor
  jeg skyndte mig at vælge Andrea Margrethe. Men herimod protesterede
  Corpus Juris, idet han paastod, at han som den Ældre havde Ret til at
  vælge først, og at han vilde vælge Andrea Margrethe. Jeg vilde ikke
  give efter, thi jeg kunde indsee, at uden Andrea Margrethe vilde det
  være mig plat umuligt at gjøre Nogetsomhelst, og saaledes kunde der
  gjerne være opstaaet en ny trojansk Krig mellem Corpus Juris og mig,
  om ikke Andrea Margrethe selv havde afgjort Sagen ved at bestemme, at
  hun skulde høre til begge Partier, idet hun kunde gaae over fra det
  ene til det andet skiftevis og saaledes hjælpe begge. Hermed vare vi
  tilfredse, og Corpus Juris valgte nu for sit Vedkommende Emmy, Gamle
  og den ene Frøken Kjeldborg, medens jeg fik Hr. Hans og den anden
  Frøken Kjeldborg. Det var rigtignok saaledes kun et meget lidet
  Mandtal, jeg havde at raade over, men jeg vidste at hjælpe mig.
  Skulde jeg saaledes f. Ex. forestille Gud Thor, der kom agende ind
  paa sin Karre, trukken af to Bukke, saa maatte jeg nøjes med een, for
  jeg havde jo kun een Gedebuk, nemlig Hr. Hans. Men Hr. Hans vidste at
  trampe i Gulvet for fire Gedebukke, saa Virkningen blev den samme.
  Jeg befandt mig overhovedet i samme Stilling som Tordenskjold, der
  kun havde een Mand, og han græd. Thi Hr. Hans havde vel den bedste
  Villie af Verden, men hans Evner stode ingenlunde i Forhold til den
  gode Villie. Det vil sige, alle firbenede Roller udførte han paa en
  fuldkommen tilfredsstillende Maade, men de tobenede skilte han sig
  kun maadelig fra. Det var en Selvfølge, at han ikke kunde bruges,
  hvor der skulde tales, det være sig nu meget eller lidet; men ikke
  engang til stumme Roller kunde han benyttes. Saaledes var han engang
  i en Pantomime udnævnt til at være Troldmanden, der ved et Trylleslag
  forstener Alle; men han kom meget for tidlig ind, inden vi endnu ret
  havde begyndt, saa at jeg, der var Harlekin, maatte bede ham gaae ud
  og komme igjen om to Minuter for at forstene os. I Begyndelsen var
  jeg derfor i stor Forlegenhed med, hvad jeg egentlig skulde bruge ham
  til, indtil det endelig ved en reen Hændelse blev overdraget ham at
  være Hest. Her var Hr. Hans i sit Element: han kunde vrinske som en
  Hest, og han kunde sparke som en Hest, og han kunde pruste som en
  Hest: kort Alt, hvad man med Billighed kan forlange af en Hest, det
  kunde Hr. Hans ogsaa gjøre. Han blev ogsaa belønnet med stormende
  Bifald og var saa tilfreds med sig selv, at han for Fremtiden kun
  vilde spille lutter Hesteroller, saa at jeg nu maatte stadig see at
  finde paa Noget, hvori vi havde Brug for en Hest. -- Med hans Søster
  var jeg derimod endnu værre faren, for hun kunde jo ikke engang
  bruges til at være Hest. Men Andrea Margrethe hjalp mig ud af min Nød
  -- hun kunde være baade her og der og allevegne. Skulde der »komme
  Fremmede«, og Frøken Kjeldborg glemte at banke paa Døren og glemte at
  komme ind, hvad hun altid glemte, saa bankede Andrea Margrethe paa
  Bordet og raabte »Kom ind!« og løb hen og lukkede Døren op, saa var
  Frøken Kjeldborg nødt til at komme. Og naar Frøken Kjeldborg glemte,
  hvad hun skulde sige, hvad hun ogsaa altid glemte, saa bar Andrea
  Margrethe sig ad som Holbergs Henrik, idet hun først løb over til
  Frøken Kjeldborg og sagde, hvad denne havde at sige, og dernæst løb
  tilbage til sin egen Plads for at sige, hvad hun selv havde at sige.
  Men derfor havde vi ogsaa den Triumph, at Modparten aldrig kunde
  gjætte, hvad det skulde betyde, som vi havde udført.
  
  Efter Ordsprogslegene begyndte vi paa Pantelegene, for det er dog de
  egentlig gode, gamle Julelege. En stor Mængde Panter samlede vi ind,
  især fra Hr. Hans, der næsten uafbrudt var paa Gulvet. Thi var han
  først kommen derud, saa kom han næsten aldrig ind igjen, for han
  vidste ikke, hvad han skulde sige. En Gang blev han staaende et helt
  Qvarteer og saae paa Andrea Margrethe, indtil Præsten fortalte ham,
  at slig »stum Tilbedelse« var ikke tilladt. -- Da nu Panterne skulde
  indløses og Dommene afsiges, fik jeg pludselig en Idee. Emmy bar
  nemlig Panterne om, og jeg skulde afsige Dommen; men da Emmy ikke
  havde holdt Pantet skjult med tilstrækkelig Omhu, kunde jeg see, at
  det var et af dem, som Andrea Margrethe havde afgivet. Idet jeg nu
  tænkte efter, hvad Dom der vel kunde være mest passende for hende,
  faldt det mig paa Sinde, hvad hun Dagen i Forveien havde sagt om, at
  hun kunde see Spøgelser, og jeg besluttede nu selv at agere Spøgelse.
  Jeg dømte da, at Ejeren til det omhandlede Pant skulde gaae ud paa
  Kirkegaarden og tre Gange raabe sit eget Navn, og da skulde han eller
  hun see sin Tilkommende. Da nu Andrea Margrethe maatte erkjende
  Pantet for sit, gjorde hun vel nogle Vanskeligheder ved at
  efterkomme denne Dom, men da jeg foreholdt hende, at hun jo selv
  havde sagt, at hun kunde see Spøgelser og nu ogsaa maatte vise, at
  hun havde Mod dertil, saa gav hun efter. Imedens hun gik ud for at
  tage Hat og Kaabe paa, listede jeg mig ubemærket bort og løb hurtig
  gjennem Haven op til Kirkegaarden, hvor jeg skjulte mig bag en stor
  Busk. Maanen var netop gaaet bag nogle Skyer, saa at der hvilede et
  usikkert Dæmringslys over Alt omkring mig. Jeg sad bag min Busk og
  ventede og frøs dygtig, thi det var meget koldt, og jeg havde ikke
  givet mig Tid til at tage Overtøi paa. Ogsaa følte jeg mig noget
  uhyggelig tilmode: min Phantasi begyndte allerede at foregjøgle mig
  alle Slags Billeder af Dødningeknokler og Beenrade, som beredte sig
  til at opføre deres klapprende Dands rundt om mig. Hist henne bag en
  nys opkastet Grav forekom det mig, som om der var Noget, der rørte
  sig, ja een Gang syntes det mig endog, som om jeg saae noget Sort
  bevæge sig frem og tilbage og derpaa atter forsvinde. Hvad kunde det
  vel være? Rigtignok var Klokken først henved Ni, og der var altsaa
  endnu længe til den frygtelige Midnatstime, men hvem kunde vide, hvad
  for en urolig Aand, der muligvis kunde faae i Sinde at spadsere sig
  en ensom Aftentour henover Gravene i det stille Maaneskin? Jeg gav
  nøie Agt: i et Par Øjeblikke bemærkede jeg Intet, men saa hørte jeg
  et dybt Suk, der kom netop fra den nye Grav. Jeg fornam, hvorledes
  Blodet stivnede i mig; jeg strøg mig med Haanden over Panden for
  ligesom at forjage alle overtroiske Tanker, men min egen Haand var
  ligesaa kold som en Dødningehaand. Atter hørte jeg et dybt Suk, og
  nu havde jeg upaatvivlelig skyndsomst taget Flugten, naar jeg ikke i
  det Samme havde hørt Andrea Margrethes lette, hurtige Fodtrin nærme
  sig. Hvor hun kunde være, turde jeg vel ogsaa være, og jeg besluttede
  derfor at blive, skjøndt jeg ganske havde tabt Lysten til at agere
  Spøgelse. Andrea Margrethe gik rask frem over Kirkegaarden som En,
  der er bestemt paa ikke at lade sig afskrække af Noget, derpaa
  standsede hun netop tæt ved den nye Grav og saae sig om, men i dette
  Øjeblik var Alt ganske stille. Derpaa begyndte hun at raabe, første
  Gang med en noget skjælvende Stemme, men de to sidste Gange med rolig
  og sikker Stemme: »Andrea Margrethe! Andrea Margrethe! Andrea
  Margrethe!« Men neppe havde hun fuldført det sidste Raab, før en dump
  Stemme svarede »her!« og i det Samme saae jeg en lang sort Skikkelse
  reise sig fra den nye Grav. Haarene reiste sig paa mit Hoved, jeg var
  lige ved at styrte næsegrus til Jorden, da et højt Skrig fra Andrea
  Margrethe kaldte mig til mig selv. Jeg sprang frem, beredt til at
  forsvare hende mod al Verdens Gjengangere og Spøgelser, men snublede
  over en stor Sten og faldt i en stor Snedrive. Hurtig var jeg
  imidlertid oppe igjen, i et Par Spring havde jeg naaet hen til hende,
  og -- -- saae ikke noget huløjet Spøgelse, som jeg havde ventet,
  ifærd med at bortføre Andrea Margrethe, men derimod Corpus Juris i
  egen høie Person, der i de lidenskabeligste Udtryk skjældte sig selv
  for et taabeligt, ubesindigt Menneske, som burde straffes med Fængsel
  og Tugthus og Galge, medens Andrea Margrethe, der strax havde
  gjenvundet sit gamle Mod, søgte at berolige ham ved at sige, at det
  Hele havde ikke noget at betyde. Dog var min Forbauselse stor over at
  see Corpus Juris her, saa var hans sandelig ikke mindre over at see
  mig.
  
  »Hvor kommer Du fra, Nicolai?« spurgte han.
  
  »Jeg kommer henne fra Busken der; men hvor kommer Du fra?«
  
  »Jeg -- jeg --« svarede Corpus Juris stammende, »jeg kommer -- ja det
  kan være det Samme, hvor jeg kommer fra, men hvad vilde Du bag Busken
  der?«
  
  Jeg tøvede noget med Svaret. »Jeg vilde«, sagde jeg endelig, »jeg
  vilde see --«
  
  »Du vilde see, hvor forskrækket Andrea Margrethe blev, og derfor var
  det, Du havde udklækket hele den Plan. Men det er uforsvarligt«,
  vedblev Corpus Juris med stigende Heftighed, idet han nu lod det
  Uveir, hvormed han før havde raset mod sig selv, bryde løs over mit
  Hoved, »det er skammeligt, at Du har kunnet være saa letsindig ikke
  at betænke, hvilken Ulykke Du kunde have anrettet med den dumme
  Spøg.«
  
  »Men hvorfor kom De da herud, Frederik?« afbrød Andrea Margrethe ham
  med et Smil. Corpus Juris mumlede nogle uforstaaelige Ord til Svar.
  »Og saa har De ovenikjøbet«, fortsatte Andrea Margrethe, »glemt, at
  De har drukket Forlig og Broderskab med Nicolai? Jo, De bærer Dem
  rigtignok smukt ad!«
  
  »Nu ja«, sagde Corpus Juris i en mere nedslaaet Tone, »jeg blev
  maaskee lidt for hidsig -- men det var kun af Omsorg for Dem, Andrea
  Margrethe. -- Der er min Haand, Nicolai, fra imorgen af ville vi
  være Brødre og Venner.«
  
  »Ja, fra _imorgen_ af«, gjentog jeg med Eftertryk ligesom tidligere.
  
  Da vi atter traadte ind i Dagligstuen, blev Andrea Margrethe
  bestormet med Spørgsmaal, om hun nu virkelig havde seet sin
  Tilkommende, men hun svarede ganske rolig, at hun kun havde seet
  Corpus Juris og mig. Nu vendte Spørgsmaalene sig til os To, hvad vi
  havde at bestille ude paa Kirkegaarden, hvortil Corpus Juris svarede,
  at han havde villet passe paa, at Andrea Margrethe ikke kom Noget
  til, og jeg meente da, at jeg kunde afgive samme Erklæring.
  
  Forpagteren begyndte nu at tale om, at det var paa Tide at tænke paa
  Hjemfarten, men med ligesaa stor Glæde vi vilde have modtaget dette
  Budskab for et Par Timer siden, ligesaa ukjært var det os nu, da
  Lystigheden var i fuld Gang, og jeg erklærede Forpagteren, at det
  hørte med til god gammel Skik og Brug, at Ungdommen ikke skiltes fra
  hverandre før efter en Dands.
  
  »Da har det aldrig før været Skik og Brug i Nøddebo Præstegaard«,
  bemærkede Forpagteren.
  
  »Og jeg haaber heller aldrig, at det skal blive Skik og Brug
  herefter«, sagde Præsten, »men jeg har jo alt een Gang sagt Dem om
  Nicolai, at han kan lære Dem, hvad De hverken skal eller bør gjøre.«
  
  Imidlertid havde Emmy sat sig hen til Pianofortet: jeg greb hurtig
  Andrea Margrethes Haand og overlod Corpus Juris begge Frøkenerne
  Kjeldborg til behagelig Udvalg. Gamle bar sig ad som sædvanlig ved
  slige Leiligheder, han satte sig ned og blev rolig siddende, indtil
  han fik afgjort med sig selv, hvem af Damerne han vilde være saa
  naadig at dandse med. Denne Gang varede det meget længe, inden Nogen
  kunde finde Bifald for hans Øjne: først da Corpus Juris havde afløst
  Emmy ved Pianofortet, først da var Gamle saa huldsalig at byde Emmy
  op til en Dands. Hr. Hans var ikke saa kræsen i sit Valg, han
  dandsede lige godt, eller om man vil, lige slet med alle Damerne,
  idet han vexelvis anrettede Ulykker med Hovedet og med Fødderne. Med
  de sidste traadte han Damernes Kjoler itu, med det første dandsede
  han tre Gange mod Lysekronen, der hang temmelig lavt, men først
  fjerde Gang lykkedes det ham at slaae den i Gulvet, hvorfor Præsten
  bad ham om endelig at komme igjen til Fastelavn for at hjælpe med til
  at slaae Katten af Tønden, thi deri maatte han vist være en sand
  Mester.
  
  Da Klokken slog Elleve, rullede Forpagterens Vogn for Døren, og nu
  maatte vi da høre op. Atter samledes vi Alle ude i Forstuen for at
  hjælpe vore Gjæster Reisetøiet paa, hvilket var højst fornødent, da
  det paa Grund af Ordsprogslegene, hvor det var blevet anvendt paa
  forskjellige Maader, var kastet hulter til bulter mellem hinanden,
  saa det var vanskeligt at afgjøre, hvad der var vort, og hvad der var
  Kjeldborgs. Endelig havde Hver faaet Sit, Forpagteren traadte, tæt
  indhyllet i sin lodne Kappe og med sin Peltshue paa Hovedet, med
  kraftige Trin op ad Vogntrinene, medens Vognen knagede under den
  store Vægt; med sikker Haand tog han Tømmerne fra Gaardskarlen, der
  hidtil havde havt sin Nød med at holde de vælige Heste, som
  utaalmodigt sparkede Sneen op under sig. Ogsaa den øvrige Familie kom
  nu til Sæde, og som fem mægtige Kolosser sadde de paa Vognen.
  Forpagteren slog et højt Knald med Pidsken, og som en Stormvind fore
  Hestene afsted, medens Vognen hoppede hen over den ujævne Steenbro.
  Endnu kunde vi høre Ordet »Heste«, hvilket Forpagteren tilraabte os,
  men de øvrige Ord bleve overdøvede af Vogntummelen, saa at dette Ord
  blev paa en Maade Forpagterens Afskedshilsen, og siden har det altid
  fremstillet sig for min Erindring som Qvintessentsen af hans
  Levevisdom.
  
  Vi Tilbageblevne bleve endnu en lille Stund staaende paa
  Steentrappen, indtil Vognen forsvandt under den mørke Porthvælving,
  og den raslende Lyd af Hjulene tabte sig, da de kom ud paa den bløde
  Landevej. Saa kastede vi endnu et Afskedsblik op til Carlsvognen og
  Nordstjernen og den blege Maane; men det var bidende koldt; den varme
  Aande frøs fast i vore Ansigter, Fingrene begyndte at blive stive --
  derfor søgte vi hurtigt atter tilbage til den lune Kakkelovn.
  
  »Det er længe siden, at jeg har moret mig saa godt«, sagde Præsten,
  idet han efter Sædvane spadserede op og ned ad Gulvet.
  
  »Ja, jeg har virkeligt moret mig ypperligt«, bemærkede Præstekonen.
  
  »Ypperligt!« gjentoge alle vi Andre i eenstemmigt Chor.
  
  »Og hvis er nu Skylden?« spurgte Præsten, »hvem kan vi takke herfor?
  -- See her, her staaer Manden«, vedblev han, idet han lod sin Haand
  falde ned paa min Skulder, »her staaer Ridderen uden Frygt og
  Daddel. Ja Nicolai, det Kunststykke med Kartoflen kan dog kaldes et
  sandt Mesterstykke, hvorved De bragte Liv i de Døde, ellers havde vi
  maaskee nu siddet forstenede af Kjedsomhed og Søvnighed. -- Men hvor
  er Kartoflen bleven af? Den burde indmures her i Døren ligervis som
  de engelske Bomber i Kjøbenhavn, og underneden skulde skrives med
  forgyldte Bogstaver: =Nicolaus fecit=. Ja Nicolai, at De har slaaet
  min Meerskumspibe itu og min Hane ihjel: det tilgiver jeg Dem, thi De
  har nu viist, at De har Hjertet paa det rette Sted. Med en =corona
  civica= burde De smykkes, og i Deres Vaaben burde staae en halvspist
  Kartoffel: saaledes var det Ret at hædre Dig, Du meget opfindsomme
  Nicolai! -- -- Godnat!«
  
  Og uden at sige et Ord mere gik Præsten bort, medens vi Andre bleve
  staaende stumme og saae efter ham. Andrea Margrethe var den, der
  først brød Tausheden. »Ja Nicolai«, udbrød hun, »i Aften har De viist
  os, hvad de danske Studenter due til!«
  
  Jeg blev heel overrasket over al den Ære og Berømmelse, der saa
  uventet strømmede ned over mig, men Corpus Juris bemærkede haanligt:
  »Det er ogsaa en stor Gjerning at forsluge sig paa en Kartoffel!«
  
  »Saa skulde Du rigtigt selv have gjort det!« svarede jeg ivrigt, thi
  skjøndt jeg oprindelig ikke selv havde anseet det for nogen synderlig
  stor Bedrift, begyndte jeg dog at dømme anderledes, da jeg hørte
  hvorledes de Andre roste mig.
  
  »Ja det kan I skjændes om i Morgen«, sagde Gamle, »nu vil vi gaae i
  Seng, for det er jo snart Midnat.«
  
  Saa sagde vi hverandre Godnat, og Gamle, Corpus Juris og jeg
  forføjede os op til vore Soveværelser. Da vi gik op ad Trappen
  sammen, var Corpus Juris' Opførsel mig heel gaadefuld: han skiftede
  paa een Gang Tone, tog mig under Armen, snakkede venligt og
  fortroligt til mig og var saa gemytlig, som jeg ikke i lang Tid havde
  seet ham. Jeg gik derimod og tænkte paa, hvorledes jeg skulde faae
  ham lokket til at gaae i Seng uden at mærke, hvad jeg havde havt for.
  Af denne Forlegenhed hjalp Corpus Juris mig selv ud.
  
  »Hør Nicolai«, sagde han til mig, da vi traadte ind ad Døren, »om
  Morgenen have vi begge To meget ondt for at komme op af Sengen; skal
  vi da nu i Aften prøve, hvem af os der kan først komme i den?«
  
  »Det kan vi gjerne«, svarede jeg, uden ret at kunne forstaae, hvad
  Grund Corpus Juris kunde have til dette Forlangende. Jeg gik over
  Gulvet for at nærme mig min Seng, men Corpus Juris holdt mig tilbage,
  idet han sagde: »Nei, lad os stille os op her i Døren mellem vore
  Værelser; hver sætter da en Stol ved Siden af sig; saa klæde vi os
  hurtig af, og -- een, to, tre, springe vi rask i Seng!«
  
  »Ja det er fortræffeligt!« sagde jeg, inderlig glad over, at Corpus
  Juris selv gik i den Fælde, som jeg havde opstillet for ham.
  
  Saa stillede vi os op, satte hver en Stol ved Siden af sig og
  begyndte at klæde os af. Men jeg forhastede mig just ikke, thi jeg
  vilde gjerne overvære Skuespillet, naar Corpus Juris skulde gjøre
  sit Saltomortale.
  
  »Hvorfor tøver Du?« spurgte denne, der bemærkede min Langsomhed, »er
  Du maaskee bange for, at jeg har noget Ondt i Sinde?«
  
  »Nei paa ingen Maade«, svarede jeg, idet jeg hurtigt gjorde mig
  færdig. Vi vare afklædte paa samme Tid, og -- een, to -- fore vi over
  Gulvet og: tre -- forsvandt vi hver især i et Hav af Dyner. Corpus
  Juris havde nemlig havt den samme gyldne Idee som jeg og taget alle
  Brædderne ud af min Seng, ganske som jeg havde gjort ved hans.
  
  »I er to store Børn begge To«, sagde Gamle, der kom ind for at hjælpe
  os op af den Mængde Puder og Lagener, hvori vi laae og væltede os.
  
  Men dette Dynebad havde den gavnligste Indflydelse paa os begge To,
  thi nu havde vi skaffet vor længe dulgte Harme Luft. Den Uveirssky,
  der hidtil havde svævet mørk og truende mellem os, havde nu faaet
  Udladning, og fra nu af fandt der ikke flere Sammenstød Sted. Da vi
  atter havde bragt vore Senge i Orden, rakte vi hinanden Haanden og
  lovede fra nu af at være Venner og Brødre.
  
  Jeg sov udmærket den Nat og drømte, at jeg spiste Corpus Juris, men
  fik ham i den gale Hals og blev kvalt, hvorpaa Gamle holdt en Ligtale
  over os, der var saa lang og kjedelig, at vi begge To vaagnede op og
  bleve levende igjen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Da jeg vaagnede næste Morgen, var min første Tanke: »idag vil Du
  forlove Dig, Nicolai!« Jeg sprang ud af min Seng for at see,
  hvorledes Veiret var, thi ligesom en dygtig Feltherre først
  undersøger Vind og Veir, inden han begynder Slaget, saaledes anseer
  jeg det ogsaa for nødvendigt at have godt Veir, hver Gang jeg skal
  udføre en eller anden stor Bedrift. Smukt og klart Veir medfører godt
  og frisk Humør, og godt og frisk Humør maa man have, hvad enten man
  nu skal op til Examen, eller man vil forlove sig. Denne Morgen var
  det imidlertid graat og diset, ja der svævede endog Taager over Mark
  og Eng, det syntes, som om Veiret vilde slaae om til Tøveir. Det var
  slet ikke, som jeg ønskede det, thi sligt taaget Veir gjør En ganske
  mørk og trist i Sindet. Men hvad er det i Dag? spurgte jeg mig selv,
  thi ogsaa Dagen er det værd at lægge Mærke til ved slige Leiligheder.
  Det var jo den 31te December, Sylvesterdag -- ja saa var det dog
  aldeles nødvendigt, at jeg forlovede mig inden Aften. Thi med det
  gamle Aar maatte ogsaa alle gamle Tanker bringes til Ende, man maa
  ikke lade noget gaae ufuldendt og ufuldført ind i det nye Aar. Saa
  gjorde det heller ikke noget, at det var taaget i Veiret, thi
  Sylvesterdag maa altid være taaget: den bebuder os jo, at et nyt Aar
  er ifærd med at bryde frem, men hvad det nye Aar bringer, er dunkelt
  og ubestemt, derfor skal der svæve Taager foran dets Komme.
  
  Gamle var allerede staaet op, men Corpus Juris laa endnu og sov. Jeg
  lod ham imidlertid ligge, thi vi havde jo fra i Dag af sluttet
  Venskab og Broderskab. Da jeg kom ned i Stuen, var Præsten og hans
  Familie netop ifærd med at afsynge deres Morgenpsalme, jeg sluttede
  mig til dem og sang med. Jeg tænkte ved mig selv, at det var egentlig
  godt, om man hver Dag stod tidlig op og saae Solen staae op og sang
  sin Morgenpsalme, thi det gjør En saa let og frisk i Sindet. Saaledes
  bære Fuglene sig ad, men derfor ere de ogsaa altid i godt Humør og
  synge af Hjertens Grund under Guds klare Himmel fra Morgen til Aften,
  saa lang som Dagen er.
  
  Da vi havde endt Psalmen, sagde Præsten til mig: »God Morgen Nicolai!
  -- men er det virkelig Dem selv, eller er det ikke snarere Deres
  Gjenfærd, og De selv ligger endnu oppe i Sengen og sover?«
  
  »Nei det er mig selv«, svarede jeg, idet jeg rakte Præsten min Haand.
  
  »Kjød og Blod har De idetmindste -- men saa er Miraklernes Tid jo
  begyndt igjen, siden vi faae Dem at see lysvaagen paa denne Tid af
  Dagen. -- Har De maaskee ogsaa Lyst til at gaae en Morgentour?«
  
  »Ja, det har jeg nok.«
  
  »Men De er jo bleven et heelt nyt Menneske, og det lader til, at De
  med den Kartoffel igaar Aftes ikke alene omskabte hele Selskabet, men
  ogsaa Dem selv. Sligt maa kongeligt belønnes: see her«, og han trak
  en Cigar op af Lommen, »den fandt jeg igaar hændelsesvis i min
  Skriverpult; den skal De trakteres med, thi slig en Selvovervindelse
  bør paaskjønnes. -- -- Gaaer De med, Christopher?«
  
  »Nei jeg vil heller blive her«, svarede denne, idet han saae hen paa
  Emmy.
  
  »Ja, ja da«, sagde Præsten til Gamle, »nu skal De faae Lov at gjøre,
  hvad De vil, for siden skal De gjøre, hvad jeg vil. Jeg har Noget at
  glæde Dem og Frederik med: Fattigregnskabet, ja det husker De nok fra
  ifjor af, da De maatte sidde to hele Dage og regne efter. -- Kom nu,
  Nicolai!«
  
  »De skal faae en udmærket Kop The, naar De kommer hjem«, raabte
  Andrea Margrethe efter mig, idet Præsten lukkede Døren.
  
  »Vi vil gaae den samme Vej, som vi gik iforgaars«, sagde Præsten,
  »først ned til Fjorden, dernæst bag om Landsbyen og saa hjem. Men i
  Dag bliver mit Selskab ikke saa interessant, som det var sidste Gang,
  thi i Dag vil jeg gaae og tie stille, for jeg vil tænke over min
  Prædiken til i Morgen.«
  
  Saa gik vi da og taug stille begge To, Præsten tænkte paa sin
  Prædiken, og jeg paa min Forlovelse. Vi vare begge saa fordybede i
  vore Tanker, at vi bleve meget overraskede ved at see, at vi havde
  tilendebragt Spadseretouren og atter stode udenfor Præstegaarden.
  
  »See hvor Tiden gaaer, naar man tager sig noget Nyttigt for«, sagde
  Præsten, »hvad har De nu gaaet og tænkt paa?«
  
  »Aa paa forskjellige Ting!« svarede jeg.
  
  »Ja det var Ret, Mennesket maa ikke forfalde til Ensidighed. -- Gaa
  De nu ind og drik Deres The; jeg vil over at passe min Dont. Nu har
  jeg faaet saa mange Kræfter, at jeg tænker, jeg kan nok vedblive at
  arbeide til Middag. Farvel, hils Familien!« og dermed gik han over
  til sit Værelse.
  
  I Dagligstuen fandt jeg kun Emmy og Gamle. Andrea Margrethe havde
  overordentligt travlt, hun skulde gjøre Tilberedelser til den næste
  Dag, da vi skulde have »Dandsebod«, som Præsten kaldte det.
  
  »Er Frederik ikke kommen op endnu?« spurgte jeg.
  
  »Han er nok ude at hjælpe Andrea Margrethe«, svarede Gamle.
  
  »Saa vil jeg ud at hjælpe med.«
  
  »Een kan vist være nok«, sagde Gamle tørt.
  
  »Ja jeg vil dog derud«, sagde jeg, men i det Samme traadte Andrea
  Margrethe ind, fulgt af Corpus Juris.
  
  »Jeg vilde netop ud at hjælpe Dem ligesom Frederik«, sagde jeg.
  
  »Tak skal De have, men det behøves ikke, for nu er jeg færdig for det
  Første.«
  
  Saa gik jeg hen og lukkede Pianofortet op og slog nogle Toner an.
  
  »Nei, De maa ikke spille i Dag«, sagde Andrea Margrethe.
  
  »Maa jeg ikke spille? hvorfor ikke?«
  
  »Fordi det er Lørdag, og Lørdag skal der altid være stille i
  Præstegaarden, veed De nok.«
  
  »Men Præsten kan jo umuligt høre, at jeg spiller; der er jo fire
  eller fem lukkede Værelser imellem os.«
  
  »Ja det kan gjerne være, men det er nu een Gang gammel Skik og Brug
  hos os, at der ikke maa spilles om Lørdagen.«
  
  »Men det er jo en taabelig gammel Skik og Brug, som burde afskaffes.
  -- Og hvordan skal jeg nu faae Dagen til at gaae, naar jeg ikke
  engang maa spille?«
  
  »Den Bemærkning er just ikke meget smigrende for os«, sagde Andrea
  Margrethe.
  
  »Men De har saa travlt«, sagde jeg undskyldende, »De skal jo være
  hele Dagen i Kjøkkenet.«
  
  »Saa slemt er det dog heller ikke -- nu skal jeg f. Ex. kjøre til
  Roskilde for at gjøre nogle Indkjøb; har De Lyst at kjøre med, saa
  kan De komme til at kjøre i Slæde.«
  
  »Nei virkelig? De skal kjøre til Roskilde i Kane -- og jeg maa kjøre
  med Dem?«
  
  »Ja saamænd maa De saa, hvis De har Lyst.«
  
  Hvem der var glad, det var mig -- det var jo den allerønskeligste
  Leilighed for mig: i en lethenflyvende Kane, hvor den vælige Hest
  farer frem under Bjældernes Spil, medens de røde Topper kneise og det
  blaae Tæppe bølger ud for Vinden som et Silkeseil -- alene sammen med
  Andrea Margrethe: der kan siges Meget paa en saadan Tour!
  
  Jeg saae ud af Vinduet: »hvad er det for et gammelt Skrumpelskud,
  Niels der trækker frem?«
  
  »Det er jo Slæden eller Kanen, som De saa fornemt kalder den«, sagde
  Andrea Margrethe leende.
  
  »Ja saa«, sagde jeg noget skuffet, men trøstede mig med, at jeg kunde
  vel tale ligesaa godt i en Slæde som i en Kane; Hovedsagen var, at vi
  vare alene.
  
  »Men De har rigtignok Ret«, tilføiede Andrea Margrethe med et Suk,
  det er græsseligt at tænke sig, at vi skal kjøre ind i Roskilde i en
  saadan Dragkiste: alle Folk vil da vende sig om og see efter os.«
  
  »Hvem tror De vil see paa Slæden, naar De sidder i den?« spurgte
  Corpus Juris.
  
  »Fy Frederik!« sagde Andrea Margrethe, idet hun truede med Fingeren,
  »begynder De nu at sige Complimenter, saa faaer De ikke Lov at kjøre
  med.«
  
  »Hvad for Noget? kjører Du med, Frederik?« spurgte jeg forskrækket.
  
  »Ja naturligvis; hvorfor skulde jeg blive hjemme?«
  
  »Men Fattigregnskabet, som Præsten talte om?«
  
  »Aa det kan vente, til vi kommer hjem igjen. Desuden vil Christopher
  først begynde derpaa, saa skal jeg siden komme og hjælpe ham«.
  
  »Jeg skal nok passe Fattigregnskabet: kjør Du kun ganske roligt«,
  sagde Gamle.
  
  Slæden var imidlertid kjørt op for Døren: ved at see nøiere paa den
  blev jeg mere forsonet med den. Let og elegant var den jo langtfra,
  men den havde noget vist Gemytligt ved sig, hvad der overhovedet var
  charakteristisk for alt Bohavet i Præstegaarden.
  
  »Der er Niels med Slæden«, sagde Andrea Margrethe, »saa maa vi skynde
  os at blive færdig.« Hurtigt kom hun igjen, iført Kaabe og Hat.
  
  »Skal Niels være Kudsk?« spurgte jeg, idet jeg steg op i Slæden.
  
  »Nei Frederik vil selv kjøre«, svarede Andrea Margrethe.
  
  »Saa tager De vel Plads her ved Siden af mig paa Bagsædet?«
  
  »Nei jeg maa sidde paa Forsædet ved Siden af Frederik for at vise ham
  Veien.«
  
  »Men vi kjøre jo ligefrem ad den slagne Landevei?«
  
  »Ja, men jeg maa være ved Haanden for at hjælpe, hvis der skulde skee
  et eller andet Uheld.«
  
  Og Andrea Margrethe satte sig op paa Forsædet ved Siden af Corpus
  Juris, medens jeg maatte sidde alene paa det bageste Sæde. Det var
  ogsaa en Fornøielse! saa kunde jeg ligesaa godt være bleven hjemme og
  opgjøre Fattigregnskabet for Gamle.
  
  Præsten aabnede sit Vindue og raabte ud til os: »Hvad er
  det, Frederik? De skulde jo blive hjemme og hjælpe mig med
  Fattigregnskabet, og nu kjører De bort?«
  
  »Det skal jeg nok besørge, naar jeg kommer hjem igjen.«
  
  »Ja vist: morgen, morgen, nur nicht heute o. s. v. -- kjender De den
  Vise? -- -- Skal De være Kudsk?«
  
  »Ja«, svarede Corpus Juris, idet han slog et mægtigt Knald med
  Pidsken.
  
  »Bliv saa bare liggende ganske roligt derude; om en halv Time skal
  Niels komme ud for at samle Dem op igjen.«
  
  »Jeg skal nok bringe baade Heste og Slæde hjem igjen«, sagde Corpus
  Juris med Selvtillid, idet han slog nok et Knald, saa Hestene sprang
  frem, og vi fore ud af Gaarden. Derved kom vi saa hovedkulds afsted,
  at vi nær strax havde opfyldt Præstens Spaadom, idet nemlig Slæden
  tørnede stærkt mod en stor Sten, der laa ved Indkjørslen. Jeg greb
  med Begjærlighed denne Leilighed for at foreslaae en Forandring.
  
  »Lad heller mig kjøre, Frederik«, sagde jeg, »jeg forstaaer det
  bedre.«
  
  »Nei vist ikke nei«, svarede han, »det var kun en Begyndelse: nu
  gaaer det bedre.«
  
  Og i stærkt Trav fore Hestene hen ad Landeveien. Godt var det, at de
  kjendte Veien saa vel, thi Corpus Juris værdigede dem ikke synderlig
  Opmærksomhed, dertil var han i altfor ivrig Samtale med Andrea
  Margrethe. Ogsaa jeg søgte et Par Gange at komme til at deeltage i
  Samtalen ved at spørge om dette eller hiint, som vi kjørte forbi, men
  Andrea Margrethe fik knap Tid til at give et ganske kort Svar, for
  Corpus Juris optog hendes hele Opmærksomhed.
  
  »Ja bi Du min Bro'er«, tænkte jeg ved mig selv, »det er sidste Gang,
  vi lege paa den Maade. Næste Gang vi kjøre ud sammen, saa er det mig,
  der sidder ved Siden af Andrea Margrethe, og saa kan Du faae Lov at
  sidde bag i Slæden og synge »der arme Peter!«
  
  Veiret var mørkt og trist, en kold Østenvind strøg henover Mark og
  Eng; er man saa først i daarligt Humør, er det ikke underligt, om man
  snart begynder at fryse -- Jeg sad og saae paa Hestene: den ene var
  »den Røde«, som Forpagteren havde fortalt saa meget om Dagen i
  Forveien: nu havde jeg Tid nok til at tænke paa Alt, hvad han havde
  berettet mig om den. Og alligevel kunde jeg selv ikke nu finde
  nogetsomhelst Interessant ved »den Røde«, i mine Tanker saae den ud
  som enhver anden Hest. Desmere Opmærksomhed skjænkede jeg den anden
  Hest, det var »Gamle«, thi den syntes mig at svare ganske til sit
  Navn og bære sig ad, som jeg kunde tænke, at Gamle selv, det vil sige
  Christopher, vilde have gjort. Først spidsede den Øren og lagde dem
  tilbage for at høre, hvad Corpus Juris havde at sige Andrea
  Margrethe. Dernæst begyndte den at gaae langsommere for ligesom bedre
  at høre efter, nu rystede den paa Hovedet for at tilkjendegive sit
  Mishag, ja tilsidst begyndte den at pruste, ganske som Gamle pleier
  at rømme sig, naar han vil begynde en Tale.
  
  »Ja bare Gamle vilde tale«, tænkte jeg, »saa skulde Corpus Juris faae
  en Prædiken, som han længe vilde mindes.«
  
  Men Gamle talte ikke; sørgmodigt lod den Hovedet hænge ned, ligesom
  den vilde sige: »han er nu een Gang uforbederlig, saa det kan ikke
  hjælpe, at jeg spilder mine Ord paa ham.« Og Gamle gik ganske
  langsomt med ludende Hoved som En, der tænker nøie efter.
  
  »Kjør dog lidt til, Frederik«, raabte jeg, thi det syntes mig, som om
  den Slædetour aldrig fik Ende; »vi kjøre saa langsomt, som om vi
  fulgte Lig.«
  
  »Vi kjøre hurtig nok: Hestene maae ikke overanstrænges«, var Svaret.
  
  »Overanstrænges? jeg frygter snarere, at de falde i Søvn. Og see,
  hvor mørkt det seer ud i Øster, vi faae stærkt Snefog inden en Time.«
  
  »Det forfrisker«, meente Corpus Juris, dog gav han Gamle et lille Rap
  af Pidsken forat føie mig, saa at vi atter kom hurtigere afsted.
  
  Vi kjørte forbi den lille Høi, hvor jeg den første Dag, da vi kjørte
  fra Roskilde til Nøddebo, havde havt en Slags Aabenbaring, idet jeg
  havde seet en ung Mand sidde ved en ung Piges Side og trykke hendes
  Haand og i den rødmende Solnedgang see ud over Isefjordens gyldne
  Bølger. Corpus Juris lod ogsaa til at see Noget paa Høien, thi han
  pegede derop med Pidsken, og Andrea Margrethe saae ligeledes derop.
  Gamle havde derimod nok en Aabenbaring paa den anden Side af Veien,
  hvor den formodentlig i Aanden har skuet en frodigt voxende
  Havremark, thi den travede henimod Grøften og havde besørget os alle
  derned, om ikke Andrea Margrethe havde seet det og hurtigt trukket
  Tømmerne til den anden Side.
  
  »Der vare vi nær væltede, Frederik«, sagde hun leende. Jeg vilde sige
  hende noget Smukt om, at det var umuligt at vælte, naar man havde
  Andrea Margrethe ved sin Side, men Corpus Juris kom mig i Forkjøbet
  og rev mig Brødet ud af Munden ved at gjøre netop den samme
  Bemærkning.
  
  Omsider kom vi til Roskilde: Heste og Slæde bleve stillede ind i en
  Gjæstgivergaard, og glad var jeg, thi nu kunde jeg uhindret gaae ved
  Andrea Margrethes Side, skjøndt jeg maatte finde mig i, at Corpus
  Juris gik ved hendes anden Side. Men Samtalen vilde slet ikke ret
  komme istand. Een af os kunde vel sige et Par Ord, men de to Andre
  svarede Intet, saa jeg erfarede da ret ved den Leilighed, hvad jeg
  for øvrigt oftere har erfaret, at Tre er et daarligt Tal til at
  spadsere. Vi Tre gik der ved Siden af hinanden op og ned ad Roskilde
  Gader og saae paa Husene og Boutikerne, og gjorde En eller Anden af
  os en Bemærkning, fik han i Regelen kun et ganske kort »Saa?« eller
  »Nei virkelig?« til Svar. Selv Andrea Margrethe var ganske mod
  Sædvane taus og ordknap. Jeg gik i mit stille Sind og ønskede Corpus
  Juris hjem igjen til Fattigregnskabet, saa skulde jeg have benyttet
  Tiden langt bedre end til at gaae og tælle Brostenene i Roskilde
  Gader. Selv Domkirken gik vi i Taushed forbi -- og der havde Corpus
  Juris dog sidste Gang havt saa meget at fortælle mig, nu havde
  hverken han eller jeg en eneste Bemærkning at gjøre om den, ja den
  syntes mig endog at være bleven mindre og uanseeligere, kortsagt at
  see mere hverdagsagtig ud end for tre Dage siden, da den i saa høi
  Grad havde vakt min Beundring. Ligesaa ivrigt som jeg før havde
  ønsket at komme af Slæden, ligesaa ivrigt ønskede jeg nu at komme paa
  Slæden, og jeg troer i Grunden, at Corpus Juris og Andrea Margrethe
  vare ligesaa glade som jeg, da vi havde besørget vore Indkjøb og
  atter kunde berede os til Hjemreisen.
  
  Jeg forlangte at være Kudsk paa Hjemtouren for ogsaa at prøve den
  Fornøielse, og Corpus Juris gav strax efter. Men da jeg fordrede, at
  Andrea Margrethe skulde tage Plads ved min Side som før ved Corpus
  Juris', svarede hun, at det behøvedes ikke: Veien gik jo lige hjemad,
  og Hestene kjendte den godt, og da jeg yttrede, at jeg gjerne vilde
  have Hjælp af hende i paakommende Tilfælde, svarede hun atter, at det
  var unødvendigt, thi jeg behøvede blot at holde Tømmerne i Haanden og
  forresten lade Hestene løbe, som de selv vilde, saa kunde der aldrig
  tilstøde noget Uheld: og med denne Erklæring satte hun sig paa det
  bageste Sæde ved Siden af Corpus Juris.
  
  Det begyndte at snee; Vinden var sprungen om til Nordenvind, saa jeg
  havde Sneen lige i Ansigtet. »Ja kjørte vi langsomt ud, saa skal vi
  sandelig komme hjem i en Fart«, sagde jeg til mig selv, og jeg
  svingede Pidsken og slog løs paa den Røde og Gamle, saa de i strakt
  Carriere fore henad Veien, og Slæden slingrede stærkt til begge
  Sider.
  
  »Hvordan er det, Du kjører?« raabte Frederik til mig, »bliver du ved
  paa den Maade, saa vælte vi.«
  
  »Jeg kjører, som jeg skal kjøre«, svarede jeg, »pas Du blot Dig
  selv«, og atter drev jeg det ene Slag efter det andet mod den
  ulykkelige Gamle.
  
  »Nicolai, De er jo ond mod Dyrene«, sagde Andrea Margrethe til mig.
  
  Hendes Ord gjorde mere Indtryk paa mig end Corpus Juris', og jeg lod
  for Fremtiden Pidsken hvile. Men Gamle og den Røde vare nu engang
  komne i Farten, saa vi fore hurtigt fremad. Snefoget var imidlertid
  tiltaget, tykt og tæt faldt Sneflokkene over os og dækkede os med
  deres hvide Lagen. Mine Fingre vare ganske stive af Kulde, og mine
  Fødder vare som to Istapper, jeg ønskede af ganske Hjerte snart at
  naae til Nøddebo, men endnu var der intet Spor deraf at see. Hvert
  Øjeblik ventede jeg at see Kirketaarnet dukke op, thi det maatte
  kunne sees i en temmelig betydelig Afstand, og efter den Fart at
  dømme, hvori vi kjørte, meente jeg, at vi alt for længe siden maatte
  have naaet Præstegaarden. Men forgjæves speidede jeg igjennem de
  tætte Sneflokke efter et eller andet Kjendemærke, som kunde forkynde
  mig, at vi nærmede os Maalet, thi intet saadant var at opdage. Jeg
  saae til Høire, og jeg saae til Venstre, om jeg ikke muligvis kunde
  see et Huus eller Træ, som jeg kunde erindre fra dengang vi kjørte
  ud, og som kunde sige mig, hvor vi egentlig vare. Men heller ikke
  noget saadant kunde jeg see, tværtimod Alt, hvad jeg saae, syntes mig
  at være saa fremmed, saa ubekjendt. Der stod f. Ex. to høje Bøgetræer
  inde paa Marken, dem kunde jeg slet ikke huske at have seet før. Jeg
  begyndte at frygte for at være kjørt feil, skjøndt jeg ikke kunde
  begribe, hvorledes det var muligt, da Landeveien fra Roskilde til
  Nøddebo var snorlige. Jeg var alligevel noget betænkelig, jeg holdt
  derfor Hestene an og vendte mig om til Andrea Margrethe for at høre
  hendes Mening. Denne, som i den sidste halve Time havde siddet og
  talt sagte sammen med Corpus Juris, reiste sig nu op og saae sig
  omkring.
  
  »Ja hvad er det?« udbrød hun, »vi er jo aldeles paa feil Vei; de to
  Bøgetræer der kjender jeg ikke. Men bi nu lidt«, vedblev hun og saae
  op mod Himlen. »Hvor er Solen nu henne -- den er ganske dækket af
  Skyer -- jo der er der lidt klart, der maa den være: men saa kjøre vi
  jo mod Øst, istedenfor at vi skulde kjøre mod Nord.«
  
  »Ja det er Følgen af, at De ikke vilde sidde ved min Side og vise mig
  Veien«, sagde jeg.
  
  »Vi finde nok hjem igjen, det har ingen Nød«, meente Andrea
  Margrethe. »Vil De ikke give et Øjeblik Tid, saa skal jeg sige Dem,
  hvor vi ere. De maa være kjørt henved en halv Mil forbi Nøddebo, for
  saa svinger Veien af til Højre ind mod Strømbygaard, hvor Kjeldborgs
  boer -- De vilde da vel aldrig ind og besøge dem? -- ja nu kjender
  jeg ogsaa de to store Bøgetræer: de staae kun en lille Fjerdingvei
  fra Strømbygaard.«
  
  »Ere vi virkelig kjørte en halv Mil for langt frem?« spurgte jeg
  forbauset.
  
  »Ja det kommer der ud af at pidske saaledes paa Hestene, som De
  gjorde før. -- Men vil De nu vende Slæden, for vi maae samme Vei
  tilbage.«
  
  »Men vil De da ikke komme over til mig for at vise mig Veien, at jeg
  nu ikke skal kjøre for langt mod Syd, og vi saaledes blive ved at
  flakke frem og tilbage mellem Strømbygaard og Roskilde.«
  
  »Det behøves ikke; jeg kan godt blive siddende, hvor jeg sidder --
  foreløbig har De kun at vende Slæden og saa kjøre lige frem: jeg skal
  nok sige Dem, naar vi skal dreie af til Nøddebo.«
  
  Saa vendte jeg Slæden og kjørte i modsat Retning, hvorved jeg i det
  Mindste erholdt den Fordeel, at jeg fik Vind og Sne i Ryggen. En god
  Stund kjørte vi ganske ligefrem, indtil Andrea Margrethe bøiede sig
  over mig og sagde: »Kan De see den store Kampesten derhenne -- der
  sidder tre Krager paa den -- ja nu fløi de bort -- men der hvor
  Kampestenen er, der skal De svinge ind mod Nøddebo.«
  
  Jeg naaede Kampestenen, og jeg dreiede Slæden om den: nu kunde jeg
  see Kirketaarnet lige for mig. »Men nu maa De kjøre lidt forsigtig«,
  sagde Andrea Margrethe til mig, »for Veien er ujævn og fuld af
  Steen.«
  
  »Vil De da ikke komme over at hjælpe mig, om det skulde være
  fornødent«, bad jeg atter.
  
  »De maa vænne Dem til at kjøre et Par Heste alene; naar De blot er
  lidt forsigtig, saa er der ingen Fare.«
  
  Men maatte jeg ikke have Andrea Margrethe ved min Side, saa brød jeg
  mig heller ikke om at være forsigtig, og atter hævede jeg Pidsken og
  lod Slag paa Slag regne ned over Hestene, der paa Ny fore frem i
  strakt Carriere, saa at Slæden hoppede fra Steen til Steen og hvert
  Øjeblik truedes med at kastes omkuld.
  
  »Tag Dem i Agt, tag Dem i Agt«, raabte Andrea Margrethe bag mig, idet
  hun greb mig i Armen -- jeg hørte ikke, men blev ved at drive Hestene
  fremad. Nu vare vi lige foran Porten, endnu et Pidskeslag -- og vi
  laae alle Tre lunt og godt i en stor Snedrive, medens Hestene fore
  indad Porten med den tomme Slæde bagefter sig.
  
  I det Samme kom Præsten ud gjennem den lille Havelaage: han havde i
  Sinde at gaae os i Møde, men kunde nu spare sig den Uleilighed. »Ja
  sagde jeg det ikke nok«, udbrød han, da han saae os krybe frem af
  Snedriven og ryste Sneen af os, »men det er Jeres egen Skyld! hvorfor
  vilde I ikke følge mit Raad? saa var Niels strax kommen ud og havde
  samlet Jer op, istedenfor at I nu har ligget i tre Timer og ventet
  her, indtil jeg kunde komme ud at hjælpe Jer!«
  
  Nu kom imidlertid ikke alene Niels, men Hans og Peer og Søren, og
  Karen og Maren og Stine, og Præstekonen og Emmy og Gamle; kort hele
  Befolkningen var kommen paa Benene ved at see den tomme Slæde og
  ilede nu ud og slog Kreds om os: mit Uheld kunde da ikke længere
  blive skjult.
  
  »Det kommer nu over Deres Hoved, Frederik«, sagde Præsten, »De var
  saa stor paa det før, da jeg advarede Dem, og meente, det havde
  ingen Nød. Men nu kan De selv see, at Hovmod gaaer for Fald.«
  
  »Men det var ikke mig, der kjørte«, tog Frederik til Gjenmæle, »det
  var Nicolai.«
  
  »Nicolai!« udbrød Præsten, »den meget opfindsomme Nicolai! var
  det -- --«
  
  »Aa det var den dumme Slæde!« sagde jeg med ilde dulgt Harme.
  
  »Ja De har Ret«, sagde Præsten, »det er nederdrægtigt, hvor disse
  Slæder kunde være ondskabsfulde. Se, hvor udspeculeert at vælte sig
  lige udenfor Porten, netop som De troer Dem i sikker Havn: det er
  formelig en raffineret Grusomhed.«
  
  »Jeg kan ikke begribe det«, tog jeg atter til Orde; »vi har kjørt saa
  udmærket hele Tiden.«
  
  »Ja da kan jeg godt begribe det«, sagde Andrea Margrethe, »for vil De
  blot see, her ligger en stor Steen: over den er Slæden væltet, thi De
  kan forfølge Sporet i den friske Sne lige til den Steen.«
  
  »Og det er netop den Steen«, udbrød Corpus Juris, »for hvilken Du i
  Morges advarede mig, da Du forlangte at kjøre Slæden.«
  
  Jeg taug, thi jeg følte, at mit Forsvar gjorde kun min Sag værre.
  Forøvrigt maa jeg dog sige til Corpus Juris' Roes, at han slet ikke
  omtalte den Sag mere, uagtet han her havde erholdt den skjønneste
  Leilighed til at drille mig, saa gjorde han dog intet Forsøg i den
  Retning. Det syntes virkelig, som om han meente det alvorlig med hint
  Venskab og Broderskab, som vi igaar paa Andrea Margrethes Opfordring
  havde tildrukket hinanden, thi ligesaa frastødende og ubehagelig som
  han tidligere havde været mod mig, ligesaa forekommende og venlig var
  han nu, og uagtet det var ham umuligt ganske at afholde sig fra at
  modsige mig, saa gjorde han det dog altid paa saa skaansom og
  eftergivende en Maade som muligt, saa at i de sidste Dage, vi
  tilbragte i Nøddebo, vare vi ligesaa hjertelige og broderlig stemte
  mod hinanden, som vi altid vare det hjemme paa Vestergade.
  
  Jeg følte mig imidlertid noget flau, thi jeg vidste jo godt, at vort
  sidste Uheld var foraarsaget ved min egen Ubesindighed. Saasnart jeg
  derfor havde forsikkret Præstekonen om, at saavel Hoved som Arme og
  Been vare i fuldkommen uskadt Tilstand, og at jeg hverken trængte til
  Hjortetakssalve eller Opodeldok, listede jeg mig bort fra de Andre og
  gik over i Præstens Studereværelse, hvor jeg bedst kunde være i
  uforstyrret Ensomhed. Jeg tog en Bog ned, men synderlig meget kan jeg
  ikke have læst i den, for jeg kan slet ikke mindes, hvad det var for
  en Bog. Jeg havde jo ogsaa Sager at overveie, der kunde lægge Beslag
  paa alle mine Tanker. Thi det freidige Mod, hvormed jeg om Morgenen
  havde sagt til mig selv: »Idag skal Du forlove Dig, Nicolai!« var nu
  borte. Overtroisk er jeg vel ikke, men det Uheld med Slæden havde
  nedslaaet min Selvtillid. Ogsaa nærede jeg et vist hemmeligt Nag mod
  Andrea Margrethe, fordi hun saa haardnakket havde undslaaet sig for
  at sidde ved min Side. Maaskee havde hun slet ikke tænkt herover og
  var aldeles uskyldig, men jeg var alligevel vred paa hende, og i en
  saadan Stemning, følte jeg, kunde jeg ikke godt aflægge nogen
  Erklæring om evig Kjærlighed. Heller ikke forekom det mig ved nøiere
  Betragtning, at Sylvesterdag var saa heldig en Dag til dette
  Forehavende. Thi den sidste Dag i Aaret har dog noget vist
  Melancholsk ved sig: den kommer indhyllet i Taager og Skyer, ligesom
  om den vilde græde over det svundne Aar, og Alt, hvad man foretager
  sig paa den Dag, faaer ogsaa et vist sørgmodigt Præg. Og endelig var
  det jo Lørdag -- Lørdag, den mest prosaiske Dag i hele Ugen, den Dag,
  hvorpaa man vadsker Trapper og tørrer Tøi, den Dag, hvorpaa man
  bliver trakteret med Øllebrød og kogte Rødspætter: nei Lørdag kan
  aldrig blive nogen god Dag til at forlove sig. Derimod næste Dag var
  det jo Nytaarsdag, da det nye Aar kommer i al sin Straaleglands og
  Herlighed, da man har Held til Alt, hvad man foretager sig, og det
  var Søndag, den mest livsalige Dag i hele Ugen -- jo det var meget
  bedre at vente til imorgen. Og vi skulde tilmed have Dands om
  Aftenen, Venner og Frænder skulde samles i Præstegaarden -- saa kunde
  det strax blive deklareret for Alle. Ja hvad vilde det ikke blive for
  en Overraskelse, naar Præsten ved Aftensbordet pludselig reiste sig
  op og udbragte: »De Nyforlovedes Skaal!«
  
  I disse behagelige Tanker blev jeg afbrudt ved, at man kaldte mig
  over for at spise til Middag. De Andre havde allerede sat sig
  tilbords, da jeg kom.
  
  »Nu De meget opfindsomme Nicolai, hvad har De nu havt for?« spurgte
  Præsten.
  
  Jeg svarede, at jeg havde været ovre i hans Værelse for at læse
  Noget.
  
  »Hvad har De da læst?«
  
  »Aa jeg troer, at det var en af Ingemanns Romaner.«
  
  »De _troer_: det er overordentlig beskedent sagt af Dem i Modsætning
  til den Selvtillid, hvormed det unge Danmark ellers pleier at udtale
  sine ærede Meninger. Det er virkelig forbausende at see, Nicolai,
  hvorledes De hver Dag skrider frem i Dyd og Fuldkommenhed herude, men
  jeg sagde det jo strax ved Deres Ankomst, at vi nok skulde corrigere
  alle Trykfeilene i Dem.«
  
  Jeg svarede Intet, men sad og spiste min Suppe i Taushed.
  
  »Er der gaaet Dem Noget imod?« spurgte Præsten atter, »jeg synes, De
  er saa taus.«
  
  »Nei«, svarede jeg kort.
  
  »Det er ikke rigtig fat med Dem«, vedblev Præsten, »De har bestemt
  havt en eller anden Fortrædelighed i Roskilde. Sig mig engang i al
  Fortrolighed«, og Præsten bøiede sig over Bordet og sagde ganske
  sagte til mig: »der har da vel ikke været Noget i Veien med
  Kjæresten?«
  
  »Aa Fa'er«, udbrød Andrea Margrethe i en ømfindtlig Tone, »jeg vilde
  virkelig ønske, Du vilde lade den Spøg fare.«
  
  »Ja tænkte jeg det ikke«, raabte Præsten, »jeg syntes nok, Nicolai
  saae saa melancholsk ud.«
  
  »Aa vist ikke nei«, vedblev Andrea Margrethe, »men det er virkelig
  ubehageligt for os begge To, som nu f. Ex. igaar, da Kjeldborgs vare
  her -- hvad maa de ikke tænke om os?«
  
  »Ja Meningen heraf er vel, at Du ønsker Forbindelsen hævet? Stakkels
  Nicolai, det gjør mig meget ondt for Dem, men naar Andrea Margrethe
  ikke længere vil, saa er der jo ikke mere at gjøre ved denne Sag.«
  
  Jeg taug, thi jeg vidste ikke ret, hvad jeg skulde sige.
  
  »Stakkels Nicolai!« begyndte Præsten atter, -- »nu forstaaer jeg,
  hvorfor De væltede Slæden -- det var en Slags Desperation; De vilde
  absolut knække Halsen, og da det ikke lykkedes, kastede De Dem med
  denne mageløse Iver over Studierne, saa De ganske glemte
  Middagsmaden, hvad De ellers ikke pleier at gjøre, men De veed nok:
  =philosophia est consolatio omnis doloris=. Ja Nicolai, nu kan De
  sige, at De har været i Roskilde, og nu kan De rigtignok synge:
  
      »Ak Roskilde, ak Roskilde, du gode gamle Stad,
      Du grusomt har bedraget mangen brav Soldat--da--dat!«
  
  Jeg trøstede mig ved, at imorgen var der atter en Dag, og da skulde
  Visen faae en anden Lyd.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om Eftermiddagen maatte Corpus Juris da endelig over til
  Fattigregnskabet, hvor Gamle allerede var anbragt, saa at jeg var ene
  Herre over Valpladsen. Men Andrea Margrethe var ivrig sysselsat ude i
  Kjøkkenet med Tilberedelser til næste Dag, og uagtet jeg nu havde Tid
  og Leilighed til at yde hende den Hjælp, som var befunden unødvendig
  om Morgenen, havde jeg dog ikke rigtig Lyst dertil. Det var ligesom
  den Roskildetour havde kjølnet mig noget. Jeg besluttede derfor intet
  Mere at gjøre denne Dag, men heller vente til næste Dag og da paa een
  Gang uden videre Forberedelser slaae det store Hovedslag. Jeg vilde
  da ikke mere plage mig selv med Tvivl og Betænkeligheder af
  nogensomhelst Art, men rolig vente og da paa een Gang gjøre Ende paa
  det Hele.
  
  Emmy og Præstekonen vare alene i Dagligstuen. Emmy sad paa sin
  sædvanlige Plads i Vinduesfordybningen foran sit Sybord. Jeg tog en
  Bog og satte mig ligeoverfor hende: det var den Plads, som ellers
  Gamle stadig havde abonneret, naar han befandt sig i Dagligstuen. Nu
  stod Pladsen tom, og jeg satte mig derhen og begyndte at læse. Ja
  læse gjorde jeg da egentlig ikke, thi jeg sad og tænkte paa,
  hvorledes jeg bedst skulde begynde en Samtale med Emmy. Da der
  imidlertid ikke vilde falde mig noget særdeles Aandrigt ind, maatte
  jeg tage min Tilflugt til det gamle Æmne, Veiret.
  
  »Det er et kjedeligt Veir idag«, sagde jeg derfor, idet jeg lagde
  Bogen fra mig og saae ud paa den tunge graae Vinterhimmel.
  
  »Det passer godt til Dagen«, svarede Emmy, »Sylvesterdag maa ligesom
  Skærtorsdag helst være lidt graa og taaget.«
  
  »Ja De har Ret, Veiret passer godt til Dagen, thi det Ene er ligesaa
  kjedeligt som det Andet.«
  
  »Kalder De Sylvesterdag for kjedelig?« spurgte Emmy forundret.
  
  »Ja morsom kalder jeg den i al Fald ikke, men det forstaaer sig, den
  har jo rigtignok det Gode ved sig, at saa faae vi Ende paa det gamle
  Aar.«
  
  »Er De da saa glad over, at det gamle Aar forsvinder?«
  
  »Ja det er da ikke saa underligt, for naar man et heelt Aar igjennem
  har maattet trækkes med det gamle Aar, saa kan man vel nok have Lov
  at længes efter noget Nyt.«
  
  »Deri kan jeg rigtignok ingenlunde være enig med Dem«, sagde Emmy,
  idet hun lagde sit Haandarbeide til Side, for ligesom at samle alle
  sine Kræfter til at gaae imod mig. »Det gamle Aar forekommer mig
  altid som en gammel Ven, der hver Dag har bragt mig Godt. Derfor er
  jeg næsten altid sørgmodig paa Sylvesterdag, thi det er mig, ligesom
  jeg maatte skilles fra en gammel trofast Ven, som jeg nu ikke mere
  skal see. Har De aldrig følt noget Saadant?«
  
  »Nei«, svarede jeg, »skulde jeg sammenligne det gamle Aar med Noget,
  vilde jeg sammenligne det med et stort Panorama, der er trukket forbi
  os, og efterhaanden som det rykker længer frem, ønsker man at faae
  vel Ende derpaa, for at see, hvad der saa skal komme efter.«
  
  Emmy fæstede sine store klare Øine paa mig, og sagde derpaa, idet hun
  rystede paa Hovedet: »Det mener De vist ikke, Nicolai.« Et Øjeblik
  taug hun stille, som om hun tænkte efter, hvad hun vilde sige, og
  begyndte derpaa atter: »Sylvesterdag er for mig en underlig Blanding
  af Glæde og Sorg. Thi naar jeg paa den ene Side betænker alt det
  Gode, som jeg har modtaget i det svundne Aar, og al den Fred og
  Velsignelse, som har hvilet over mig, og nu samler Alt dette i en
  Sum og seer det forskjønnet ved Erindringen, da føler jeg en dyb og
  inderlig Glæde og Taknemlighed mod ham, som har givet det Alt -- men
  naar jeg saa atter tænker, at Alt dette hører nu til det Svundne, til
  det, som ligger bag ved mig, da kan jeg ikke tilbagetrænge en vis
  Smerte derover. Derfor har Sylvesterdag altid noget vist Veemodigt
  ved sig, og jeg kan godt lide det stille Graaveir, thi det synes mig
  at passe til den Stemning, som Dagen fører med sig.«
  
  Uagtet jeg ganske maatte give Emmy Ret i, hvad hun sagde, og uagtet
  jeg med en vis Beskæmmelse maatte sige til mig selv, at hendes Tanker
  paa Sylvesterdag vare bedre end mine, kunde jeg dog ikke lade være at
  sige hende imod. »Jeg har slet ikke tænkt paa det gamle Aar i Dag«,
  sagde jeg, »men kun paa det nye, og hvad jeg har i Sinde at udrette
  og foretage i det.«
  
  Atter fæstede Emmy sit klare, rolige Blik paa mig, som om hun vilde
  see mig lige ind i Hjertet, og sagde derpaa paa sin sædvanlige blide
  Maade: »Saa slemt troer jeg ikke om Dem, Nicolai -- De gjør Dem selv
  værre, end De er. De kan umulig lade den sidste Dag i Aaret gaae bort
  uden at bringe en eneste Taknemlighedstanke til Ham, som i saa rigt
  Maal har overvældet Dem med sine gode Gaver.«
  
  Jeg følte mig beskæmmet ved Emmys Tale, thi jeg havde virkelig hele
  Dagen været saa sysselsat med mine Fremtidsplaner, at jeg slet ikke
  havde havt Tid til at tænke paa det Svundne, som Emmy saa bestemt
  forudsatte om mig, thi hun, som selv var saa god, tænkte ogsaa godt
  om alle Andre. -- Jeg havde faaet fat paa et Stykke Papir og sad
  halvt i Tanker og skrev derpaa den ene Gang efter den anden: Emmy
  -- Andrea Margrethe -- Andrea Margrethe -- Emmy. Der var saa stille i
  Stuen; man hørte kun Ilden knitre i Kakkelovnen og det store
  bornholmske Stueuhr gjentage sit ensformige tik -- tak, tik -- tak.
  Semiramis, den hvide Kat, var kommen ind og laa ganske stille ved
  Emmys Fødder, som om den hørte nøie efter, hvad hun sagde.
  Hyacintherne i Vinduet duftede saa stærkt, som om de ret vilde give
  deres Bifald tilkjende med Emmys Tale.
  
  Nu traadte Gamle ind. Da han saae, at hans sædvanlige Plads var
  optagen, tog han en anden Stol og satte sig imellem mig og Emmy. Han
  saae saa oplivet ud i det Øjeblik, som jeg kun sjeldent pleiede at
  see ham.
  
  »Bringer Du godt Budskab, Christopher?« spurgte jeg, »Du seer saa
  glad ud.«
  
  »Godt Budskab kunde jeg vel snarere vente af Dig«, svarede Gamle, »Du
  som har været her, hvor der altid er godt at være.«
  
  »Blev De færdig med Fattigregnskabet?« spurgte Emmy.
  
  »Ikke ganske; Resten faaer at vente til siden.«
  
  »Idag har De ogsaa været flittig«, sagde Emmy, »De har jo næsten
  uafbrudt været sysselsat dermed.«
  
  »Derfor mener jeg ogsaa, at jeg nu har Lov til at hvile. -- Og som
  Belønning for mit Arbeide udbeder jeg mig, at jeg maa spadsere en
  Tour med Dem langs Fjorden: Vejret er saa mildt og stille.«
  
  »Ja det vil jeg gjerne«, svarede Emmy, idet hun reiste sig: »De gaaer
  vel med, Nicolai?«
  
  Jeg lod mig ikke bede to Gange. Medens Emmy gik ud for at tage Hat og
  Kaabe paa, blev Gamle og jeg siddende alene tilbage.
  
  »Hvad har Du der?« spurgte Gamle, idet han tog det Stykke Papir,
  hvorpaa jeg havde siddet og skrevet.
  
  »Aa det er Noget, jeg sad og skrev i Tanker.«
  
  »Ja saa«, og Gamle tog Papiret, greb Blyanten og fortsatte mit Værk,
  idet han skrev den ene Gang efter den anden: Emmy -- Emmy -- Emmy,
  medens jeg sad og saae paa ham: Var det et Fingerpeg, som Gamle uden
  selv at vide det gav mig, idet han viste mine Tanker hen i en anden
  Retning end den, de hidtil havde fulgt?
  
  Emmy blev meget forundret, da hun ved sin Tilbagekomst fandt os
  siddende endnu ganske rolig, og vi hastede begge ud for at tage
  Overtøi paa. Præstekonen vilde ikke gaae med, men bad os blot om at
  være forsigtige og ikke gaae paa Isen, hvilket vi ogsaa alle Tre
  lovede.
  
  Alt for et Par Timer siden havde det hørt op at snee, Luften var mild
  og frisk. Vi gik først op gjennem Landsbyen: Gamle havde taget Emmy
  under Armen, og jeg gik ved Emmys anden Side: uvilkaarlig maatte jeg
  gjøre en Sammenligning mellem denne Eftermiddagstour i Nøddebo og
  Formiddagstouren i Roskilde. Ogsaa der havde vi jo gaaet Tre sammen,
  men tause, forlegne, forstemte. Her gik vi nu atter Tre sammen, men
  hvor ubundet og hjertelig fløi ikke Ordene mellem os. Og som jeg
  hist i Roskilde ikke kunde undlade at kaste Skylden paa Andrea
  Margrethe for, at vi havde følt os saa kolde og fremmede overfor
  hinanden, saaledes maatte jeg her nærmest tilskrive Emmy, at vi saa
  fortrolig gik Side om Side med hinanden. Thi fra Emmy udgik stedse en
  Fredens og Kjærlighedens Aand, der ligesom gjennemtrængte Alt, hvad
  der kom i hendes Nærhed. Ja selv om vi end ikke talte sammen, om vi i
  nogle Øjeblikke gik tause ved hinandens Side, saa var det mig dog,
  som om vore Tanker ogsaa uden Ordets Hjælp fandt og forstode
  hinanden, saa at vi stedse følte os i Samklang med hinanden. Atter
  fornam jeg Fred og Ro i Sindet, jeg følte mig gjennemtrængt af en
  stille inderlig Livsglæde, og naar jeg saae hen over de snedækte Huse
  og de snedækte Bakker bagved Husene, over hvilke den graalige Himmel
  hvælvede sig, da fornam jeg en saadan Harmoni og Fred saavel udenom
  mig som indeni mig, at mit Hjerte bøjede sig og takkede Gud for alt
  det Gode, som jeg havde modtaget i det svundne Aar, men meest fordi
  jeg havde lært Emmy at kjende.
  
  Hvert et Menneske, som vi mødte paa vor Vandring gjennem Landsbyen,
  det være sig Karle eller Piger, Gamle eller Børn, skulde hilse paa
  Emmy, og til Hver især havde Emmy et Par Ord at sige. Men hvad der
  mere undrede mig, det var, at Gamle syntes at nyde en lignende
  Popularitet som Emmy; ogsaa paa ham blev der hilst, og ogsaa til ham
  blev der talt. Flere spurgte ham, om han ikke snart kom ud at prædike
  for dem, som han havde lovet. Jeg maatte da give Emmy Ret i, hvad hun
  forleden Dag havde sagt til mig, at Gamle ingenlunde levede blot i
  sin egen Drømmeverden, men kjendte mere til den virkelige Verden, end
  jeg havde troet. Navnlig kunde jeg ikke begribe, hvorledes Gamle
  kunde huske Navnene paa alle de fire- eller femaars Purke, hvoraf der
  vrimlede i utrolig Mængde foran alle Husene, og som snart kom
  springende rask imod os for at give os Haanden, snart blev staaende i
  tre Alens Afstand og stirrede paa os og trak sig selv i Haaret for at
  hilse, naar de ingen Kaskjet havde paa Hovedet til at hilse med.
  
  »Men hvor i al Verden kjender Du alle de Børn fra, Christopher?«
  spurgte jeg tilsidst.
  
  »Emmy har lært mig Navnene paa dem i Sommer, da jeg var herude.«
  
  »Og hvor kan De huske Navnene paa dem og kjende den ene fra den
  anden?« spurgte jeg Emmy, »Jeg synes, at de seer allesammen eens ud,
  guult Haar og blaae Øine, og den eneste Forskjel, jeg kan see, det
  er, at den ene er lidt mere smudsig end den anden.«
  
  »Hvad man holder af og har Kjærlighed til, kan man altid kjende«,
  svarede Emmy.
  
  »Men saadan en Mængde«, sagde jeg, »og det er jo ikke alene Børnene,
  men ogsaa de Voxne. Og saa er Navnene ovenikjøbet eens paa dem Alle!
  der er lutter Jeppe Peersen og Peer Jepsen, Mads Eriksen og Erik
  Madsen -- det er jo umuligt at finde Rede i.«
  
  »Jo seer De«, sagde Emmy, »jeg er voxet op blandt dem og har tilbragt
  alle mine Leveaar her. De Ældste af dem har baaret mig paa Armen, og
  saa har jeg atter baaret de Yngste paa Armen. Seer De ham her« -- og
  hun pegede paa en lille treaars Gut, der kom henimod os og rakte Emmy
  den venstre Haand, medens han i den høire holdt et stort Stykke
  Smørrebrød, af hvis rige Velsignelse han vilde have meddeelt Noget
  til mit Frakkeærme, om jeg ikke hurtig var vegen til Side -- »ham har
  jeg holdt over Daaben, det er min Gudsøn -- -- og Dig skulde jeg have
  glemt?« og hun bøiede sig ned og kyssede Barnet -- »men Du maa give
  mig den høire Haand og ikke den venstre -- saaledes.«
  
  I en halvaaben Dør stod en gammel Mand med Piben i Munden: »Seer De
  der«, sagde Emmy, »der staaer nu En af dem, som har baaret mig paa
  Armen. -- Ikke sandt, Peer Olsen«, sagde hun, idet hun gik hen til
  ham, »I har jo baaret mig paa Armen, da jeg var lille?«
  
  »Jo vel saa, jo vel saa«, sagde den Gamle, »men den Gang var jeg
  raskere end nu.«
  
  »Hvordan gaaer det med Helbreden?« spurgte jeg, thi jeg fik ogsaa
  Lyst til at gjøre mig populær.
  
  »Otte og halvfjerdsindstyve Aar«, var Svaret.
  
  »De maa tale høiere til ham, thi han er noget døv«, sagde Emmy.
  
  »Men jeg taler jo ligesaa høit som De.«
  
  »Mig kjender han«, svarede Emmy, »derfor kan han omtrent see paa min
  Mund, hvad jeg siger. Men De er en Fremmed, derfor kan han ikke
  forstaae Dem.« Derpaa vendte hun sig atter til den Gamle: »Se det er
  to unge Herrer inde fra Kjøbenhavn, der begge skal være Præster.«
  
  »Ja saa, ja saa -- kjøn Fyr«, mumlede Peer Olsen, »saadan en Mand
  skulde Jomfruen have.« Jeg følte mig smigret ved denne hæderlige
  Omtale, hvilken jeg antog maatte gjælde mig, for Gamle var det da
  Synd at beskylde for at være en kjøn Fyr.
  
  »Det haster ikke«, meente Emmy, »jeg er ung endnu. -- Se imorgen skal
  Peter Olsen jo for nioghalvfjersindstyvende Gang see Nytaarssolen
  rinde op, det er mere end Nogen af os Andre har seet.«
  
  »Ak ja, ak ja«, sukkede Peer Olsen, »gid Vorherre snart vilde løse op
  for mig!«
  
  »Det maa Peer Olsen ikke sige«, irettesatte Emmy ham.
  
  »Saadant et gammelt Skrumpelskud som jeg, hvad Nytte er jeg til?«
  klagede den Gamle.
  
  »Saalænge Vorherre lader Peer Olsen leve, saalænge er Peer Olsen
  altid til Nytte.«
  
  »Gud velsigne Jomfruen for Deres milde Ord«, sagde Peer Olsen og
  kyssede Emmys lille hvide Haand, inden vi gik bort fra ham.
  
  »Troer De nu, De kan huske Navnet paa ham?« spurgte Emmy mig.
  
  »Paa Peer Olsen? jo det kan jeg vel nok.«
  
  »Der kan De see: hvad man har Interesse for, det husker man ogsaa. Nu
  har De lært en af de Gamle at kjende -- nu skal De ogsaa lære en af
  de Unge at kjende. I den store Gaard derhenne med de to hvide Gavle
  boer en ung rask Gaardmand, som hedder Anders Sørensen; han hænger
  ved Fader og os Alle med Liv og Sjæl. Men han kan ogsaa takke Fader
  for sin Kone.«
  
  »Hvorledes det?«
  
  »Jo, for Anders Sørensen var kun Husmandssøn og tjente hos en rig
  Gaardmand, der havde en eneste Datter, og med hende blev han
  Kjæreste. Men Forældrene vilde ikke tillade en saadan Mesalliance,
  Datteren skulde naturligvis gjøre et anderledes glimrende Parti end
  med en fattig Husmandssøn. Fader, der kjendte ham som en flink og
  rask Karl, turde dog ikke ret tage hans Parti, thi han var ikke
  sikker paa, om han dog ikke havde forelsket sig mere i Gaarden end i
  Datteren. Dengang var netop Krigen udbrudt ovre i Slesvig, og Fader
  overtalte nu Anders Sørensen til, at han skulde gaae med som
  Frivillig, thi Fader vilde nemlig prøve ham, om han vilde blive
  trofast saalænge. Datteren fik imidlertid det ene gode Tilbud efter
  det andet, men hun sagde nei til dem alle, skjøndt Forældrene vare
  haarde imod hende, og hun havde mange bittre Timer. Paa samme Tid fik
  Fader stadig Breve fra Anders Sørensen, hvoraf han kunde see, at
  dennes Tanker vare uforandrede. Saa besluttede Fader da for Alvor at
  tage sig af Sagen, og naar Fader først beslutter Noget for Alvor, saa
  pleier det ogsaa at gaae igjennem. Han talte Forældrene haardt til og
  foreholdt dem, at de havde ikke Ret til at raade over deres Barn
  efter eget Tykke, men de skulde være Vorherre ansvarlige derfor. Det
  gjorde Forældrene bløde, og da saa Anders Sørensen kom hjem fra
  Krigen som Dannebrogsmand og Commandeersergeant, saa fik han dog
  tilsidst Datteren.«
  
  »Men det er jo en heel lille Roman«, udbrød jeg forbauset.
  
  »Dem har vi mange af«, svarede Emmy, »men desværre ere de ikke altid
  saa glædelige. Men de Fleste mene ligesom De, Nicolai, at i en saadan
  lille Landsby kan der ikke være Noget at lægge Mærke til, og saa er
  der ikke en Gaard eller et Hus, uden at det jo har sin Roman. Men vi,
  som leve sammen med disse Mennesker og kjende deres Sorger og deres
  Glæder, vi voxe ogsaa tilsidst saa fast til dem, at vi ikke kunne
  skille os fra dem igjen. Men de hænge da ogsaa af deres ganske Hjerte
  fast ved os -- og nu skal De blot see, hvad for en hjertelig
  Modtagelse, vi faae hos Anders Sørensen.«
  
  Den første Modtagelse var imidlertid ikke saa hjertelig, thi en stor
  glubsk Hund kom farende imod os, og det var kun med Nød og Neppe, at
  Gamle kunde værne om os med sin Paraply. Endelig kom en Karl ud og
  kaldte Hunden til sig.
  
  Den Første, vi dernæst mødte, var en lille gullokket Pige, der kom
  løbende mod os. »Goddag, lille Bodil«, sagde Emmy, idet hun bøiede
  sig ned og kjærtegnede Barnet, »er Fa'er og Mo'er hjemme?«
  
  Inden lille Bodil kunde svare, traadte en ung, smuk Bondekone med et
  Par store brune Øjne ud og bød os Velkommen og førte os ind i Stuen,
  hvor Anders Sørensen sad og læste i en Bog. Saasnart han saa os,
  reiste han sig øjeblikkelig op og lukkede Bogen i.
  
  »Guds Fred og Velkommen«, sagde han, idet han gav os hver især et
  djærvt Haandtryk, »saa faae vi dog endelig engang igjen Folk fra
  Præstens at see hos os; det er da ogsaa længe siden. Værs'go at tage
  Plads!«
  
  Konen beklagede, at hun ikke kunde modtage os oppe i Storstuen, som
  det egentlig burde sig, men nu var der altfor koldt deroppe.
  
  »Nu ja, ja«, sagde Manden, »denne Stue er da ogsaa meget pæn«, og han
  kastede et veltilfreds Blik hen paa de store Egetræskister, der stode
  opstillede langs Væggen. »Men det forstaaer sig, havde vi vidst, at
  vi fik saa fint Besøg idag, saa skulde vi nok have havt Storstuen
  istand til Dem.«
  
  Nu blev der budt frem, hvad Huset formaaede: to store Fade Smørrebrød
  bleve satte for os, og der blev budt Kaffe om; bagefter maatte vi
  ogsaa smage Anders Sørensens Øl og drikke hans Vin. Jeg spiste som en
  Helt, men min Tapperhed blev dog overgaaet af Anders Sørensens
  Gjæstfrihed, der vedblev at nøde mig saalænge, at jeg tilsidst maatte
  erklære, at nu kunde jeg ikke faae en Bid mere ned. Den unge Kone
  førte os dernæst om for at vise os Husets Rigdomme. De store Egetræs
  Kister bleve lukkede op, og det ene Stykke blev taget frem efter det
  andet -- det var, som om det aldrig skulde faae Ende; og Alt det
  skulde lille Bodil have, naar hun engang skulde holde Bryllup: ja
  lille Bodil kunde da magelig holde syv Gange Bryllup paa al den
  Herlighed. Og alt Lintøiet havde Konen selv spundet og vævet og syet
  med sine egne Hænder, for saa var hun vis paa, at det var godt gjort.
  Manden stod ved Siden og beundrede ikke Tøiet, men Konen. »Er det nu
  ikke en mageløs Kone, jeg har«, hviskede han til Gamle, »hendes Lige
  finder De ikke i hele Sognet, ja ikke i hele Verden. Men jeg har da
  ogsaa gaaet en Deel igjennem for hendes Skyld, for det er, som
  Præsten siger, at vi har allermest Glæde af det, som Vorherre først
  lader os døie en Deel Ondt for, inden han giver os det.«
  
  Det begyndte nu at blive mørkt, og vi toge derfor Afsked. Manden og
  Konen og lille Bodil fulgte os heelt ud til Porten: den store
  Bulbider kom farende mod os med sin tidligere Embedsiver, men fik et
  Par Rap af Anders Sørensen, fordi den ikke kunde kjende Folk oppe fra
  Præstegaarden. Saa sagde vi Farvel og fik endnu et ærligt Haandtryk
  til Afsked.
  
  »Det var en prægtig Mand, ham kunde jeg godt lide«, sagde jeg til
  Emmy.
  
  »Tror De nu ogsaa, De kan huske, hvad han hedder?«
  
  »Ja det tror jeg nok.«
  
  »Der kan De see, naar man først lærer dem at kjende, saa husker man
  ogsaa nok Navnene paa dem. Naar De nu kommer herud til Sommer og
  tilbringer Sommerferien hos os, saa skal De snart kjende alle deres
  Navne ligesaa godt som jeg selv.«
  
  Det var paa Tide at gaae hjem, men Emmy vilde gjerne først op paa den
  lille Høi, der ligger bagved Landsbyen, og hvorfra man kan oversee
  hele Byen. Saa gik vi da derhen; der laa vel et temmelig tykt Snelag
  ved Foden af Høien, men det lykkedes os dog at komme lykkelig
  derover. Netop som vi kom op paa Høien, begyndte det at ringe til
  Solnedgang. Solen var rigtignok gaaet ned for en halv Time siden, men
  dengang havde Klokkeren formodentlig været sysselsat med sin
  Vesperkost og derfor meent, at Solen gjerne kunde vente lidt endnu
  med at gaae ned. Vi Tre stode nu oppe paa Høien og saae nedover
  Landsbyen. De enkelte Huse og Gaarde kunde man vel ikke see, dertil
  var Maanelyset for svagt, eftersom Himlen var skydækket; men som en
  samlet Masse kunde man see Landsbyen. Den laa saa stille og rolig,
  Klokketonerne løde saa mildt og venlig hen over den, de lyste Guds
  Fred og Velsignelse. Ingen af os talte et Ord: i den stille
  Vinteraften stode vi tause oppe paa Høien og hørte paa Klokketonerne.
  Nu kom de tre sidste Slag for Gud Fader, Søn og Helligaand -- stærkt
  og kraftig løde de, det sidste vedblev endnu i lang Tid at bæve
  gjennem Luften, og saa blev alt ganske stille.
  
  »Det var for sidste Gang i det gamle Aar«, sagde Emmy, idet hun
  foldede sine Hænder, »Gud være lovet og takket for alt Godt, som han
  har givet os.«
  
  En lille Stund taug vi ganske stille, derpaa begyndte Emmy paa Ny:
  »Naar jeg staaer oppe paa denne Høi, føler jeg mig tilmode, som de
  gamle Konger maa have følt sig tilmode, naar de sadde oppe paa deres
  Slot og saae ud over Land og Rige. Der ligger ogsaa mit Rige nede, og
  Alt, hvad jeg elsker og har kjært, finder jeg dernede.«
  
  »Og Mere begjærer De ikke?« spurgte jeg.
  
  »Nei.«
  
  »De har virkelig slet ikke Mere at ønske?«
  
  »Nu, det forstaaer sig«, svarede Emmy, og trods det dæmrende Mørke
  saae jeg en flygtig Rødme dække hendes Kinder, »Ønsker og Begjæringer
  have vi Mennesker altid. Men De veed vel ogsaa nok, hvad en gammel
  Vismand har sagt, at vi kunne ikke hindre, at Fuglene flyve over vort
  Hoved, men vi kunne vel hindre, at de komme og bygge Rede i Haaret
  paa os. Saaledes ogsaa med vore Ønsker og Begjæringer: vi kunne ikke
  hindre, at de flyve gjennem Sjælen, men vi kunne vel hindre, at de
  fæste blivende Bo derinde.«
  
  Vi gik ned ad Høien og vendte tilbage ad den Sti, som førte langs
  Fjorden. Ogsaa her var Alt tyst og stille, det hvide Snelagen var
  bredt over Alt og ligesom lyste os frem i Mørket.
  
  »Nu er her jo ikke Meget at see«, sagde Emmy, »men om Sommeren, naar
  Bøgetræerne hvælve deres tætte Løvtag over vore Hoveder, medens man
  til den anden Side seer ned i Fjordens friske blaaligklare Vand, saa
  er her velsignet.«
  
  »Men det er da i Grunden ogsaa den eneste Spadseretour, som De har
  her tæt ved Præstegaarden«, indvendte jeg.
  
  »Men netop derfor er den mig desto kjærere. Som det gik med Folkene
  oppe i Landsbyen, saaledes her med Træerne; der er ikke et Træ, ja
  knap en Green her, uden at jeg kjender den, og naar jeg en varm
  Sommerdag sidder her ude paa de græsklædte Brinker med mit
  Haandarbeide, da er det mig, som om jeg midt i den lille Skovensomhed
  dog var omringet af lutter gamle Venner, der Alle hviske saa
  fortrolig til mig og have tusinde Ting at fortælle. Tro mig, Nicolai,
  jo Mindre vi have, des større Pris sætte vi ogsaa derpaa.«
  
  »Det er et sandt Ord«, bemærkede Gamle, »derfor siger ogsaa Apostelen
  Paulus, »at det er godt at nøies med det, man haver«, og: »Tragter
  ikke efter det Høie, men holder Eder til det Lave.« Det er to gode
  Leveregler, som det var godt, om Alle vilde lægge sig paa Hjerte.«
  
  »Ja men det er to græsselig kjedelige Leveregler«, indvendte jeg, »og
  hvis Alle vilde leve derefter, saa vilde Verden tilsidst gaae i Staa,
  ja falde reent i Søvn af bare Kjedsomhed. Nei, Livet er ikke Ro og
  Hvile, men det er Bevægelse og Fremadstræben, Kamp og Anstrængelse --
  »har til Maalet man naaet, sætter strax man et nyt« -- se det er at
  leve paa den rette Maade.«
  
  »Ja det mene jo de Fleste«, svarede Gamle, »og derfor klage de ogsaa
  over den daarlige Verden, som vi leve i: istedetfor at klage over
  deres Umættelighed og Begjærlighed. Saa skeer der dem heller ingen
  Uret, naar det gaaer dem efter den gamle Vise: »Forgangen Nat Vor
  gamle Kat En ung og lækker Muus fik fat« o. s. v.«
  
  Ak ja, jeg tror næsten, at Gamle havde Ret! -- -- Anders Sørensen
  sagde nok, at han havde gaaet meget igjennem for sin Kones Skyld, men
  han var dog en lykkelig Mand, thi han blev kun forelsket een Gang,
  men saa blev han det ogsaa tilgavns, medens jeg derimod -- -- ak ja,
  hvem der var saa lykkelig som Anders Sørensen!
  
         *       *       *       *       *
  
  Da vi kom tilbage og vilde gaae ind i Dagligstuen, fandt vi Døren
  laaset af. »De kan ikke komme ind«, raabte Andrea Margrethe indenfor,
  »De maa gaae over til Fader og vente der, til jeg kalder.«
  
  »Hvad skal der gaae for sig?« spurgte jeg Emmy.
  
  »Andrea Margrethe har reist Juletræet igjen; thi da De ikke var hos
  os Juleaften, skal De dog i det Mindste holde Nytaarsaften med os.«
  
  Ovre hos Præsten fandt vi Præstekonen og Corpus Juris.
  
  »Det var godt, at De kom, Nicolai«, raabte Præsten mig i Møde, »jeg
  har siddet og ventet paa Dem: jeg har Noget til Dem.«
  
  »Hvad er det?« spurgte jeg forundret.
  
  »Jeg har fundet en ny Kjæreste til Dem, siden det ikke vil gaae med
  den gamle, men hun koster tyve Daler.«
  
  »Hvad skal det sige?«
  
  »Det skal sige, at Christen Madsen har været her for at sælge sin
  Kjæreste, men hun koster som sagt tyve Daler.«
  
  Endnu var jeg lige klog, jeg forstod ikke et Ord af, hvad Præsten
  sagde. Denne sad i sin store Lænestol med den meest alvorlige Mine og
  blæste den ene tykke Røgsky fra sin Meerskumspibe efter den anden.
  Præstekonen paatog sig at forklare mig Meningen af Præstens
  gaadefulde Tale. »De veed nok, Nicolai,« begyndte hun, »at det gaaer
  ikke altid til blandt Bønderne, som det skulde og burde, og at de
  navnlig ved deres Forlovelser og Brylluper see meget mere paa Pengene
  end paa Hjertelaget, saa at det mangen Gang kun er en reen Handelssag
  mellem dem. Nu er der en gammel Avlskarl herinde hos Naboen ved Navn
  Christen Madsen, han har i ti eller tolv Aar været forlovet med en
  Pige, som ogsaa tjener inde hos Naboen, og som almindelig kaldes
  gamle Ane. Gamle Ane har sparet nogle Skillinger sammen, og det var
  egentlig meest derfor, at Christen Madsen vilde have hende. Bryllupet
  er imidlertid bleven opsat fra det ene Aar til det andet. Men nu har
  Christen Madsen pludselig faaet et godt Tilbud fra en anden Side og
  vil derfor hæve Forbindelsen med gamle Ane. Men det vil gamle Ane
  ikke give sit Samtykke til og først efter flere Underhandlinger har
  hun forsaavidt givet efter, som hun vil give Christen Madsen hans Ord
  tilbage, naar han vil betale hende tyve Daler.«
  
  »Og nu mener jeg«, fortsatte Præsten, »at De, Nicolai, skulde betale
  de tyve Daler, for at Christen Madsen kunde blive fri, og saa skulde
  De selv tage gamle Ane -- hun har noget paa Kistebunden, og hun er
  ikke fyrretyve Aar endnu.«
  
  »Vil Christen Madsen nu ikke betale hende de tyve Daler?« spurgte
  Corpus Juris.
  
  »Nei«, svarede Præsten, »han synes, at det er for Meget; han mener,
  at han er ikke tyve Daler værd, og det har han ogsaa ganske Ret i,
  men at ti Daler ogsaa kunde gjøre det.«
  
  »Det er altsaa gyldigt Ægteskabsløfte?« spurgte Corpus Juris atter
  med ægte juridisk Betoning.
  
  »Ja vist er det gyldigt«, svarede Præsten, »Ægteskabsløftet er nu syv
  Aar gammelt, og om Sommeren gaaer det og vogter Gæs, saa Christen
  Madsen kan paa ingen Maade benægte det.«
  
  Nu kom Andrea Margrethe og bad os komme over. Præsten vilde tage sin
  Lampe med, men det vilde Andrea Margrethe ikke tillade; vi skulde
  gaae derover i Mørke, thi saa vilde Lysene paa Juletræet gjøre des
  større Virkning. Saa maatte vi føle os for gjennem de lange Gange for
  at finde Veien og stødte idelig mod hverandre, indtil vi endelig kom
  over til Dagligstuen. Her maatte vi atter staae stille et Par
  Øjeblikke foran Døren, og derpaa sagde Andrea Margrethe: En -- To --
  Tre! rev hurtig Døren op, og -- Alt var ganske mørkt derinde, kun et
  Par osende Lys laae nede paa Gulvet og udbredte et svagt Lys med
  deres rødlige Tander.
  
  »Hu ha«, raabte Præsten, »hvor de Lys skære i Øinene: jeg er allerede
  bleven ganske blind deraf -- jeg kan slet ingen Ting see.«
  
  Men Andrea Margrethe klagede og jamrede sig, hele hendes skjønne
  Arbeide var spildt. Hvorledes kunde det hænge sammen? -- Omsider fik
  vi et Lys tændt og saae da, at Juletræet var væltet om paa Gulvet og
  laa midt i sin Herlighed som en falden Konge. Og hvem var nu Skyld
  heri?
  
  »Trækvinden kan umulig have gjort det«, meente Andrea Margrethe, »for
  alle Vinduer og Døre ere lukkede.« Vi undersøgte nøie Træet: det var
  øiensynligt, at der var anvendt Vold, thi flere Grene vare knækkede,
  som om man med Voldsomhed havde stødt til det. Men hvem kunde have
  været saa ondskabsfuld at gjøre dette? Andrea Margrethe havde været
  ganske alene, det maatte da være skeet i samme Øjeblik, som hun havde
  forladt Stuen.
  
  »Hier liegt der Hund begraben!« raabte endelig Præsten, »Du skulde
  have husket det gamle Ord: =cave canem=! saa havde Du ikke havt den
  Sorg.«
  
  Ja Trofast maatte være Gjerningsmanden, derom kunde der ingen Tvivl
  være: en stor Honningkage, der havde været anbragt i Toppen af Træet,
  var reven af, saa kun et lille Stykke endnu var tilbage. Denne
  Honningkage maatte have fristet stakkels Trofast altfor stærkt, saa
  Naturen var gaaet over Optugtelsen, og den havde gjort dette
  voldelige Anfald paa Juletræet og derpaa listet sig ud, da Døren blev
  aabnet.
  
  »Men den har bestemt kun gjort det for at jage et Par Rotter bort,
  som den maa have seet deroppe«, sagde Præsten.
  
  Men Andrea Margrethe meente, at saa uforskammet kunde Trofast aldrig
  have været.
  
  »Ja har Trofast ikke gjort det, saa maa Nicolai have gjort det«,
  sagde Præsten, »men Nicolai kan bevise sit =Alibi=, for han har været
  ovre hos mig, men derimod tvivler jeg meget paa, at Trofast kan
  bevise sit =Alibi=«.
  
  Nei det kunde Trofast ikke, thi i samme Øjeblik kom Niels ind
  slæbende Trofast efter sig i den ene Haand og holdende en halvspist
  Honningkage i den anden. Han havde seet Trofast luske afsted med
  Noget i Munden, var sat efter den og havde saaledes grebet den paa
  frisk Gjerning.
  
  »Se der kan Præsten see, det var ikke for Ingenting, jeg gav ham sine
  Prygl forleden Aften«, sagde Niels triumferende.
  
  »Ja jeg veed det nok, Niels, Du er en brav Karl, som altid gjør din
  Skyldighed«, sagde Præsten.
  
  »Men nu skal jeg give ham nok en Lection, der skal lære ham, hvordan
  man har at skikke sig, naar man lever mellem dannede Mennesker«,
  sagde Niels, og beredte sig til at slæbe Synderen afsted, men denne
  hylede saa ynkelig, at selv Andrea Margrethe gik i Forbøn for den.
  
  »Ja lad nu Trofast slippe for denne Gang«, sagde Præsten, »siden det
  er Nytaarsaften. Tilmed har den jo alt taget sin Lønning op forud
  forleden Aften.« Saa slap Trofast da for denne Gang og spadserede ud
  sammen med Niels.
  
  Vi henvendte nu vor Opmærksomhed paa Juletræet, der laa i en sørgelig
  Fornedrelsestilstand paa Gulvet. Vi reiste det atter op, Lysene bleve
  tændte paa Ny, og det straalede snart i den gamle Glands. Der var
  ophængt flere Smaating til Gamle og Corpus Juris, som de egentlig
  skulde have havt Juleaften, men dengang vare de jo ikke komne. Ogsaa
  paa mig var der tænkt, saaledes kom Andrea Margrethe og overrakte mig
  en stor Bog. Da jeg aabnede den, stod der skrevet paa Titelbladet:
  »Lyriske Digte af Nicolai«, forøvrigt var den fuld af lutter tomme
  hvide Blade.
  
  »Hvad skal jeg med den?« spurgte jeg.
  
  »De skal naturligvis skrive den fuld af Deres Digte, som der staar
  paa Titelbladet, og saa lade den trykke, saa bliver De en berømt
  Mand.«
  
  »Ja De kan da aldrig mangle Stof«, sagde Præsten, »alene den
  Roskildetour maa kunne fylde den første Halvdeel af Bogen med
  ulykkelige Kjærlighedsdigte, den anden kan De saa fylde med lykkelige
  Kjærlighedsdigte. Saa kommer Bogen til at bestaae af to Parter,
  hvoraf den første skal hedde: »Ulykkelig Kjærlighed i Roskilde« og
  den anden »Lykkelig Kjærlighed i Nøddebo« -- saa faaer Publikum
  noget af begge Tønder, og det vil det helst have, og Bogen kommer til
  at gjøre stormende Lykke, især hvis De lader gamle Anes Portræt
  aftrykke foran.«
  
  »Nei vist ikke nei«, sagde Præstekonen, »Nicolai skal hverken synge
  om lykkelig eller ulykkelig Kjærlighed. Vil De være Digter, saa skal
  De lære af ham her«, og hun tog et smukt lille Homerhoved ned og gav
  mig, »det er min Gave til Dem. Lær at synge som han, simpelt og
  enfoldig, men sandt og naturlig, om hvad der rører sig i Folkene og i
  det enkelte Menneskehjerte, og da skal De ogsaa altid finde dem, der
  gjerne vil lytte til Deres Sang.«
  
  »Vil Nicolai være Digter?« spurgte Gamle meget forundret.
  
  »Nu saadan egentlig Digter behøver han jo ikke at blive«, sagde Emmy,
  der stod ved Siden af Gamle, »men har De ikke selv sagt, at naar man
  er atten Aar gammel, er man altid Digter, og det har De jo ogsaa selv
  givet Bevis paa.«
  
  »Ja jeg havde tænkt paa«, sagde Præsten, »at forære Nicolai gamle
  Ane, men hun var for stor til at hænge paa Juletræet, og saa maatte
  jeg lade hende blive udenfor.«
  
  Da Lysene omsider var nærved at brænde ud, bleve de slukkede, og
  Juletræet flyttet til Side.
  
  Da vi dernæst havde spist til Aften og Themaskinen og Thedugen vare
  borttagne, og Præsten havde faaet sin Aftenpibe tændt, saa sadde vi
  atter omkring det runde Bord, og Samtalen løb let og muntert mellem
  os som sædvanlig.
  
  »Se nu forsvinder der atter et Aar«, bemærkede Præsten. »=Eheu
  fugaces, Nicolai, Nicolai, labuntur anni= -- men hvor de Aar løbe fra
  os, det er mig ubegribeligt. Mangen Gang kan man synes, at man er
  endnu ung og frisk, indtil man seer alt det Smaakrat, der er voxet op
  omkring En, være ifærd med at blive store Træer, saa opdager man
  pludselig, at man selv er bleven en gammel Cavaleer. Naar jeg tænker
  paa Deres Fader, Christopher, da er det mig, som var det kun tre
  eller fire Dage, siden vi sad paa Skolebænk sammen, og nu sidder her
  tre voxne Sønner af ham. Navnlig Nicolai, hvis Existents jeg for et
  Par Dage siden knap anede, han er pludselig skudt op for mine Øine
  som en stor Paddehat.«
  
  »Ja«, sagde Præstekonen, »men det er godt, at vi ikke selv kunne
  mærke, hvor gamle vi blive, thi det er jo et Vidnesbyrd om, at Aanden
  ældes ikke, men om end Aarene rulle hen over vore Hoveder, og vi
  blive graahaarede og faae Rynker i Panden, saa bliver Sjælen dog evig
  ung, og den mærker Intet til Aarenes Vægt.«
  
  »Det har Du Ret i, Mo'er«, sagde Præsten. »Ja Mo'er siger ikke meget,
  men det hun siger, er altid godt. Saaledes skulde De ogsaa bære Dem
  ad, Nicolai. Lad mig nu engang høre, hvad har De haft for Tanker paa
  Aarets sidste Dag?«
  
  Jeg havde ikke Lyst til saaledes at staa aabenbart Skrifte og svarede
  derfor undvigende: »Aa, jeg har tænkt paa, at imorgen er det
  Nytaarsdag.«
  
  »Det var en dyb Tanke«, sagde Præsten, »den er sin Ophavsmand værdig.
  Det er bestemt ogsaa Dem Nicolai, som den nyere Tid skylder hin
  mærkelige Opdagelse, at naar de gamle Grækere havde fyldt det
  nittende Aar, saa gik de ind i det tyvende. -- Jeg gad dog vidst, om
  I Andre have havt ligesaa dybsindige Tanker som Nicolai. Lad mig nu
  engang høre, hvad har Du tænkt idag, Andrea Margrethe?«
  
  »Jeg har tænkt«, svarede Andrea Margrethe, idet hun hurtig reiste sig
  for at gaae ud, »at det kunde være godt at hente noget Mælkepunsch
  til at drikke det gamle Aars Skaal i.«
  
  »Ja pyt«, sagde Præsten, »men saaledes slipper Du rigtignok ikke fra
  os. Du maa bestemt have tænkt noget meget Rart, siden Du ikke vil
  rykke ud med Sproget. Ja gaa Du kun og hent din Mælkepunsch: den skal
  vi med al Fornøielse drikke, men naar Du kommer tilbage, skal Du
  sandelig fortælle os, hvad Du har tænkt.«
  
  Imedens Andrea Margrethe var borte, spurgte Præsten Emmy: »Nu hvad
  har Du tænkt paa idag?«
  
  »Jeg har tænkt paa alt det Gode, jeg har nydt i det svundne Aar og
  takket Gud derfor«, svarede Emmy.
  
  »Det var smukt tænkt af Dig; Du er din Faders Datter.«
  
  Nu kom Andrea Margrethe tilbage med Mælkepunschen, og Præsten spurgte
  hende paa Ny, hvad hun havde tænkt.
  
  »Jeg har tænkt det samme som Emmy«, svarede Andrea Margrethe hurtig.
  
  »Og Du var borte, da Emmy talte, hvorledes kan Du saa vide, hvad hun
  har tænkt? Nei Du har bestemt tænkt noget, som ikke er rigtig, siden
  Du ikke vil fortælle os det. Men det forstaaer sig, Tanker ere
  toldfrie, og tvinge Dig kan vi jo ikke. -- Nu De, Frederik, hvad har
  De tænkt?«
  
  »Jeg«, svarede Corpus Juris tøvende, som om han søgte at finde paa
  Noget, »jeg -- jeg har havt saa travlt med det Fattigregnskab idag,
  at jeg ikke har havt Tid til at tænke paa Andet.«
  
  »Ja det kan De bilde Andre ind, men De skal ikke mene, at jeg troer
  det. De skal ikke bilde mig ind, at De saaledes er gaaet op i mine
  Anliggender, at De slet ikke har passet Deres egen lille Gryde imens.
  Men vil De ikke sige, hvad De har tænkt, saa skal jeg sige det. De
  har tænkt, om De ikke muligvis kunde gjøre nogle Hokuspus med det
  Fattigregnskab, saaledes at De kunde faae Sogneforstanderskabet og
  Menigheden sat op imod mig og muligvis bringe tre-fire Processer i
  Stand. Jeg har ikke glemt den Kirkeret, som Nicolai talte saa meget
  om, strax da han kom, og jeg veed nok Deres onde Hensigter.
  Formodentlig skal Nicolai og Andrea Margrethe staae Dem bi i dette
  Foretagende, og derfor vil de heller ikke sige, hvad de har tænkt. Ja
  muligvis er det derom, at de har lagt Raad op i Roskilde, medens
  Nicolai, den sorte Sjæl, har søgt at lede mine Tanker i en anden
  Retning. Saa sidder jeg stakkels Mand da omgiven af lutter Forrædere,
  der alle søge at bedaare mig med deres falske Tale. -- Nu da,
  Christopher, har De havt ligesaa onde Tanker som de Andre? Eller hvad
  har De tænkt paa?«
  
  »Jeg har tænkt paa Verdens Undergang«, svarede Gamle med sin
  sædvanlige Alvor.
  
  »Paa Verdens Undergang!« udbrød jeg forbauset og var lige ved at
  briste i Latter.
  
  »Ja paa Verdens Undergang«, sagde Præsten, »det skulde De ogsaa have
  tænkt paa, men De har naturligvis meent, at dette syndige Leben, som
  De fører herude i Nøddebo, med at ryge Cigarer, spise Pebernødder,
  forlove Dem og slaae op igjen, at det skulde vedblive bestandig, men
  det tager De Feil i. -- Men hvad har De tænkt om Verdens Undergang,
  Christopher?«
  
  »Jeg har igjen idag læst efter, hvad der staaer fortalt derom i
  Bibelen, og dermed jævnført en Afhandling, jeg for nogen Tid siden
  har læst af en fransk Astronom, om hvorlunde Maanen engang vilde
  falde ned paa Jorden, og fundet, at det kunde egentlig stemme godt
  med hine Skildringer i Evangelierne.«
  
  »Saa De troer altsaa virkelig, at Maanen engang vil falde ned?«
  spurgte Andrea Margrethe.
  
  »Umuligt er det i al Fald ikke«, svarede Gamle. »Der behøver blot at
  skee en Sagtning i Maanens Rotation paa Grund af en større Modstand i
  Ætheren, der atter har sin Grund i en eller anden os ubekjendt
  Aarsag. Men naar Maanens Rotation formindskes, saa bliver atter
  Følgen heraf, at den ikke længer vil formaae at modstaae Jordens
  Tiltrækningskraft saa stærkt som tidligere, og Jorden vil da
  bestandig drage den nærmere og nærmere til sig, indtil tilsidst
  Tiltrækningskraften bliver saa stærk, at Maanen falder ned paa
  Jorden.«
  
  »Og slaaer os Alle ihjel?« afbrød Andrea Margrethe ham.
  
  »Det behøver den ikke strax at gjøre; thi eftersom Havet indtager den
  største Deel af Jordens Overflade, vil Maanen sandsynligvis falde ned
  i Havet og saa vil dette paa Grund af Maanens store Masse stige over
  sine Bredder og foraarsage en ny Syndflod. Saaledes skeer det da,
  hvad der staaer skrevet om, at Himlens Kræfter skulle røres, om
  Havets Brusen og Menneskenes Skræk og Fortvivlelse. Hertil kommer, at
  da, som De veed, Jordskorpen kun er meget tynd, og indenfor denne
  brænder den vulkanske Ild, saa vil Maanen ved sin Tyngde slaae Jorden
  itu, saa at de underjordiske Flammer bryde frem, og da vil det
  ligeledes skee, hvad der staaer skrevet om, at Elementerne ville
  komme i Brand og opløses. Og saaledes kan man ogsaa tænke sig den
  almindelige Forfærdelse, som der maa blive, naar Menneskene flygte op
  paa de høie Bjerge for at undgaae Havets Bølger og da mødes af de Alt
  fortærende Flammer.«
  
  »Hu ha, det var græsseligt«, sagde Andrea Margrethe, »det maa være
  rædsomt at leve paa de Tider.«
  
  »Det vil det ogsaa blive«, sagde Gamle, »navnlig den Tid, der gaaer
  forud, naar Maanen bestandig rykker nærmere og nærmere og stedse
  bliver større og større, saa at den om Natten staaer som en uhyre
  blodrød Skive, der dækker den halve Himmelhvælving, og om Dagen som
  en kulsort Masse, der hindrer Solens Straaler i at komme til os, thi
  da skal det ogsaa opfyldes, hvad skrevet staaer, at Solen skal
  forvandles til Mørke og Maanen skal blive til Blod, og Stjernerne
  skulle kun give svagt Skin. Og saaledes see Menneskene Maanen Dag for
  Dag blive større og større og komme nærmere og nærmere som en uhyre
  stor Fenrisulv, der kommer for at opsluge Jorden. Og hvor de end
  flygte hen, kunne de ikke undgaae den, ja da vil det være Tid at
  raabe: »Falder over os, I Bjerge! skjuler os I Høie!« og med Alt
  dette ville de dog ikke omvende sig, men vedblive i deres Ugudelighed
  at trodse og spotte lige til det Øjeblik, da Menneskenes Søn kommer
  og skal sees ligesom Lynet, der lyser fra Øster til Vester.«
  
  »Men nu de andre Stjerner«, sagde Corpus Juris, »hvad har Du vel
  tænkt, der skulde blive af dem, Christopher?«
  
  »Hvad der skal blive af de andre Stjerner, kommer ikke os ved«,
  svarede Gamle.
  
  »Og egentlig talt heller ikke, hvad der skal blive af Jorden«, sagde
  Præsten. »Alt, hvad Christopher der har udspeculeret, kan være godt
  nok, men om det er rigtigt, kan dog Ingen sige. Naar vi blot ere fast
  overbeviste om, at Herren een Gang vil komme for at dømme Jorden, saa
  er det nok, og vi behøve ikke at vide, hverken hvornaar eller
  hvorledes han vil komme. Men vi ville bede ham om, at hvad enten han
  kommer tidlig eller sildig, vi da maa være blandt dem, hvis Navne ere
  opskrevne i Livets Bog. Og kom nu og lad os synge vor Psalme og takke
  Vorherre, fordi han har holdt sin Haand over os og naadigen bevaret
  os i det gamle Aar.«
  
  Derpaa reiste Præsten sig ligesom vi Andre, og vi gik hen til
  Pianofortet, hvor Emmy spillede Psalmemelodien, medens Præsten førte
  an med sin kraftige Basstemme, og vi Andre stemmede i med:
  
      Det gamle Aar henrinder,
      Saa sagtelig det svinder
      Og synker i sin Grav.
      Mens Alt er tyst og stille,
      En Takkesang vi ville
      Ham bringe, som det gav.
  
      Hans stærke Haand har ledet
      Os sikkert frem og fredet
      Om os jo hver en Dag.
      Var Hjertet angst og bange
      I Timer mørke, lange,
      Han antog sig vor Sag.
  
      Ja sluktes alle Sole,
      Blev alle Stjernepole
      Saa mørk som Natten hist --
      Din lyse Sol ei slukkes,
      Og aldrig skal tillukkes
      Din Naade, Herre Christ!
  
      Din Stjernelil oprinder
      Og Mørkets Magter binder
      Hver Julenat paa Ny;
      Ja altid klart den brænder,
      Saa tidt som Du os sender
      Det unge Nytaarsny.
  
      O hvilken salig Glæde,
      Naar een Gang skal indtræde
      Det store Juleaar,
      Naar Himmelklokken ringer
      Og Nytaarsbud os bringer
      Om Evighedens Vaar.
  
      Ja naar den Time kommer,
      Da Evighedens Sommer
      Skal bryde herlig frem,
      Du Fader os bønhøre
      Og naadigen os føre
      Til Himlens lyse Hjem!
  
  »Og nu Godnat mine Børn, og Tak for al den Glæde, jeg har havt af
  Eder i det gamle Aar«, sagde Præsten, da vi havde sunget Psalmen.
  »Vorherre holde sin Haand over Eder Alle i det nye Aar -- men Dem,
  Nicolai, giver jeg endnu særlig den Formaning, at De maae ikke more
  Dem med at slaae Potter mod Dørene i Aften, for saadan Skik have vi
  ikke her i Præstegaarden.« Og med denne Formaning forlod Præsten os,
  ledsaget af Præstekonen.
  
  Vi Andre bleve tilbage; vi skulde sidde oppe til Midnat for at
  oppebie det nye Aars Komme. Jeg ventede, at vi skulde have os en
  fornøielig Samtale, men det syntes, som om dette Haab skulde blive
  skuffet. Thi for det Første skilte Corpus Juris og Andrea Margrethe
  sig fra os Andre, idet de satte sig hen i Vinduesfordybningen ved det
  lille Bord for, som de sagde, at spille et Parti Schak. Og det lod
  til at være et meget morsomt Parti Schak, for de hviskede idelig
  sammen og havde hvert Øjeblik Noget at lee af. Men da jeg gik hen til
  dem for at see, hvad det vel kunde være, der var saa morsomt, vare de
  endnu ikke komne videre, end at hver af dem havde trukket to Bønder
  frem. Jeg undrede mig herover, men Corpus Juris sagde, at de havde
  Tiden for sig, men nu vilde de forøvrigt ogsaa begynde at spille for
  Alvor, og nu taug de pludselig stille for ret at hellige Spillet al
  deres Opmærksomhed. Saa satte jeg mig hen i Sophaen ved Siden af
  Emmy. Paa den anden Side af Emmy sad Gamle og læste i sit lille nye
  Testamente formodentlig om Verdens Undergang. Men hans Andagt kunde
  ikke være synderlig stor, for jeg kunde ikke tale to Ord til Emmy,
  uden at Gamle strax gav sit Besyv med, ja tilsidst bemægtigede han
  sig hele Samtalen, saa at jeg ogsaa blev tilovers her. Jeg reiste mig
  og begyndte at spadsere op og ned ad Gulvet, idet jeg ønskede af mit
  ganske Hjerte, at Klokken snart maatte blive Tolv, for jeg kjedede
  mig i Grunden dygtig. Læse havde jeg ikke Lyst til; jeg saae hen paa
  det store bornholmske Stueuhr: Klokken var ikke Elleve endnu -- hvad
  skulde jeg tage mig til i den Tid, som endnu var tilovers? Jeg
  begyndte at blive søvnig og gabede et Par Gange temmelig lydelig.
  
  »De kjeder Dem, Nicolai«, sagde Andrea Margrethe til mig.
  
  »Ja det er da ikke saa underligt«, svarede jeg, »jeg gaaer her som
  femte Hjul paa en Vogn og er aldeles tilovers.«
  
  »Saa maae vi see at finde paa Noget at more Dem med. Emmy vil vistnok
  fortælle os en Historie, naar vi bede hende derom.«
  
  »Kan Emmy fortælle Historier?«
  
  »Ja hun kan fortælle smukke Historier. I de lange Vinteraftener, naar
  Fader mangen Gang har travlt og ikke har Tid at læse høit for os, saa
  sidder Mo'er og Emmy og jeg ganske alene herovre, og saa fortæller
  Emmy Historier for at more os.«
  
  »Er det morsomme Historier?« spurgte jeg.
  
  »De er just ikke til at lee af«, svarede Andrea Margrethe, »men
  man kan altid lære Noget deraf, og det er da i hvert Fald bedre
  end at gaae og kjede sig. -- Emmy, vil Du ikke nok fortælle os en
  Historie?« --
  
  Emmy holdt ikke af at sige Nei, naar hun blev anmodet om Noget,
  og hun indvilligede derfor strax. Andrea Margrethe gjemte
  Schakbrikkerne, Gamle lukkede sin Bog i, og vi toge Alle Plads om
  Emmy, der efterat have tænkt et Øjeblik efter begyndte at fortælle.
  
         *       *       *       *       *
  
  »Ovre paa Samsø boede engang en vild Vikingehøvding, der hed Knud.
  Hans Borg var opført paa Toppen af en høi Brink og skuede vide ud
  over Havet. Knud havde en Søn, han hed Thjodolf. Thjodolf var kun
  tolv Aar gammel, men haard og vild af Sind, saa at selv Knud havde
  Møie med at tvinge ham. Men dette glædede Knud, thi »haard er
  Fjeldets Væg, men haardere skal Mandens Sind være«, pleiede han at
  sige. Thjodolfs Moder Ingeborg derimod var mild, blid og elskelig, og
  hun græd ofte sine modige Taarer, naar Thjodolf mishandlede Trællene.
  Paa den Tid begyndte Læren om den hvide Christ at udbrede sig i
  Norden, men Knud hadede denne Lære, thi den tyktes ham at være en Tro
  for Qvinder og ikke for Mænd. Han troede paa de gamle Guder, og hver
  Morgen offrede han til Odins Øie, naar det blankt og straalende
  hævede sig over Havet for at skue ud over den ganske Jord. Thjodolf
  troede, som hans Fader troede; men Ingeborg var hemmelig Christen,
  og hun bad Dag og Nat til Gud, at han vilde omvende hendes Mand og
  hendes Søn. Men hun turde aldrig tale et Ord derom, thi Knud hadede
  de Christne til Døden, og Thjodolf hadede, som hans Fader hadede.
  Engang spurgte Knud ham: »Hvad vilde Du gjøre ved den hvide Christ,
  om Du nogensinde mødte ham?« -- »Jeg vilde gjøre saa ved ham«,
  svarede Drengen og jog sin Kniv til Hæftet ind i Bordpladen. »Derfor
  skal Du i Morgen faae Lov til at ride paa min sorte Hingst«, svarede
  Knud glad. Og Thjodolf kunde tæmme den sorte Hingst, men der var
  Ingen, som kunde tæmme Thjodolf. Hans Moder græd saameget over ham,
  at hun døde af Sorg, men Thjodolf blev ikke mildere for det.
  
  Da Thjodolf var tyve Aar gammel, døde ogsaa hans Fader. Men Thjodolf
  vilde ikke sidde ene hjemme paa sin Faders Borg og sove i Arnekrogen;
  han besteg sit Skib med sine bedste Mænd og fulgte Kongen af Danmark,
  der paa den Tid gjorde Tog mod England. I England fandt Thjodolf
  mange flere Christne end i Danmark, thi der var næsten Alle Christne,
  og Landet var fuldt af Kirker og Klostre. Men Thjodolf stormede
  Kirkerne og brændte Klostrene og ihjelslog de blege Munke. I Kongens
  Hær var der en anden ung Mand, der hed Sigvald, han var ligesaa
  tapper som Thjodolf og ligesaa vild en Hedning: saa blandede de To
  Blod sammen og bleve Fostbrødre. Sigvald havde en Søster, Astrid, der
  var blaaøiet og lyshaaret, og Thjodolf elskede hende, og han tog
  hende til Hustru. Nu var Thjodolf en lykkelig Mand: han havde en
  elskelig Hustru og en trofast Ven, hans Navn var kjendt over Land og
  Hav, og Gods og Guld havde han fuldt op af. Men det gamle, vilde Sind
  boede endnu stedse i ham. Saa skete det en Dag, at Thjodolf sad til
  Bords med alle sine Mænd, Sigvald sad ved hans ene Side og Astrid ved
  hans anden: Drikkehornene gik hyppig rundt og bleve flittig tømte, ja
  mere, end som godt var, thi vel var Hornene af Guld, men Ordene, som
  faldt, vare ikke Guld. Da Astrid mærkede dette, bad hun Sangeren, som
  var tilstede for at forherlige deres Bedrifter ved sine Sange, om at
  synge et Qvad. Denne gjorde, som hun bød, og qvad et Drapa til Ære
  for Sigvald, hvori han priste ham som den gjæveste og tappreste af
  alle Mænd. Da han havde endt, lønnede Sigvald ham med en herlig
  Guldring, men Thjodolf sagde: »Det tykkes mig underligt at synge om
  Glænten, naar Ørnen er tilstede.« »Jeg synger nu, som jeg har Lyst
  til«, svarede Sangeren. Astrid bøiede sig over mod ham og bad ham
  ikke at opirre Thjodolf, men heller at synge et Qvad ogsaa til hans
  Ære. »Havde Ord kunnet dræbe mig, var jeg for længe siden død«, sagde
  Sangeren, »og ei frygter jeg for Thjodolfs Mund.« »Saa frygt hans
  Haand«, raabte Thjodolf, idet han sprang op fra sit Sæde og slyngede
  sit Spyd mod Sangerens Bryst, saa at Odden foer ud af Ryggen paa ham.
  »Derfor lever ligefuldt den Mand, som er større end Du«, sagde
  Sigvald, thi ogsaa hos ham havde Vinen faaet Overhaand over Viddet.
  »Men nu troer jeg ikke, han lever længer«, sagde Thjodolf, idet han
  hug til Sigvald, saa ogsaa denne styrtede død til Jorden. »En Daare
  er den Mand, som dræber sin bedste Ven«, sagde Astrid. »Men større
  Daare den, som taaler Haansord af en Kvinde«, sagde Thjodolf, og
  dermed rendte han sit Sværd gjennem Astrid. Men med det Samme kom han
  til Besindelse og saae nu, hvilken skændig Daad han havde fuldbragt:
  han havde myrdet sin Hustru og dræbt sin bedste Ven, og det ikke i
  ærlig Tvekamp, men som en feig Stimand. Saa tyktes det ham da, at han
  var ikke længer værd at leve mellem Mænd. Saa gik han ned til
  Strandbredden og gik mange, mange Dage der ganske alene og saae ud
  over det mørke Hav og den tunge, graae Himmel. Ofte havde han Lyst
  til at styrte sig i sit eget Sværd for strax at ride til Valhalla og
  der atter at samles med Sigvald og Astrid, men saa meente han atter,
  at til slig Usselkarl som ham var der ingen Plads i Valhalla. En Dag
  mødte han en gammel Mand i en brun Kappe, der spurgte ham, hvad der
  fattedes ham. Thjodolf svarede ikke. »Men jeg veed, hvad der fattes
  Dig«, sagde den Gamle. »Du har dræbt din Hustru og myrdet din
  Fostbroder. Men det er ikke Dig, der har dræbt dem, men den Herre
  Christus, paa det at Du maa erkjende dine Synder og omvende Dig til
  ham og troe paa ham.« »Er Christus slig en Troldkarl, at han har
  forledt mig til at dræbe min Hustru og min bedste Ven, da hører han
  til de onde Jætter, og jeg vil Intet have at skaffe med ham«, sagde
  Thjodolf og vendte den Gamle Ryggen. Men Thjodolfs Had til den hvide
  Christ var atter bleven vakt ved den Gamles Ord, og det faldt ham
  ind, at det var den bedste Maade at gjøre sig værdig til Valhalla
  paa, om han vilde drage ud i Kamp mod den hvide Christ og dræbe
  saamange Christne, som han kunde. Han vendte da tilbage til sin Borg
  og sine Mænd, der modtoge ham med høie Jubelraab. Han spurgte dem, om
  de atter vilde følge ham i Ledingsfærd, og de sloge paa deres Skjolde
  og raabte, at de vilde følge ham til Verdens Ende.
  
  Atter besteg Thjodolf sit Skib og foer vide ud over Havet. Han drog
  nu ned til Syden, til Vælstland og Grækland, thi der nede fra var jo
  Læren om den hvide Christ kommen, saa var det jo ogsaa bedst at
  begynde fra neden, om man vilde rykke den op med Rode. Thjodolf blev
  heel forundret, da han kom derned og saae den klare blaae Himmel og
  fornam det milde varme Klima; Sligt var han ikke vant til i sit
  taagede Hjem. Ogsaa fandt han en Overflod af Vin og søde Frugter, som
  han aldrig havde kjendt før. Men derfor bleve hverken Thjodolf eller
  hans Mænd blødagtige; som den vilde Bjørn faldt de over Landets Børn,
  og hvem de ikke strax dræbte, ham offrede de til Guderne. Thi
  Thjodolf var nu bleven en vild Blotmand. Hver Morgen, naar Solen
  hævede sig klar og straalende over den blanke Havflade, offrede han
  Hjertet af sine christne Fanger til Odins Øie, og Ligene kastede han
  i Søen.
  
  En Dag var det ganske blikstille: Seilene hang slappe ned, der var
  ikke en Vind, som rørte sig. Skibet laa og vuggede sig sagte i det
  dybe klare Hav, det var næsten, som svømmede det i Himlen. Thjodolf
  laa i Forstavnen og tænkte paa Danmark, som han længtes efter, uagtet
  der ikke var nær saa smukt. En lille hvid Sky saae han langt borte.
  Thjodolf laa med halvtillukkede Øine, thi Solen brændte varmt ned paa
  ham. Da syntes det ham pludselig, som om hin lille Sky kom nærmere
  og nærmere, indtil den tilsidst standsede ved hans Side og en Mand
  traadte ud deraf, der saae ud som en Engel, thi hans Øine tindrede
  som to Stjerner, og rundt om det kastaniebrune Haar, der faldt glat
  ned til begge Sider, straalede en Lysglorie. »Tro paa mig, saa vil
  jeg give Dig det evige Liv«, sagde han til Thjodolf. »Hvem er Du?«
  spurgte Thjodolf. »Jeg er den, for hvem Helte skulle bøie Knæ, og som
  Konger skulle tilbede«, lød Svaret. »Saa er Du Christus«, raabte
  Thjodolf, idet han hurtig sprang op og skjød en Pil af imod ham. Men
  i det Samme var Alt forsvundet: Thjodolf saae kun den lille hvide Sky
  langt borte. Pilen faldt pladskende i Vandet et Stykke borte fra
  Skibet. »Hvorfor skjød Du den Pil bort?« spurgte en af Thjodolfs Mænd
  ham, som stod ved hans Side. Thjodolf svarede Intet, men slog Buen
  saa haardt mod Skibsrælingen, at den sprang.
  
  Næste Dag blev det en rasende Storm, tunge mørke Skyer dækkede
  Himlen, og Skibet dreves afsted, Ingen vidste hvorhen. I fire Dage
  varede Stormen, da blev det atter klart og smukt Veir som tidligere.
  Thjodolf befandt sig nu udenfor et Land, som han ikke kjendte, men
  Alt havde et aldeles fremmed Udseende for ham. Langs Kysten voxede
  høie Træer, der ingen Grene havde, men kun Blade oppe i Toppen;
  underlige store Heste kunde man ogsaa see, men de vare langt større
  end Menneskene, der red paa dem, og de havde Pukler paa Ryggen.
  Thjodolfs Mænd gik i Land efter Sædvane og gjorde rigt Bytte, som de
  bragte tilbage til Skibet. De havde ogsaa fanget en Yngling, som de
  førte med sig; han var iført en hvid Linkjortel, hans lange
  kastaniebrune Lokker holdtes tilbage af et Guldbaand, og hans Øine
  tindrede som to Stjerner. Thjodolfs Mænd spurgte, om de skulde offre
  ham til Odins Øje, som de ellers gjorde med alle christne Fanger. Men
  Thjodolf formaaede ikke at sige Ja, han bød sine Mænd at føre
  Ynglingen ned i Skibsrummet og forvare ham vel der. Siden gik
  Thjodolf selv ned til ham. »Troer Du paa Christus?« spurgte han
  Ynglingen. »Ja«, svarede denne. »Hvis Du vil fornægte Christus og
  troe paa Odin og Thor, da vil jeg skænke Dig Livet og atter føre Dig
  tilbage til din Hjemstavn, og give Dig saameget Gods og Guld, som Du
  vil«, sagde Thjodolf. »Christus har aldrig fornægtet mig, hvorfor
  skulde jeg da fornægte ham?« sagde Ynglingen. Thjodolf taug en liden
  Stund stille, derpaa sagde han: »Fortæl mig noget om din Christus«,
  thi han havde endnu aldrig hørt Christi Historie. Ynglingen fortalte
  ham det da Altsammen, fortalte om, hvorledes han af egen fri Villie
  var gaaet Døden i Møde og endnu paa Korset havde bedet for sine
  Fjender. »Det var smukt gjort af ham«, sagde Thjodolf, »det var mere
  end jeg kunde have gjort; men troe paa ham vil jeg alligevel ikke.«
  »Din Time er ikke kommen endnu«, svarede Ynglingen, »men giv vel Agt
  paa, hvad jeg siger. Du skal atter vende tilbage til dit Fødeland, og
  den første Gang Du gaaer i Land, skal en stor hvid Fugl komme
  flyvende, den skal Du følge. Den skal føre Dig hen til et stort Hus,
  foran hvilket der staaer to Træer, inde i hint Hus boer en gammel
  Mand med et langt hvidt Skjæg; han skal forkynde Dig om Christus, og
  da skal Du komme til at troe paa ham, thi Guds Visdom er større end
  din Daarskab.« Thjodolf var bleven mere blød i Hu end sædvanlig ved
  Ynglingens Fortælling; men da han atter kom op paa Dækket, saae han,
  hvorledes Solen gik ildrød ned bag de kulsorte Skyer: det var Odins
  Øie, der mørkt og truende saae paa ham. »Det er dog idel
  Kjærlingesnak Altsammen«, meente da Thjodolf, »og jeg er en Daare, at
  jeg laaner Øre dertil.« Han befalede sine Mænd at gaae ned og hente
  Ynglingen op for at offre ham til Odins Øie, men hans Mænd kom
  tilbage og sagde ham, at Ynglingen var forsvunden. Thjodolf gik da
  selv ned i Skibsrummet, men han kunde heller ikke finde ham. Nu
  meente Thjodolf, at det var den lede Trolddom og Kogleri Altsammen,
  som Utgardeloke havde sendt ham for at bringe ham til at fornægte de
  gamle Guder, og han besluttede, om han nogensinde atter skulde møde
  hin Yngling, da at hugge ham i tusinde Stykker.
  
  Thjodolf vilde ikke vende tilbage til Danmark, thi han huskede, hvad
  Ynglingen havde sagt til ham, og han vilde ikke, at disse Ord skulde
  gaae i Opfyldelse, han havde en hemmelig Frygt for, at der laa noget
  Kogleri skjult under dem. Saa vedblev han at hærje paa Middelhavets
  Kyster, hans Skib var fuldt af Guld og Kostbarheder, og hans Navn var
  frygtet overalt. Men tilsidst blev Længslen ham dog for stærk, og han
  kunde ikke længere modstaae. For nu ikke at komme tilbage til
  Danmark, besluttede han at drage til England, thi der saae dog ud
  omtrent som i Danmark. Saa seilede han atter ud paa det store vilde
  Hav og styrede ad England til. Der var Taage og Kulde, Regn og Sne,
  og dog var Thjodolf saa glad herover, at han skammede sig for sig
  selv, thi en Mand maatte ikke være saa blødhjertet. Endnu havde
  Thjodolf ikke naaet Land, da opstod der en forfærdelig Storm, der
  atter drev ham ud paa den aabne Sø. I syv Dage drev Stormen Skibet
  afsted, Thjodolf vidste ikke, hvorhen han kom, thi han kunde
  intetsteds opdage Land, og mørke Skyer dækkede Himlen, saa at han
  hverken kunde see Sol eller Stjerner. Først paa den ottende Dag saae
  han Land, men nu blev Skibet drevet med en saadan Voldsomhed ind mod
  Kysten, at det stødte mod en Sandbanke, og Bølgerne splintrede det.
  Thjodolf og hans Mænd sprang overbord, de kunde Alle svømme i fuld
  Rustning, om det saa skulde være. Men de stærke Bølger reve dem atter
  tilbage, naar de vel meente at have naaet Land, saa at de Alle
  druknede undtagen Thjodolf, hvem en stor Bølge kastede op paa Landet.
  Thjodolf saae sig omkring, men han kunde ikke kjende, hvad det var
  for et Land, thi der laa Sne overalt, og kun hist og her ragede
  nogle Pilebuske frem. Et Stykke borte saae han en Mand i en
  Faareskindspels, og til ham gik han hen for at spørge, hvad det var
  for et Land. »Landet hedder Danmark, og denne Ø hedder Samsø«,
  svarede Manden. Da vilde Thjodolf strax drage bort igjen, men nu
  havde han intet Skib længer og var da nødt til at blive. Dog vilde
  han ikke gaae op i Landet, men besluttede at blive hos hin Mand, som
  han havde truffet, til han muligvis kunde see et Skib, som seilede
  forbi, og saa seile afsted med det.
  
  Næste Morgen, da han atter gik nede ved Strandbredden, saae han en
  stor hvid Søfugl komme flyvende, og atter maatte han tænke paa, hvad
  Ynglingen havde sagt til ham. »Du skal i al Fald ikke blive min
  Veiviser«, sagde han og skjød en Pil efter Fuglen, men traf den ikke.
  Thjodolf meente dog, at den Pil var for god til at skydes bort og gik
  derfor hen for at tage den op. Men da han kom hen til Pilen, saae han
  Fuglen sidde et Stykke derfra paa en stor Steen. Han vilde da forsøge
  anden Gang, men det lykkedes ham ikke bedre. Nu blev Thjodolf
  harmfuld over, at han ikke kunde træffe bedre, og vedblev at forfølge
  Fuglen uden at tænke paa, hvor han kom hen, indtil han tilsidst
  standsede udenfor en stor Bygning, foran hvis Port der stod to høie
  Lindetræer. Da faldt det Thjodolf paa Sinde, at nu havde han dog
  fulgt Fuglen, som Ynglingen havde sagt, at han skulde, og han vilde
  derfor strax vende om. Men idet han saae op ad Bygningen, inden han
  vendte den Ryggen, saae han hin Yngling i et Vindue deroppe, og han
  vinkede ad Thjodolf. »Denne Gang skal Du ikke undgaae mig«, sagde
  Thjodolf, og han drog sit Sværd og gik ind i Gaarden. Men han kunde
  ikke finde Ynglingen, og Alle, hvem han spurgte om ham, sagde, at de
  kjendte ham ikke og havde aldrig seet ham. Thjodolf meente da, at de
  havde skjult ham for ham, og han besluttede derfor at blive der,
  indtil han engang fik hin Yngling at see.
  
  Den Bygning, som Thjodolf var kommen til, var et stort Kloster, og
  Thjodolf levede nu mellem lutter Munke; Munkelivet huede ham ikke,
  det tyktes ham værre end et Trælleliv. Men han kunde ikke komme bort
  derfra, thi han havde intet Skib og maatte derfor vente til Foraaret,
  om han da kunde blive optaget af et eller andet Skib, som seilede
  forbi. Men Tiden faldt Thjodolf saare lang, thi han var ikke vant til
  saaledes at ligge paa den lade Side. Saa bad han en Dag en af Munkene
  om at fortælle ham Noget om Christus, thi det var dog altid en Art
  Tidsfordriv. Munken fortalte ham, og Thjodolf blev heel tankefuld
  derover. Han havde alt hørt det een Gang før, men denne Gang greb det
  ham fast endnu mere. Thi Historien var ganske anderledes, end han
  havde tænkt sig den. Navnlig det, som han tidligere havde spottet
  meest over, at Christus var opstaaet fra de Døde, syntes ham nu at
  være ganske i sin Orden; thi var Christus virkelig Guds Søn, saa
  maatte han ogsaa kunde seire over Alt, selv over Døden. Den gamle
  Munk med det lange hvide Skæg talte saa indtrængende: Thjodolf sad
  ganske stille og hørte efter og ridsede med sit Sværd allehaande
  Figurer i Sandet -- det var en god Tidsfordriv, han der havde fundet
  paa, thi Dagene bleve til Uger, og Ugerne bleve til Maaneder, og før
  han ret vidste det, var det blevet Foraar. Men Thjodolf havde ikke
  Lyst til at bestige et Skib og drage afsted; en Dag sagde han til den
  gamle Munk: »nu troer jeg paa den Herre Christus, lad mig nu blive
  døbt.« Saa blev Thjodolf døbt, og nu blev han for bestandig i
  Klostret. Thi den Uro, der tidligere havde drevet ham afsted til
  fjerne Lande og Have, var nu forsvunden; han fandt saadan en Rigdom i
  sig selv, at han meente, at han kunde gjerne tilbringe en heel
  Evighed alene med sig selv, og han skulde dog ikke blive træt deraf.
  
  Mange Aar tilbragte Thjodolf i Klostret, hans Sværd var forlængst
  fastrustnet i Skeden, og dog tyktes det ham, som havde han kun været
  der en saare liden Tid, thi der var saa meget, som han havde at tænke
  over. Tilsidst blev Thjodolf syg. Det var første Gang, at han var
  syg, men han følte paa sig selv, at det vilde vist ogsaa blive sidste
  Gang. I tidligere Dage vilde han have betragtet det som den største
  Vanære at døe Straadød, men nu dømte Thjodolf anderledes om den Ting,
  som om saamange andre Ting. Han laa stille og taalmodig, hans største
  Glæde var at samtale med de andre Munke om den Herlighed, som han
  snart skulde skue.
  
  Saaledes laae han en Midsommeraften ganske alene, Vinduet stod
  aabent, de store Lindetræer udenfor duftede saa stærkt, Solen var nær
  sin Nedgang. Thjodolf havde vendt sit Ansigt mod det aabne Vindue,
  han laa og saae ud i den blaae, klare Himmel -- langt borte kunde han
  see en lille hvid Sky, og hin Formiddag paa Middelhavet randt ham
  pludselig igjen i Hu. Og atter syntes det ham nu som dengang, at den
  lille Sky kom nærmere og nærmere, indtil den tilsidst svævede ind ad
  det aabne Vindue, og En stod ved hans Side, hvis Øine lyste som to
  Stjerner, og om hans Hoved straalede en klar Lysglorie. »Troer Du
  nu?« -- »Ja Herre, nu troer jeg«, svarede Thjodolf. »Saa har Du
  vundet Livet« -- og saa døde Thjodolf.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Her taug Emmy og vi Andre taug ogsaa. Det var mig næsten, som hørte
  jeg de susende Vingeslag, der bare Thjodolfs Aand ind i den klare
  blaae Himmel. Andrea Margrethe var den, der først brød Tausheden.
  »Det var en smuk Historie, Du der fortalte os, Emmy«, sagde hun, »men
  jeg holder ikke af, at alle den Slags Fortællinger ende med, at
  Helten gaaer i Kloster. Havde jeg været i Thjodolfs Sted, da var jeg
  ikke bleven siddende i det Kloster, men jeg var atter dragen ud
  ligesom tidligere over Land og Hav, for at forkynde Christus
  overalt.«
  
  »Men jeg kan dog ogsaa nok tænke mig«, svarede Emmy, »at En, hvis
  hele Liv havde været en Række af Misgjerninger, som Thjodolfs jo
  havde været, at han kunde synes sig selv at være altfor stor en
  Synder til, at han turde tiltage sig en Evangelist' Gjerning.«
  
  »Deri kan jeg dog ikke give Dem Ret«, sagde Gamle, »thi havde Paulus
  været af den Mening og overhovedet Apostlene, saa var Christendommen
  aldrig kommen videre end til Christus og de tolv Apostle. Deri
  bestaaer jo netop Christendommens Naadebud, at alle vore tidligere
  Synder, de være store eller smaae, ere udslettede, og vi agtes for
  hellige og retfærdige af Gud. Men ikke destomindre havde jeg vist i
  Thjodolfs Sted handlet ligesom han og var bleven i Klostret, thi det
  er ikke Enhvers Sag at blive en Paulus, og det gjælder dog først og
  fremmest at frelse sin egen Sjæl, inden man tænker paa at frelse de
  Andres.«
  
  »Men Klokken, Klokken!« udbrød Andrea Margrethe, »den mangler kun to
  Minutter.«
  
  »Ja hvad saa?« spurgte jeg.
  
  »Hvad saa? det nye Aar er istand til at komme, uden at vi lægge Mærke
  dertil; vi maae op at tage imod det.«
  
  »Hvordan skal vi da bære os ad for at tage mod det nye Aar?«
  
  »Det skal jeg vise Dem: vi lukke først Vinduet op og see op mod
  Himlen og Stjernerne; naar saa Klokken slaaer Tolv, saa veed vi, at
  det nye Aar kommer ned fra Himlen til os, og saa ønske vi hverandre
  glædeligt Nytaar.«
  
  Dermed gik hun hen og aabnede Vinduerne ud til Haven, og vi Andre
  fulgte hende. Atter stode vi som hin første Aften i det aabne Vindue
  og saae ud over de tause Marker og Enge, der vare dækkede af det
  hvide Snelagen, medens Maanen og Stjernerne spredte deres blaalige
  Straaler som et Tryllenet over Alt.
  
  »Se, hvor smukt Maanen skinner ned til os«, sagde Andrea Margrethe.
  »Jeg er næsten vred paa Dem, Christopher, for alt det Onde, De har
  fortalt mig om Maanen; før kunde jeg altid saa godt lide den, den
  forekom mig at være saadan en god gammel Ven, der nikkede saa mildt
  ned til os: men efter hvad De har sagt, saa er den jo egentlig en
  lumsk Røver og Bandit, der kun sidder og lurer paa en bekvem
  Leilighed til at falde ned paa Jorden og slaae den ihjel.«
  
  »Nu«, svarede Gamle, »Maanen er kun Bud for Ham, der maaler Tid og
  Time for os. Snarere kan De derfor betragte Maanen som en god
  Juleengel, der kommer for at fortælle os, at den gamle Tid med al
  sin Kummer og Smerte er forbi, og at den nye Tid med Evighedens
  Salighed skal oprinde for os.«
  
  Andrea Margrethe lagde Fingeren paa Munden og tyssede paa ham, thi
  den gamle Bornholmer begyndte at slaae sine tolv Slag. Vi taug ganske
  stille og lyttede efter -- ni -- ti -- elleve -- tolv! »Glædeligt
  Nytaar!« udbrød Andrea Margrethe, »se nu er det nye Aar kommet!
  glædeligt Nytaar! glædeligt Nytaar! glædeligt Nytaar Allesammen!« Vi
  Andre besvarede hendes Glædesudbrud med det samme: »glædeligt
  Nytaar!«
  
  »O hvor jeg er glad«, sagde Andrea Margrethe, »at det nye Aar er
  kommet. Det er ligesom Alting var blevet ganske nyt og jeg selv med
  -- det er mageløst at have Nytaar, ikke sandt Nicolai?«
  
  »Ja vist«, svarede jeg, »det er deiligt at faae Nytaar, det giver jeg
  Dem Ret i. Og tak for det gamle Aar!«
  
  »Ja Tak for det gamle Aar, det havde jeg jo nær glemt at sige. Vi har
  kun kjendt hinanden i ganske kort Tid, Nicolai, men alligevel ere vi
  dog blevne godt bekjendte med hinanden, og i det næste Aar ville vi
  være som Broder og Søster.«
  
  »Ja vi ville være som Broder og Søster«, svarede jeg, idet jeg rakte
  Haanden til Emmy og Andrea Margrethe -- »og lidt til!« tilføjede jeg
  i mine egne Tanker.
  
  Nu havde vi jo gjort vor Pligt og taget mod det nye Aar, som sig hør
  og bør, nu kunde vi altsaa gjerne forføie os til Sengs. Saa skiltes
  vi fra hinanden, men endnu i Døren vedbleve vi at tilraabe hinanden:
  »Glædeligt Nytaar og Tak for det gamle Aar.«
  
  -- Ja det var deiligt at være i Nøddebo Præstegaard, Alt var saa
  hyggeligt, og Alt, hvad man havde Lyst til, kunde man gjøre -- nei
  det er sandt, een Ting kunde jeg ikke: sove. Thi de Dage, som jeg
  tilbragte derude, vare saa indholdsrige, at jeg som oftest maatte
  tage et Stykke af Natten med for ret at tænke over dem. Saaledes
  ogsaa denne Nat. Thi jeg var om Morgenen staaet op med det bestemte
  Forsæt at forlove mig med Andrea Margrethe, og nu gik jeg i Seng med
  det bestemte Forsæt at forlove mig med Emmy. Thi saaledes var det,
  det kunde ikke nytte at skjule det for mig selv. Jeg havde den Dag
  ret lært Emmy at kjende, jeg havde seet saameget Skjønt og Yndefuldt
  hos hende, at jeg -- ja jeg kan ligesaa gjerne sige det kort og godt
  -- jeg elskede hende. Og naar jeg nu tænkte paa den Sætning af
  Propædeutiken, der Dagen i Forveien havde overbevist mig om, at jeg
  burde forlove mig med Andrea Margrethe, saa lod denne sig ligesaa
  godt anvende med Hensyn til Emmy. Thi denne Sætning sagde jo: »Enhver
  Forbindelse, der indgaaes mellem Mand og Qvinde, bør, om den skal
  svare til sin Idee, saavel fremgaae af Tilbøielighed, som være
  begrundet i et Fornufthensyn« -- men dette lod sig udmærket anvende
  med Hensyn til Emmy. Thi hvad Tilbøieligheden angik, saa var jeg jo
  virkelig forelsket i Emmy, og hvad Fornufthensynet angik, saa var der
  jo ingen Tvivl om, at Emmy vilde blive en fortræffelig Præstekone:
  derpaa havde jeg jo havt Beviser nok under vor Vandring igjennem
  Landsbyen. Hvad nu endelig Alderen angik (thi dertil maa man vel
  ogsaa fornuftigvis tage Hensyn), saa var Emmy tyve Aar og jeg atten
  Aar: det passede ogsaa meget godt. Forsaavidt var Alt i sin Orden,
  thi der var jo Intet til Hinder for, at jeg næste Dag forlovede
  mig med Emmy, men Ulykken var, at jeg kunde ikke glemme Andrea
  Margrethe. Thi Andrea Margrethe besad dog et Liv og en Friskhed og
  Fornøielighed, hvori jeg stemte saa godt med hende. Saaledes skete
  det, at hver Gang Emmys Billed fremsteg for mine Tanker, saa kom
  Andrea Margrethes strax bagefter. Men hvorledes skulde jeg da
  lykkelig og vel komme ud af denne =casus mixtus et quidem
  compositus=? Ellers naar en eller anden alvorlig Sorg trykkede mig,
  da pleiede jeg at henvende mig til Gamle derom; saa maatte jeg vel
  som oftest høre en lang Prædiken af ham, men til Slutning fik jeg dog
  ogsaa et godt Raad, som jeg kunde følge. Men her kunde jeg ikke
  raadspørge Gamle, thi Gamle kunde dog virkelig ikke sige mig, om jeg
  var meest forelsket i Emmy eller i Andrea Margrethe, saa Følgen vilde
  kun blive, at jeg vel fik en lang Prædiken, men intet godt Raad.
  Corpus Juris kunde det heller ikke nytte at tale til, thi han vilde
  lee mig ud og kalde det Hele for Børnestreger.
  
  -- -- Hør hvor Gamle og Corpus Juris snorkede omkap ved Siden af! De
  lykkelige Mennesker, de kunde sagtens sove trygt og rolig; de kjendte
  Intet til Kjærligheds Uro og Kjærligheds Vee. Men jeg derimod! jeg,
  som havde troet, at her i Nøddebo skulde al min Uro faae Ende, jo her
  begyndte den først ret. Thi i Kjøbenhavn, hvor jeg var forelsket i
  dem Alle tilhobe, der havde jeg ingen Nød, men her, hvor jeg kun var
  forelsket i To -- ja nu vidste jeg, hvad ulykkelig Kjærlighed vil
  sige. Thi Folk troe i Almindelighed, at ulykkelig Kjærlighed er at
  være forelsket i _Een_, som man ikke kan erholde -- bah, det har
  Intet at sige, thi man har dog altid det Haab, at man ved en eller
  anden Lykkens Omvexling kan vinde hende. Nei ulykkelig Kjærlighed,
  det er at være forelsket i To -- thi sæt ogsaa det allerlykkeligste
  Tilfælde, at jeg vinder den Ene, saa er dog den Anden, som jeg ogsaa
  elsker, tabt for mig.
  
  »Tikke-tik! tikke-tik! tikke-tik!« sagde mit lille Lommeuhr, der hang
  paa Væggen over min Seng: det lød akkurat, som om det sagde: »Skynd
  dig lidt! skynd Dig lidt! skynd Dig lidt!« Ja skynde mig, det maatte
  jeg. Thi hvem kunde vide, hvormange og hvor farlige Rivaler jeg
  havde! Jeg kjendte slet ikke Familiens Omgangskreds; hvilken Skare af
  Fættere og Husvenner kunde der ikke være, der lumskelig snege sig
  frem og snappede baade Emmy og Andrea Margrethe bort fra mig, medens
  jeg spildte Tiden med mine Grublerier. Imorgen ved Dandsen marscherer
  vel sagtens hele Mandskabet op, og da kunde jeg mønstre dem og skulde
  snart finde ud, hvor Rivalerne var henne, men imorgen ved Dandsen --
  hvad kunde der ikke skee imidlertid! Nei der var intet Andet for --
  jeg maatte haste saameget som mulig: inden fire og tyve Timer maatte
  jeg være forlovet -- og dog, ulykkelige Nicolai: sæt, Du bliver
  forlovet med den Ene og er forelsket i den Anden!
  
         *       *       *       *       *
  
  Klokken var vistnok henved To, inden jeg faldt i Søvn, men saa sov
  jeg til Gjengjæld til den lyse Morgenstund. Jeg sprang hurtig ud af
  Sengen for ligesom den foregaaende Dag at iagttage Veiret; det var
  ganske efter Ønske: store Isblomster dækkede Ruderne, men udenfor
  skinnede den unge klare Nytaarssol saa lyst og velsignet, Himlen var
  saa reen og blaa, at jeg følte alt mit gamle freidige Mod vende
  tilbage. Nattens Tanker vare forsvundne med Nattens Mørke: jeg var
  enig med mig selv om, hvad jeg vilde gjøre: jeg vilde lade Lykken
  raade. Thi det er Lykken, som skaber den berømmelige Feltherre, det
  er Lykken, som fremkalder den store Kunstner, og det er Lykken, som
  hjælper den ulykkelige Elsker. Saaledes vare mine Tanker. Jeg
  behøvede ikke længer at plage mig selv med allehaande Tvivl og
  Betænkeligheder: jeg vilde ganske lade Tilfældet raade -- det var det
  allerbeqvemmeste. Om da Emmy eller Andrea Margrethe skulde blive den
  Udkaarede, det kom til at beroe paa, hvem af dem jeg først kunde faae
  i Tale.
  
  I Forstuen mødte jeg Præsten. »Glædeligt Nytaar, Nicolai«, sagde han,
  »og en Kjæreste, inden Aaret er omme!«
  
  »Ja jeg haaber, inden Dagen er omme«, tænkte jeg, men det sagde jeg
  naturligvis ikke høit.
  
  »Har De i Sinde at gaae i Kirke idag, eller bruger de maaskee ikke at
  gaae i Kirke om Søndagen?« spurgte Præsten.
  
  »Jo det bruger jeg dog.«
  
  »Ja man kunde jo ikke vide det -- Folk finder paa saa mange nye
  Skikke derinde i Kjøbenhavn. Gudstjenesten begynder forøvrigt
  Klokken Ni, ifald Deres mange Forretninger tillade Dem at komme til
  den Tid«, og dermed gik Præsten over til sit Værelse, medens jeg gik
  ind i Dagligstuen.
  
  Her traf jeg Corpus Juris, der talte ivrig sammen med Emmy og Andrea
  Margrethe. Den Sidste vilde imidlertid gaae bort, da jeg traadte ind.
  
  »Det er da vel ikke for min Skyld, at De gaaer«, sagde jeg, thi det
  forekom mig at være et ondt Varsel, at Andrea Margrethe gik, ligesom
  jeg kom.
  
  »Nei det er ikke«, svarede Andrea Margrethe, »men i Dag har jeg saa
  travlt med at faae Alt bragt i Stand til i Aften, saa De faaer mig
  vist neppe at see hele Dagen«, og med disse Ord gik hun ud i
  Kjøkkenet.
  
  »Saa bliver det altsaa Emmy«, tænkte jeg, »det er jo Skjæbnens
  Villie.«
  
  Men det lod heller ikke til at være Skjæbnens Villie, at det skulde
  være Emmy, thi ogsaa denne reiste sig og gik bort for at blive færdig
  i rette Tid til at gaae i Kirke. Saa blev jeg alene tilbage med
  Corpus Juris, ham kunde jeg tale med, ligesaameget som jeg lystede,
  men det var just ikke hans Selskab, som jeg attraaede. Imidlertid
  besluttede jeg dog at drage saamegen Nytte deraf som mulig. Det faldt
  mig nemlig ind, at naar jeg vilde bære mig lidt fiffig ad, kunde jeg
  maaskee faae Corpus Juris til at sige mig, hvem der i Grunden var at
  foretrække, Emmy eller Andrea Margrethe, uden at han kunde ane,
  hvorfor jeg spurgte ham derom. Corpus Juris havde taget Plads i den
  store Lænestol og sad og læste, dog heldigvis var det ikke
  Dagbladet, han læste, thi da havde jeg aldrig vovet at tale til ham
  om slige Bagateller, men det var en gammel Roman, han havde fundet.
  
  »Hør Frederik«, sagde jeg, idet jeg satte mig ned ved Siden af ham,
  »sig mig engang, hvem synes Du bedst om, Emmy eller Andrea
  Margrethe?«
  
  »Hvad mener Du dermed?« spurgte Corpus Juris, idet han med et uroligt
  Blik saae hen paa mig som En, der har en ond Samvittighed.
  
  »Jeg mener, hvem af de to unge Piger tiltaler Dig meest?«
  
  »Det forstaaer jeg ikke«, sagde Corpus Juris, idet han reiste sig op
  fra sin Stol og begyndte at spadsere op og ned ad Gulvet -- men det
  er aldrig gode Tegn, naar Corpus Juris begynder at spadsere op og ned
  ad Gulvet.
  
  Alligevel tabte jeg ikke Modet, men vedblev med en vis
  Haardnakkethed: »Det synes jeg dog ikke, er saa svært at forstaae:
  jeg vil vide, hvem Du giver Fortrinet, Emmy eller Andrea Margrethe.«
  
  »Det er jo noget Nonsens«, svarede Corpus Juris. »Fordi jeg synes
  godt om den Ene, kan jeg jo gjerne synes godt om den Anden, og fordi
  jeg mener, at Andrea Margrethe -- aa det er jo noget reent Nonsens«
  -- og dermed spadserede Corpus Juris udaf Døren, idet han lod mig
  forblive i Uvished, hvorvidt det var mine eller hans egne Ord, han
  kaldte for Nonsens. Dog nærede jeg en hemmelig Frygt for, at Corpus
  Juris skulde have gjættet Hensigten af mine Spørgsmaal, og istedenfor
  nu at tale lige ud med sin forblommede Tale vilde give mig at
  forstaae, at han i høieste Grad misbilligede mit Forehavende.
  
  Lidt efter kom Gamle ind, og jeg besluttede da ogsaa at forelægge ham
  dette vanskelige Spørgsmaal, thi Gamle havde vel næppe været saa
  skarpsynet som Corpus Juris, og i alt Fald var han mere rolig end
  denne.
  
  »Sig mig engang, Christopher«, sagde jeg derfor, »hvem holder Du
  egentlig meest af, Emmy eller Andrea Margrethe?«
  
  »Jeg holder meest af Emmy«, svarede Gamle -- se det var reen og klar
  Besked, som jeg der fik!
  
  »Men hvorfor holder Du meest af Emmy?« spurgte jeg videre, thi det
  var jo egentlig dette, som jeg vilde have at vide.
  
  »Nu Sligt kan der ikke gives Grunde for, det er en Følelsessag og
  følgelig noget aldeles Individuelt, men det Individuelle kan der ikke
  gives almengyldige Grunde for, thi dermed vilde det ophøre at være
  individuelt og derimod blive noget Universelt.«
  
  Ak vee! nu trak Gamle sig tilbage indenfor sine philosophiske
  Forskandsninger og slap bort fra mig netop i samme Øjeblik, som jeg
  meente at have fanget ham.
  
  Dog besluttede jeg at gjøre endnu et Forsøg og sagde derfor: »Ja men
  selv om det er noget Individuelt, som Du siger, saa maa Du dog have i
  det Mindste din individuelle Grund dertil, og den vilde jeg gjerne
  vide.«
  
  »Nu da«, sagde Gamle med uforstyrrelig Rolighed, »for at jeg skal
  sige det kort og godt: jeg harmonerer med Emmy. Ethvert Menneske
  bærer i sig et Ideal, som han stræber at realisere, men han føler
  tillige, at han er for svag dertil. Men hver Gang noget af dette
  Ideal (jeg siger _noget_, thi det ganske Ideal faaer han aldrig at
  see i denne Forkrænkelighedens Verden), hver Gang noget af dette
  Ideal træder ham imøde i et andet Menneske, da harmonerer han med
  dette Menneske, og jo mere af dette Ideal han seer, des større er
  Harmonien, thi det er jo ligesom sit eget bedre Jeg, han faaer at
  see. Men det ligger nu i Sagens Natur, at denne Følelse af Harmoni
  maa have en gjensidig Tiltrækning til Følge, og denne gjensidige
  Tiltrækning er det, vi kalde Kjærlighed.«
  
  Aha! der fik vi det at vide: den af dem, med hvem jeg harmonerer
  meest, hende elsker jeg meest. Ja jeg tænkte nok, at jeg kunde faae
  Besked derom hos Gamle, og nu havde jeg ovenikjøbet baaret mig saa
  snildt ad, at jeg denne Gang fik det gode Raad at høre og slap for
  Prædikenen, som ellers pleier at gaae forud.
  
  »Se man taler nu«, vedblev Gamle (thi ligesaa vanskeligt som det er
  at faae Gamle til at tale, ligesaa vanskeligt er det at faae ham til
  at holde op igjen, naar han først har begyndt), »saameget om
  ulykkelig Kjærlighed, men her ligger en stor Misforstaaelse til
  Grund. Thi hvis kun den ene Part føler sig tiltrukken, men den anden
  ikke, og det er jo sædvanligt dette, man kalder ulykkelig Kjærlighed,
  da er dette Tegn til, at der i Virkeligheden ingen Harmoni er, men
  hvor der ingen Harmoni er, er der heller ingen Kjærlighed, og
  følgelig heller ingen ulykkelig Kjærlighed. Hin første Part er da
  bleven skuffet og har troet at see Noget i den anden, som i
  Virkeligheden ikke var der. Om han nu ikke stivsindet vil fastholde,
  hvad der kun er et Blændværk af hans egen Phantasie, da vil han ogsaa
  efter nogen Tids Forløb komme til Erkjendelse af sin Feiltagelse og
  dermed være helbredet. Det eneste Tilfælde, hvor en virkelig
  ulykkelig Kjærlighed kan finde Sted, det er, hvor en Mand og en
  Qvinde (thi fra at tale om Kjærlighed i Almindelighed ere vi jo nu
  komne over til at tale om det særegne Kjærlighedsforhold, som vi
  kalde Elskov), altsaa hvor en Mand og en Qvinde, der virkelig
  harmonere med hinanden og derfor egentlig ere bestemte for hinanden,
  først mødes, efterat den Ene eller maaskee begge To ere bundne til en
  Anden. Thi da finder Harmonien Sted, uden at dog nogen Forening kan
  finde Sted, og her have vi derfor en virkelig ulykkelig Kjærlighed.
  Om nu ikke begge Parter skulle gaae til Grunde, da maae de styrke sig
  i Bøn til Ham, som har Lægedom for al vor Hjertesorg og trøste sig
  ved det Haab, at de atter kunne mødes i en anden Verden under
  lykkeligere Forhold, end som her faldt i deres Lod. Og i dette Haab
  kunne de vel atter tildeels vinde deres tidligere Ro tilbage, skjøndt
  de ville begge altid have en vis Følelse af Tomhed og Savn, der endog
  til sine Tider, og fornemmelig naar Anledning gives, kan gaae over
  til bitter og voldsom Smerte. Forøvrigt kan ogsaa det kaldes en
  ulykkelig Kjærlighed, hvor to Elskende virkelig have fundet hinanden,
  men den ene bortrives af Døden -- for den Tiloversblevne gjælder da
  det Samme, som i det foregaaende Tilfælde.«
  
  Kun halvt om halvt hørte jeg paa Gamles Foredrag over ulykkelig
  Kjærlighed, thi jeg var i dette Øjeblik nærmest beskjæftiget med min
  egen lykkelige Kjærlighed: jeg havde nu fundet, hvorpaa det kommer
  an, nemlig at man harmonerer med hinanden, og var altsaa kommen ud
  over mine tidligere Tvivl. Dog varede Glæden herover ikke længe, thi
  da jeg nu ifølge dette Kjendemærke skulde til at afgjøre, hvem jeg
  vilde foretrække, Emmy eller Andrea Margrethe, saa kom jeg til det
  Resultat, at jeg harmonerede lige godt med dem begge To, saa jeg var
  altsaa ikke kommen videre end før.
  
  Da jeg skulde gaae i Kirke, kom Andrea Margrethe hen for at spørge
  mig, om jeg havde nogen Psalmebog. Det havde jeg ikke, hvorfor hun
  tilbød mig at laane hendes, da hun havde altfor travlt, til at hun
  kunde gaae i Kirke. Jeg takkede hende, da hun gik ud for at hente
  den. Da hun atter kom tilbage med den, vare vi tilfældigvis alene i
  Dagligstuen, og jeg tænkte derfor, om det ikke var bedst nu at gribe
  Øjeblikket: blot to Ord, og saa var jeg ude over alle mine Tvivl og
  Betænkeligheder. Men det var, ligesom Tungen klæbede til Ganen, det
  var mig umuligt at faae de to Ord frem; taus og stum stod jeg og
  vendte op og ned paa Psalmebogen.
  
  »De seer saa nøie paa min Psalmebog«, sagde Andrea Margrethe, »De
  synes maaskee, den seer noget forslidt ud?«
  
  »Nei«, svarede jeg uden dog ret at have hørt, hvad hun havde sagt.
  
  »Ja for jeg skal sige Dem«, vedblev Andrea Margrethe, »den
  allerbedste Roes for en Psalmebog, det er at see rigtig forslidt ud:
  derimod naar Guldsnittet skinner altfor stærkt paa Siderne, det er
  ikke noget godt Tegn.«
  
  »Nu eller aldrig!« sagde jeg til mig selv; jeg gjorde en voldsom
  Kraftanstrængelse for at strække min Haand ud og gribe Andrea
  Margrethes og -- Gamle traadte ind.
  
  »Har De en Psalmebog, Christopher?« spurgte Andrea Margrethe.
  
  »Jo, jeg har laant Emmys«, svarede Gamle.
  
  »Men saa har Emmy jo ingen.«
  
  »Nei det er sandt, det har jeg rigtignok ikke tænkt paa!«
  
  »Men nu skal jeg gaae over og laane en Psalmebog til Dem hos Fader«,
  sagde Andrea Margrethe, »saa kan Emmy faae sin tilbage.«
  
  »Nei lad mig beholde Emmys -- Emmy kan alle Psalmerne udenad, har hun
  sagt mig, saa hun behøver ingen Psalmebog.«
  
  Nu kom Corpus Juris, han vilde ogsaa have en Psalmebog. »Jeg faaer
  vel Lov til at laane Deres som sædvanlig«, sagde han til Andrea
  Margrethe.
  
  »Nei det kan De rigtignok ikke, for jeg har laant den til Nicolai i
  dette Øjeblik: men jeg kan skaffe Dem en ovre hos Fader.«
  
  »Den kan Nicolai faae, saa tager jeg Deres -- Nicolai giv mig
  Psalmebogen.«
  
  »Nei saamænd gjør jeg ikke nei«, svarede jeg, »jeg har laant den og
  har lovlig Ret til den.«
  
  »Vist ikke; det er mig, der har Ret til den, for jeg pleier ellers
  altid at laane den. Kom nu med den!«
  
  »Nei Du faaer den ikke -- Du kan ligesaa gjerne tage den anden.«
  
  »Men De maa dog skamme Dem«, udbrød Andrea Margrethe, »to voxne
  Brødre, der kommer op at skjændes -- og det ovenikjøbet om en
  Psalmebog. Det er dog virkelig altfor galt. Vil De endelig begge To
  laane min, saa kan De see sammen i den, det er den simpleste Maade at
  afgjøre Striden paa.«
  
  Corpus Juris mumlede noget om, at han var saa kortsynet, at han
  nødvendigvis maatte have en egen Psalmebog, men gav dog alligevel
  efter, tog mig under Armen -- (sagtens for at jeg ikke skulde løbe
  bort med Psalmebogen), og saa gik vi til Kirke sammen.
  
  Kirken var kold og fugtig, men det gjør ikke Noget, naar man bringer
  et varmt Hjerte med. Det gjorde jeg desværre ikke; vel sang jeg mine
  Psalmer saa høit som Nogen i Menigheden, men mine Tanker vare ikke,
  hvor de skulde være.
  
  Præsten stod nu oppe paa Prædikestolen, Psalmen var endt, men
  Skolelæreren havde ikke endt endnu. Han vedblev med sine Triller og
  Trimulanter paa Orgelet, som var det ham, og ikke Præsten, der skulde
  tale. Jeg kunde see paa Præsten, at han begyndte at blive utaalmodig,
  selv blev jeg ogsaa utaalmodig, og heldigvis blev ogsaa Bælgetræderen
  utaalmodig, thi han ophørte med sin Virksomhed, saa at Skolelæreren
  pludselig standsede midt i en Trille: det fik en brat Ende. Saa
  begyndte Præsten at tale, stærk og kraftig var hans Stemme, men dog
  ikke kraftig nok til at vække mig af min Dvale: den første Halvdeel
  af Prædikenen hørte jeg ikke et Ord af. Men nu begyndte Præsten at
  see stivt ned paa mig, og hvad han sagde, passede saa ganske paa mig,
  at jeg blev nødt til at høre efter, enten jeg vilde eller ikke. Han
  sagde nemlig, at ligesom det nye Aar begynder i Jesu Navn, saaledes
  maa ogsaa al vor Gjerning begynde i dette Navn, om den ret skal blive
  til Velsignelse for os. Derfor maae vi stedse prøve ved Alt, hvad vi
  ville foretage, om vi kunne gjøre det i Jesu Navn; og kunne vi ikke
  det, saa kunne vi ogsaa være visse paa, at der stikker noget Urigtigt
  derunder, og vi handle derfor rigtigt i ikke at gjøre det. -- Se der
  fik jeg et nyt Kriterium paa, hvorvidt mit Forehavende var rigtigt,
  foruden de to Kriterier, som jeg alt tidligere havde; men jeg kan
  ikke nægte, at de to gamle Kriterier, som jeg selv havde fundet paa,
  huede mig bedre end det, som Præsten gav mig. Thi naar jeg vil være
  ganske ærlig og oprigtig mod mig selv, maatte jeg dog tilstaae, at
  hvad jeg nu havde for, det vilde jeg hverken gjøre i Jesu Navn eller
  Vorherres Navn, men slet og ret i mit eget Navn. Alligevel gav jeg
  ikke tabt endnu. »Det er en af disse ideale Fordringer«, sagde jeg
  til mig selv, »som Christendommen stiller til os, men som vi ikke
  kunne efterkomme i Virkeligheden. Præsten selv, der nu staaer og
  prædiker saa ivrig om, at man skal handle i Jesu Navn, han handler
  saamænd heller ikke selv altid derefter. Se nu f. Ex. i Aften har
  han jo givet Lov til, at vi maa have Dands i Præstegaarden, og det
  uagtet han mener, at det ikke er rigtigt. Men naar ikke engang
  Præsten, der er saa gammel og saa erfaren en Mand, handler i Jesu
  Navn, hvor vil Du saa tænke paa? Nei det er som sagt en af disse
  ideale Fordringer, som Christendommen stiller til os, men som intet
  Menneske efterkommer.« -- Det er overhovedet mærkeligt, saa stor en
  Dialektiker man pludselig bliver, naar man vil gjøre Noget, som er
  Uret; selv det dummeste Menneske bliver til en sand Sokrates ved den
  Leilighed, der ved at gjøre saamange Spørgsmaal paa Kryds og paa
  Tværs og at snoe sig med en saadan dialektisk Færdighed, at enhver
  Anden end Samvittigheden vilde give tabt. Men Samvittigheden besidder
  en fast endnu mærkeligere Seighed, i det Mindste besidder min det,
  thi trods alle mine Argumenter og Beviser vedblev den at gjentage med
  en Catos Ufortrødenhed: »_Præterea censeo_, at Nikolai vil gjøre
  Noget, som er urigtigt.« --
  
  Da vi atter vare komne tilbage til Præstegaarden og sadde om
  Kaffebordet, sagde Præsten til mig: »Har De nu hørt vel efter min
  Prædiken, Nicolai?«
  
  »Jo jeg har.«
  
  »Hvad synes De saa om den?«
  
  »Godt«, svarede jeg, for Andet kunde jeg da ikke vel sige.
  
  »Saa lad mig ogsaa see, at De handler efter den, thi vi skulle ikke
  alene være Ordets Hørere, men ogsaa dets Gjørere. De er ung endnu,
  lad mig derfor see, at De staaer som et lysende Exempel for os Andre.
  -- Hvad synes Du om min Prædiken, Andrea Margrethe?«
  
  »Jeg har ikke været i Kirke i Dag.«
  
  »Det kan jeg godt lide Dig for; det er saadan en smuk Maade at
  begynde det nye Aar paa med ikke at gaae i Kirke.«
  
  »Jeg skulde blive hjemme og passe Huset.«
  
  »Huset kan nok passe sig selv saalænge; kunde Emmy komme i Kirke,
  kunde Du vel ogsaa.«
  
  »Men hvad vilde Du sige, om vore Gjæster kom i Aften og Intet fik at
  spise?«
  
  »Vore Gjæster lide ingen Nød, de spise snarere for Meget end for
  Lidet. Se min stakkels Ost der, hvor den har faaet galloperende
  Svindsot i de sidste Dage! Jeg havde glædet mig til, at den skulde
  holde ud til Paaske, men det bliver der ikke Noget af, det har
  Juristen sørget for. Se, hvor han nu sidder og huler i den: tag
  Skorpen, min Fa'er, tag Skorpen! den er saa god for unge Tænder. --
  Saa, nu skal Nicolai have den, ja saa er det nok snart forbi med »die
  letzten Zehn vom vierten Regiment«! -- Det er da godt, at De skal
  dandse i Aften, Nicolai; for om otte Dage vil De vist næppe være
  istand dertil -- saa tænker jeg, at selv min Slobrok vil være for
  snæver til Dem!« --
  
         *       *       *       *       *
  
  Noget efter gik Præsten over paa sit Værelse for at hvile sig, Andrea
  Margrethe gik atter tilbage til sin Virksomhed og tog denne Gang Emmy
  og Præstekonen med sig til Hjælp, Gamle begyndte at læse, og Corpus
  Juris og jeg begyndte at kjede os. Efter et forgjæves Forsøg paa
  at spille Schak, der mislykkedes, fordi vi begge vare lige
  aandsfraværende, fandt Corpus Juris paa, at vi skulde aflægge et
  Nytaarsbesøg hos Skolelæreren. Skjøndt jeg just ikke ventede mig
  synderlig Opmuntring heraf, saa var det dog altid en Forandring. Men
  en Forandring til det Bedre var det egentlig ikke, thi Skolelæreren
  befandtes at være alene, hans Familie var nemlig tagen til Roskilde.
  Vel tog han meget hjertelig imod os, men han var langtfra nogen
  morsom Mand, og da vi havde været der nogen Tid, begyndte jeg at
  fortryde, at vi ikke havde foretrukket at gjøre Anders Sørensen et
  Nytaarsbesøg. Efter at vi nemlig havde gjort de almindelige
  Bemærkninger om Veiret, saa havde vi forbrugt alt det Stof til
  Samtale, som vi kunde opdrive. Corpus Juris forsøgte at lede Talen
  hen paa Politik, men Skolelæreren interesserede sig ikke for Politik.
  Saa sadde vi lidt tause, medens jeg kastede speidende Blik om i Stuen
  for om muligt at finde en eller anden Gjenstand, der kunde siges
  Noget om. Mine Øine faldt tilsidst paa et gammelt Spil Kort, og jeg
  spurgte Skolelæreren, om han kjendte de Kortspil, som vare i Brug
  blandt Bønderne.
  
  »Jo«, svarede han, »Trekort og Schafskopf kjender jeg godt, men det
  er nu ikke saa fine Spil. Nei der er et andet Spil, som jeg har hørt
  saa megen Tale om, og som jeg derfor kunde have Lyst til at lære,
  ifald det ikke er altfor vanskeligt -- det er L'hombre.«
  
  »L'hombre!« udbrød Corpus Juris og jeg i Munden paa hinanden, »da
  hører der saamænd ikke Hexeri til at lære det. Har De Lyst dertil,
  skal vi gjerne strax lære Dem Grundreglerne.«
  
  Det er vanskeligt at sige, hvem der blev meest glad, Skolelæreren ved
  Udsigten til endelig at lære L'hombre, eller Corpus Juris og jeg ved
  endelig at blive satte i Virksomhed. Det gamle Spil Kort kom frem, og
  Undervisningen begyndte. Havde Skolelæreren ligesaa stort Talent til
  alt Andet, som han havde til at lære L'hombre, saa har Styrelsen
  tildelt ham en altfor ringe Plads i Livet. Inden en halv Time kunde
  han selv raade for sine Kort uden fremmed Hjælp, og som Lykken altid
  hjælper Begynderen, saaledes vandt Skolelæreren som oftest, medens
  Corpus Juris og jeg sadde i Uheld, hvilket ikke gjorde ham saa lidt
  kry, medens vi to Andre bleve mere ivrige.
  
  Nu kastede Corpus Juris de to sorte Esser frem.
  
  »Hvad betyder det?« spurgte Skolelæreren.
  
  »Ja det har vi ikke lært Dem endnu: det er =grand tourné=«, sagde
  jeg. »Seer De, naar En har de sorte Esser, saa kan han lægge dem frem
  og spille =grand tourné=, hvilket er ganske som =tourné=, kun at
  Vindingen er noget større. Men om De kan, handler De bedre i at
  spille Solo, thi =grand tourné= er et farligt Spil.«
  
  Skolelæreren begyndte at dreie sig urolig paa sin Stol. »Ja for jeg
  skal sige Dem«, vedblev jeg, »De kan meget let faae et Kort op i en
  Farve, hvori De forøvrigt Intet har, og da risikerer De at blive
  beet.«
  
  »Deres Velærværdighed --« begyndte Skolelæreren, men jeg lod mig ikke
  afbryde, men fortsatte: »Har De derimod Manille og Kongen sjette i
  en vis Farve, saa bør De før spille Solo, thi da har De altid de tre
  Matadorer sikkre og tør nok haabe at være saa heldig at faae to Stik
  endnu, saafremt ikke netop alle de øvrige Trumfer sidde samlede hos
  den ene Modstander, thi da kan det gaae Dem ilde nok.«
  
  Skolelæreren kunde ikke længer styre sin Uro; forlegen sad han og
  famlede mellem Kortene, medens hans Blik ufravendt stirrede hen paa
  Noget bag min Stol. Jeg vendte mig om og fik Øie paa Præsten, der med
  korslagte Arme stod og saae ned paa mig.
  
  »Lad Dem endelig ikke forstyrre«, sagde han, »De har jo et Foredrag,
  som en Rigsdagsmand kunde misunde Dem.«
  
  »Vi skulle bare lære Skolelæreren at spille L'hombre«, sagde jeg.
  
  »Ja det seer jeg, og dertil vælger De Nytaarsdag og Søndagformiddag
  -- De kunde virkelig ikke vælge nogen mere passende Tid. Og det var
  Dem, som skulde gaae ud og lade deres Lys skinne for Menigheden! Saa
  faaer De ovenikjøbet Juristen med Dem -- jo det er to deilige
  Apostle, jeg der har udsendt til at forkynde sand Christendom! Men
  det maa man lade Dem, at De forstaaer at begynde Deres Reformation
  fra Grunden af. Først træder De op inde i Præstegaarden og faaer mine
  Pigebørn til at dandse Julia Hopsasa den hele udslagne Nat igjennem,
  og dernæst gaaer De ind til min skikkelige Skolelærer og faaer ham
  til at sidde og spille L'hombre ved høilys Dag. Formodentlig har De
  nu i Sinde at gaae Sognet rundt fra Gaard til Gaard og fra Hus til
  Hus, indtil man tilsidst overalt kun seer Kortspil fra Morgen til
  Aften og dernæst hører Heidudeldum fra Aften til Morgen. De er
  rigtignok et forskrækkeligt Menneske, Nicolai; i de fire eller fem
  Dage, De har været herude, har De voldt mig mere Bryderi end
  Alverdens Mormoner vilde gjøre i et heelt Aar.«
  
  »Men Deres Velærværdighed maa betænke, at det kun er en uskyldig
  Tidsfordriv«, indvendte Skolelæreren.
  
  »Uskyldig Tidsfordriv!« udbrød Præsten, »ja De har Ret: næste Søndag
  vil jeg have et Spil Kort op paa Prædikestolen, for at jeg kan more
  mig med at lægge Kabale, medens De morer Dem med at spille paa Orgel,
  saa kan Menigheden sidde og vente, til vi To blive færdige med vor
  uskyldige Tidsfordriv.«
  
  »Det var virkelig ikke min Skyld, at Orgelspillet hørte saa pludselig
  op i Dag.«
  
  »Nei det har De ganske Ret i; thi stod det til Dem, saa tænker jeg,
  vi sad endnu Allesammen inde i Kirken og hørte paa Deres
  Orgelconcert. Hvor tidt har jeg dog ikke sagt Dem, at det gaaer ikke
  an med alle de Triller og Trimulanter, hvormed De døver vore Øren.«
  
  »Jeg vilde dog gjerne sætte nogle Ornamenter til Deres
  Velærværdigheds Prædiken«, sagde Skolelæreren.
  
  »Ja det er meget smukt af Dem, men De maa huske paa, at det er mig og
  ikke Orgelet, som skal prædike. Dog lad det nu være godt, jeg haaber,
  at jeg ikke oftere skal faae Anledning til at klage derover. -- Men
  disse to Spillefugle her tager jeg hjem med mig, for at de kunne
  gjøre mit Fattigregnskab færdigt, saa har jeg dem i sikker Forvaring
  saalænge.«
  
  Saa bleve Corpus Juris og jeg anbragte ved Fattigregnskabet, hvor vi
  tilbragte hele Formiddagen og største Delen af Eftermiddagen. I
  Begyndelsen var denne Beskæftigelse just ikke efter min Smag, men
  siden fandt jeg mig bedre deri, thi mine Tanker havde nu faaet noget
  Bestemt at sysle med, saa Tiden gik temmelig hurtig for mig, og før
  jeg ret vidste af det, blev det mørkt.
  
  Jeg gik over i Dagligstuen -- der fandt jeg Emmy og Andrea Margrethe
  syslende med at binde Sløifer til Dandsen. Jeg vilde tage en Stol og
  sætte mig ned ved Siden af dem, men de reiste sig begge.
  
  »Hvorfor gaaer De fra mig?« spurgte jeg.
  
  »De vil da ikke have, at vi skal dandse i denne Dragt?« sagde Andrea
  Margrethe.
  
  »Men De har jo Tid nok, Klokken er knap halvfire.«
  
  »Og Klokken fem kommer vore Fremmede,« svarede Andrea Margrethe, »De
  seer, at det er paa høie Tid.«
  
  »Hvad for Noget? allerede Klokken Fem -- og saa faae vi Lov til at
  dandse til Klokken Fem imorgen tidlig: det er tolv Timer; det er
  mageløst!«
  
  »Nei det skal De rigtignok ikke troe; Klokken tolv hører Herligheden
  op, og Hver gaaer hjem til Sit.«
  
  »Klokken tolv? Nu har jeg aldrig hørt saa galt -- det er paa den Tid,
  vi pleie at begynde inde i Kjøbenhavn, og saa vil De allerede ende
  her, det er jo at vende op og ned paa Alting.«
  
  »Ja da kan De vide, at jeg har kæmpet som en Løve for at faae Lov af
  Fader til at blive ved saalænge. Fader vilde have, at vi skulde høre
  op allerede Klokken Ti.«
  
  »Det er da vel aldrig muligt?«
  
  »Jo saamænd er det saa; han sagde, at han vilde ikke vide Noget af
  det Nattesværmeri, og at vi skulde skilles fra hinanden i god
  borgerlig Tid. Det var først langt om længe, at han gav efter, da jeg
  sagde ham, at saa kunde han ligesaa gjerne reent forbyde os at holde
  Bal, for vi vilde blive til Spot og Skandale for al Verdens
  Mennesker, naar de fik at høre, at vi havde hørt op at dandse
  allerede Klokken Ti.«
  
  Da jeg nu havde faaet at vide, at vore Gjæster kom Klokken Fem,
  besluttede jeg ogsaa selv strax at begynde min Omklædning, thi det
  var en Handling, der vilde tage Tid, eftersom der skulde anvendes den
  størst mulige Umage derpaa. Et Øjeblik tænkte jeg endog, om det ikke
  var bedst, at jeg barberede mig, men jeg opgav dog atter dette
  Forehavende ved Tanken om, at jeg aldrig havde foretaget denne
  Operation før, og at min uøvede Haand derfor saare let kunde
  bibringe mig et Skaar, der ingenlunde vilde tjene til mit Aasyns
  Forskjønnelse. Men den Omhu, som ikke blev viist Skægget, blev
  tildeelt Haaret i fuldt Maal. Ja de gamle Spartanere have vist næppe
  smykket deres Hovedhaar med saa stor Iver før Slaget ved Thermopylæ
  som den, hvormed jeg smykkede mit. Thi jeg skulde jo ogsaa til at
  slaae et Thermopylæslag, og som jeg haabede, med bedre Held end
  Spartanerne. Næst efter Haaret var det det hvide Halstørklæde, paa
  hvilket jeg særlig henvendte min Opmærksomhed. Desværre havde jeg kun
  faaet tre med mig, og efter at have krøllet dem alle tre ligemeget,
  var jeg dog nødt til at tage til Takke med det første. Men stor Sorg
  voldte min Kjole mig: den var bleven aldeles forkrøllet i Kufferten.
  Forgjæves anvendte jeg en halv Time til at stænke Vand paa den og
  trække i den paa alle Ledder og Kanter: det vilde ikke lykkes mig at
  faae den til at straale i sin tidligere Glands.
  
  Jeg aabnede dernæst Døren og traadte ind til Corpus Juris; han trak
  netop sin Kjole paa; det var Puppen, der var ifærd med at blive til
  Sommerfugl. Thi nogen større Forandring kan ikke tænkes end den, som
  foregaaer med Corpus Juris, naar han bortlægger Hverdagsdragten og
  ifører sig Høitidsdragten og det hvide Halstørklæde. Hvert Spor af
  Gnaveri og Vrantenhed, kortsagt hvert Spor af Juristen forsvinder, og
  den fuldendte Selskabsmand staaer der i hele sin kongelige Glorie. Ja
  vil man lære Corpus Juris at kjende fra hans meest kavaleermæssige
  Side, saa maa man see ham mellem unge Damer, jo flere, des bedre. I
  Sandhed, det er et Syn for Guder at see ham staae der med den ene
  Haand indenfor Vesten, med den anden frit gesticulerende eller
  strygende sit mørke Haar bort fra Panden, og nu henvender han Ordet
  snart til den ene og snart til den anden, ikke een er der, som han
  forglemmer -- alle Muser og Chariter have lagt deres Honning paa hans
  Tunge. I saadanne Øjeblikke pleier jeg at stille mig bagved ham og at
  lytte til hans Tale, taus og ærefrygtsfuld, som Disciplen lytter til
  sin Mester.
  
  Da Corpus Juris var færdig, gik vi sammen ind til Gamle for at see,
  hvorvidt han var kommen. Han var fuldt paaklædt; han sad paa en Stol
  og var falden i Tanker. I det Øjeblik vi traadte ind, løftede han
  Hovedet i Veiret -- Herre Jemini, sikken en Knude han havde slaaet
  paa sit Halstørklæde! Havde Gamle havt til Hensigt at hænge sig selv,
  kunde han ikke have bundet en mere haandfast Knude! Corpus Juris gav
  sig øjeblikkelig til at binde den om igjen, og Gamle fandt sig med
  stor Taalmodighed heri. Om Gamle gjælder lige det Modsatte af, hvad
  jeg har sagt om Corpus Juris. Han er uforandret den Samme, hvad Slags
  Dragt han end ifører sig. Heller ikke overfor unge Damer foregaaer
  der nogensomhelst Forandring med Gamle. »De er jo ogsaa Mennesker«,
  pleier han at sige, »hvorfor skulde jeg saa tale anderledes til dem
  end til andre fornuftige Væsener?« Jeg har tidt og mange Gange talt
  med ham derom, men Gamle besidder i visse Henseender et Stivsind, der
  gjør, at han ikke paa nogen Maade viger fra sin een Gang fattede
  Mening. Engang paa et Bal i Efteraaret gjorde han mig det dog altfor
  broget: i en halv Time udviklede han for sin Dame, hvad man forstaaer
  ved det nicæno-constantinopolitanske Symbolum. Jeg kunde see paa den
  stakkels Pige, at hun kjedede sig ganske forskrækkelig. Bagefter
  talte jeg til Gamle derom: »Hvor kan Du dog falde paa Sligt? det kan
  jo aldrig more hende.« »Ja men saa morer det mig«, svarede Gamle, »og
  altsaa morer i al Fald den ene Part sig, istedenfor at ved den
  sædvanlige Balconversation kjede begge Parter sig lige meget.« --
  Nei Gamle forstaaer sig slet ikke paa at omgaaes unge Piger!
  
  »Har Du nu dine Handsker, Christopher?« spurgte Corpus Juris.
  
  »Handsker?« udbrød jeg, »det har jeg aldeles ikke tænkt paa!«
  
  »Ja hvorfor har Du ikke det?« sagde Corpus Juris.
  
  »Hvor kunde jeg vide, at her skulde være Bal -- men det er din Skyld,
  Frederik, hvorfor har Du ikke sagt mig det? Du vidste det godt -- nu
  er der ikke Andet for, Du maa laane mig een af dine.«
  
  »Hvad vil Du med een Handske?«
  
  »Jeg vil gaae med den i Haanden, saa kan Folk altid see, at jeg har
  Handske, jeg vil -- jeg vil -- aa jeg veed ikke selv, hvad jeg vil«,
  udbrød jeg aldeles fortvivlet, thi naar jeg ingen Handsker havde,
  hvad kunde saa al min øvrige Herlighed hjælpe mig?
  
  Midt i min Jammer og Fortvivlelse blev Gamle min Hjælper og
  Redningsmand. »Der har Du et Par«, sagde han pludselig, idet han trak
  et Par Handsker op af Lommen til mig.
  
  »Christopher, Du er dog det meest velsignede af alle Mennesker«,
  udbrød jeg, »har Du virkelig tænkt paa mig?«
  
  »Nei det vil jeg dog ikke sige, at jeg har, men jeg fandt et Par i
  min Lomme, som jeg formodentlig maa have glemt ved en tidligere
  Leilighed«, svarede Gamle. Handskerne vare ganske nye, de passede
  mig, som vare de syede til mig. =All right=! sagde jeg til mig selv,
  nu kunde jeg begynde Slaget, naar det skulde være.
  
  Alle Tre gik vi ned i Dagligstuen, hvor vi fandt Familien ventende
  paa de Fremmede. Emmy og Andrea Margrethe vare iførte hvide
  Balkjoler; Emmy havde en hvid Perlesnor flettet i sit sorte Haar,
  Andrea Margrethe bar en Krands af Roser. Præsten stod midt paa
  Gulvet, iført Kjole, hvidt Halstørklæde og Manschetter. Andrea
  Margrethe var ifærd med at rette paa Halstørklædet, hvilket Præsten
  havde bundet paa samme solide Maade som Gamle.
  
  »Se saa, lad det nu være godt«, sagde Præsten til Andrea Margrethe,
  »nu er jeg deilig nok. Se, hvor Nicolai stirrer paa mig, han har vist
  ondt ved at kjende mig igjen.«
  
  Ja man kunde rigtignok have ondt ved at kjende Præsten, thi hele den
  stive Høitidsdragt passede saa lidt til hans daglige ugeneerte Væsen.
  
  »Ja hvad gjør man ikke for Kone og Børn!« sagde Præsten, idet han
  trak i de stive Manschetter. »Nu synes jeg ellers det var paa Tide,
  at vore Gjæster indfandt sig.«
  
  »Du maa ikke være saa utaalmodig«, bad Andrea Margrethe, »Klokken er
  halv fem, og vore Gjæster ere først indbudne til fem.«
  
  »Ja hvorfor har I saa pyntet mig saa tidlig?« spurgte Præsten. »Nu
  gaaer jeg her og spilder Tiden. Kom Nicolai, lad os gaae over og faae
  os en fornuftig Pibe Tobak.«
  
  Men det vilde Andrea Margrethe paa ingen Maade vide af, thi saa vilde
  vi bringe al Tobakslugten tilbage med os. Andrea Margrethe havde
  overhovedet nok at gjøre med at berolige Præstens Utaalmodighed. Thi
  da han ikke kunde faae Lov at ryge Tobak, begyndte han at spise af de
  smaa Tvebakker, der vare satte frem, og indbød mig til at gjøre det
  Samme.
  
  »Nei det maa Du virkelig ikke, Fa'er«, formanede Andrea Margrethe,
  »hvad maae vore Gjæster tænke, naar de see, at vi have begyndt at
  spise, inden de komme!«
  
  »Ja hvad skal jeg da tage mig til?« sagde Præsten. »Der seer De selv,
  hvorledes jeg bliver behandlet, Nicolai: »det vilde Dyr, som i Skoven
  gaaer, har ikke Fred i sin egen Stue«, saaledes er det at være
  Ægtemand. Nei vil De følge mit Raad, saa gift Dem aldrig, ikke engang
  med gamle Ane, thi De kommer til at fortryde det bagefter.«
  
  Til al Held og Lykke rullede i dette Øjeblik den første Vogn ind i
  Gaarden, og snart fulgtes den af flere. Lidt efter lidt fyldtes Stuen
  med Mennesker. Men det var lutter fremmede Ansigter: der var ikke
  eet, som jeg kjendte. Dog det brød jeg mig ikke om; jeg saae ikke
  engang ret paa Damerne, thi jeg havde kun i Sinde at dandse med Emmy
  og Andrea Margrethe. Men med hvem af dem skulde jeg dandse den første
  Dands? Det var det store Spørgsmaal, paa hvis Afgjørelse mit Livs
  Fremtid skulde beroe. Thi jeg havde nu fuldt og fast besluttet, at
  den af dem, som jeg dandsede første Dands med, hende vilde jeg frie
  til. Jeg grublede og grublede, men jo mere jeg grublede, des
  umuligere var det for mig at komme til nogen Afgjørelse. Naar jeg
  havde besluttet at gaae hen til Andrea Margrethe, saa var der en
  indre Stemme, som sagde til mig: »nei Du skal gaae til Emmy«, og
  vilde jeg gaae til Emmy, sagde en anden indre Stemme til mig: »nei Du
  skal gaae til Andrea Margrethe.«
  
  I dette Øjeblik standsede Andrea Margrethe, som havde meget travlt
  med at tage mod Gjæsterne, foran mig og sagde: »De er da vel ikke
  syg, Nicolai? De seer saa lidende ud.«
  
  »Det er Skjæbnens Vink«, sagde jeg til mig selv, og uden at svare paa
  Andrea Margrethes Spørgsmaal sagde jeg: »De dandser vel den første
  Dands med mig?«
  
  »Nei det kan jeg virkelig ikke«, var Svaret, »thi den har jeg lovet
  Frederik, men anden eller tredie Dands vil jeg gjerne dandse med
  Dem.«
  
  Men kunde jeg ikke dandse første Dands med Andrea Margrethe, saa
  vilde jeg slet ikke dandse med hende. I det Samme traadte et Par nye
  Fremmede ind, og Andrea Margrethe ilede fra mig for at tage imod dem.
  
  Nu kunde jeg spare mig mine Overveielser og gik derfor uden Videre
  hen til Emmy, der i dette Øjeblik talte sammen med Gamle.
  
  »De erindrer vel, at De har lovet mig den første Dands«, sagde jeg
  til Emmy.
  
  »Nei det tager De Feil i«, svarede hun, »thi den har jeg for længe
  siden lovet Christopher. Men hvilken af de følgende Dandse, De
  ønsker, skal jeg gjerne dandse med Dem.«
  
  Men jeg vilde ikke dandse de følgende Dandse, thi jeg var i høieste
  Grad opbragt over det andet Afslag. »Saa er det dog sandt«, sagde jeg
  til mig selv, »at Qvinden er ikke Andet end Løgn og Falskhed og
  Bedrag og Coquetteri. Men saa vil jeg slet ikke dandse i Aften, saa
  kan de have det saa godt; ja om de saa paa deres Knæer vilde bede mig
  om at dandse, vilde jeg dog sige Nei. Jeg vil sige, at jeg har en
  daarlig Fod eller Hovedpine -- eller -- eller -- aa jeg vil sige lige
  ud, at jeg _vil_ ikke dandse.«
  
  I det Samme begyndte Musiken at spille op. Ellers pleier det at være
  et af mine lykkeligste Øjeblikke, og den deiligste Concert lyder ikke
  saa godt for mine Øren som de første Toner fra Violinerne, der kalde
  op til Dands. Denne Aften var det anderledes: Musiken lød i mine Øren
  som ynkelig Fjællebodsmusik. Jeg stod i en Vinduesfordybning, halvt
  skjult bag de lange Gardiner, og saae det ene Par drage forbi mig
  efter det andet. Da Alle vare dragne ind i den store Sal, stillede
  jeg mig op i Døren og underkastede de Dandsende en human og billig
  Kritik, der uden Naade og Barmhjertighed fordømte dem Alle. Gamle
  dandsede som en Dragkiste, Corpus Juris som en Ildtang; den unge Dame
  der med de flagrende Baand saae ud som en pyntet Kanehest, og hun der
  med det blege Ansigt og det rødlige Haar saae ud som Risengrød med
  Kaneel paa. Saaledes gjorde jeg mine Bemærkninger ved hver især. Det
  er nok forøvrigt det, som man kalder at skumle, og Mange have
  forsikkret mig, at det er den største Nydelse, man kan have paa et
  Bal; dog kan jeg ikke sige, at jeg havde synderlig Glæde deraf, men
  maaskee det kom af, at jeg var alene derom.
  
  Ret længe fik jeg imidlertid ikke Ro til disse Betragtninger, thi
  Præsten kom hen til mig og sagde: »Hvorfor staaer De ledig paa
  Torvet, Nicolai?«
  
  »Aa jeg bryder mig ikke om at dandse.«
  
  »Det var altsaa nødtvungen, De dandsede forleden Aften? Stakkels
  Nicolai!«
  
  »Jeg har desuden en daarlig Fod.«
  
  »Den Sygdom er kommen pludselig over Dem, for et Qvarteer siden
  feilede De jo ikke Noget.«
  
  »Der er heller ikke flere Damer tilovers.«
  
  »Hvad kalder De da det Hvide, der sidder henne i Sophaen? Nei
  jeg mærker nok, De staaer og speculerer paa en eller anden
  Underfundighedsplan, og forat forebygge det maa jeg anmode Dem om, at
  De strax gaaer hen og byder En af de unge Piger der op til Dands.
  =Hic Rhodus, hic salta=!«
  
  Denne Opfordring udtalte Præsten saa høit, at jeg var nødt til at
  efterkomme den. Jeg gik derhen, bukkede stivt for den første den
  bedste uden en Gang at see op og modtog hendes Haand for at føre
  hende ind i Salen. Bestandig gik jeg med Øinene fæstede mod Gulvet,
  idet jeg i mit stille Sind sagde: »Du skal saamænd ikke faae stor
  Fornøielse af at dandse med mig.«
  
  Idet jeg traadte ind i Salen, snublede jeg over Dørtrinnet, derved
  kom jeg til at see op og -- Himmel, Jord og sexten Elementer: det var
  jo min Lysblaaøiede fra Jernbanen, jeg skulde dandse med. Jeg blev
  saa forskrækket, at jeg slap hendes Haand og spurgte: »Er det -- er
  det virkelig Dem?«
  
  »Ja hvem skulde det ellers være?« spurgte hun med det yndigste Smil,
  man kunde tænke sig. »Men jeg troede, De havde glemt mig.«
  
  »O De maa tilgive mig, men jeg er -- --« og nu begyndte jeg paa en
  Strøm af Ord, som jeg ikke anseer det for Umagen værd at opskrive.
  Heller ikke hvad hun sagde, vil jeg meddele, thi for ret at forstaae
  det, var det aldeles nødvendigt at høre hende selv sige det. Men jeg
  var bleven til et heelt nyt Menneske. Alt i mig var Sang og Klang og
  Jubel. Jeg talte og jeg lo og jeg dandsede, og jeg dandsede og jeg lo
  og jeg talte -- bestandig med den Lysblaaøiede.
  
  Man fortæller, at en af vore Philosopher, der har speculeret meget
  over Elskovsforholdet, skal have sagt, at forat more sig rigtig godt
  paa et Bal maa man være forelsket i en af Damerne. Han har Ret, den
  velsignede Mand, han har Ret, det erfarede jeg hin Aften. Thi den
  Kamp, som man maa udstaae for at komme til at dandse med hende, de
  tusinde Paaskud, man maa finde paa, for at fjerne alle Medbeilere --
  o derom har den ingen Anelse, som ikke har forsøgt det. Med den
  Lysblaaøiede dandsede jeg de Dandse, som jeg havde bedt hende om, og
  med den Lysblaaøiede dandsede jeg de Dandse, som jeg ikke havde bedt
  hende om, og kom der Andre, som gjorde deres Fordringer gjældende,
  saa sagde jeg, at hun havde tidligere lovet Dandsen til mig, og hun
  -- ja hun sagde, at hun kunde ikke rigtig huske, hvem hun havde
  lovet den, og jeg greb hendes Haand, og jeg førte hende ind i
  Dandsen, fulgt af vrede Blik og knubbede Ord -- o jeg morede mig
  mageløst den Aften!
  
  Blandt Andet fortalte hun mig, at hendes Fader var Justitsraad, og
  hun havde en Broder, som var Student, og jeg lovede mig selv, at var
  denne Broder end det kjedeligste og ubehageligste Menneske, saa
  skulde han dog blive min Staldbroder, min Jonathan og min
  Hjertensven.
  
  Andrea Margrethe kom og spurgte, naar jeg vilde dandse med hende; jeg
  svarede, at jeg havde ikke flere Dandse tilovers; Emmy kom og gjorde
  samme Spørgsmaal, jeg gav hende det samme Svar. Jeg kunde see paa dem
  Begge, at de vare fortrydelige derover, men det forhøiede kun min
  Glæde. Før var det dem, der havde de høieste Kort og sadde i
  Forhaanden, nu var det mig, der sad inde med Hjerter Es og kunde
  dreie Spillet, som jeg vilde.
  
  _Hun_ var naturligvis min Borddame. Ved et andet Bord lidt fra os
  saae jeg, at Gamle og Corpus Juris sadde, den første havde faaet
  Emmy, den anden Andrea Margrethe til Bords. Men nu misundte jeg dem
  ikke længer, thi jeg havde faaet den til Borddame, som var bedre end
  baade Emmy og Andrea Margrethe. For hun kunde disputere, og det kunde
  hverken Emmy eller Andrea Margrethe gjøre. Thi den Sidste søgte helst
  at undgaae al Disput, og den Første disputerede med al for stor Alvor
  og kun forat komme til Erkjendelse af, hvad der er sandt. Men jeg
  disputerer ikke forat erkjende, hvad der er sandt; thi det er mig
  ligemeget, om det, som jeg forsvarer, er sandt eller usandt, ja jeg
  vil endogsaa helst have, at det skal være usandt, for saa kræves der
  en større Snildrighed forat vinde Seir -- jeg disputerer kun for at
  disputere. Thi denne Kamp med Tanker og Ord, hvor man uafbrudt maa
  være paa sin Post og veie hvert Ord, som man siger, for ikke at give
  Modparten Leilighed til nogetsomhelst uventet Angreb, medens man paa
  den anden Side passer paa hver uklar Tanke, hvert tvetydigt Ord, som
  Modparten gjør sig skyldig i, for øjeblikkelig at kaste sig over det
  og give det den Vending, som han netop ikke vilde tillægge det, og
  saaledes mangen Gang i det Øjeblik, da den Anden troer sig sikker paa
  Seiren og har udtalt sit =quod erat demonstrandum=, da at vise ham,
  at han har netop bevist det, som han ikke vilde bevise, og at han har
  sagt Noget, som han i Grunden aldrig har tænkt paa at sige, og saa at
  see hans Forbauselse over den uventede Ende, som Striden fik -- o det
  er en kongelig Fornøielse! Og den Lysblaaøiede kunde disputere næsten
  endnu bedre end jeg selv, men det var ikke saa underligt, for medens
  hun talte, sad jeg og saae ind i hendes blaae Øine og glemte reent,
  hvad jeg selv havde sagt, indtil hun pludselig taug, og jeg blev nødt
  til atter at sige Noget blot for at have den Fornøielse at høre hende
  tale igjen, og saaledes vedbleve vi, indtil jeg paa een Gang mærkede,
  at Alle omkring os taug stille, og at vi To vare de Eneste, der
  talte. Jeg vendte mig om og saae, at Corpus Juris havde reist sig
  for at holde en Tale. Ved dette Syn greb en heftig Angst mig, thi jeg
  havde aldrig før hørt Corpus Juris holde en Tale. Og jeg veed ikke
  noget ubehageligere end at høre En begynde paa en Tale, og at han saa
  bliver stoppende i Midten og søger efter Ordene -- o man bliver saa
  flau, saa flau paa hans Vegne, saa man kunde gjerne krybe ned under
  sin Stol forat skjule sig. Og naar nu denne uheldige Taler er Ens
  egen Broder -- og hun saa vender sig om til mig for at spørge: »hvad
  er det dog for et ulykkeligt Menneske, der er kommen saa galt
  afsted?« og saa at maatte svare: »det er min Broder!« -- o det er
  græsseligt! Og Corpus Juris vilde gaae fra sin Tale, maaskee inden
  han endnu fik begyndt, thi se, hvor hans Blik svæver usikkert
  omkring, som om han søgte efter Noget, se, hvor han med sin venstre
  Haand griber krampagtig om Servietten, som den Druknende griber efter
  en Planke, forat holde sig fast i. Og dog -- jeg fatter atter Mod,
  thi nu kaster Corpus Juris sit Hoved tilbage, han fæster sit Blik
  skarpt og bestemt paa Præsten, der staaer henne i Døren, og begynder
  med saa rolig og sikker en Stemme, at min Frygt og Angst øjeblikkelig
  forsvandt, thi allerede paa de første Ord kunde jeg høre, at han
  vilde nok komme lykkelig igjennem indtil Enden.
  
  »Mine Damer og Herrer!« saaledes begyndte han, »idet jeg seer mig og
  saamange af mine Jævnaldrende forsamlede her, vi, som tillægge os det
  stolte Navn af de Herrer i Aandernes Rige, da rinder det mig i Hu,
  hvad en af vore Digtere har sagt:
  
      »En Mester i Tankernes Riger
      Heel tidt er i Aanden forsagt,
      En Spot for de deilige Piger
      Og dristige Svendes Foragt.«[5]
  
       [5] Poul Møller.
  
  Ingenlunde vil jeg dermed sige, at Nogen af os Unge, som her er
  tilstede, skulde vove at kalde sig for en Mester i Tankernes Riger,
  men jeg mener, at naar selv han, der har udtalt disse Ord, og som
  tilvisse var en Mester i Tankernes Riger, naar selv han har følt sig
  »en Spot for de deilige Piger og dristige Svendes Foragt«, hvorledes
  skal det da gaae os, vi som ikke engang tør kalde os for Svende, ja
  knap for Drenge i Tankernes Riger? Ja vel maae vi frygte for, at vi i
  den stille Tankeverden ved Lampens svage Skin skulle selv blive
  støvede og ormstukne som de gamle Folianter, at vi skulle frygte
  Livet og Lyset som Pallas Athenes lysskye Ugle. Muligvis vil En og
  Anden trøste sig med, »at vi see ved Lampen Musernes Dands«, men
  hertil vil jeg svare, at det blev ikke givet Nogen ved Lampens Skin
  at see Musernes Dands, om ikke først Virkelighedens klare Sol havde
  viist ham Gratiernes Leg. Dog Pallas Athene seer og kjender sine
  Sønners Nød, og det var ikke godt, om ikke hun, den lysblaaøiede
  Visdomsgudinde, skulde vide at afhjælpe den. Saa har hun da udsendt
  en Skare venlige Alfer og Genier rundt om i det ganske Land, at de
  maatte tage Bolig ved hvert Arnested og drage hendes Sønner fra de
  tause Bøger ud til det friske, fyldige Liv. Mangt et Sted blev disse
  Pallas Athenes Udsendinge bortjagne, og man lukkede Døren haardt i
  for dem, men der var ogsaa mangt et Sted, hvor man modtog dem med en
  gjæstfri Velkomsthilsen og bød dem fæste Bo og fulgte deres Kald.
  Ogsaa til det Hus, hvor vi i Aften have forsamlet os, kom en saadan
  Alfeskare, og ikke blev den vist tilbage, ei heller var man døv for
  dens Ord. Og mangen Gang have de venlige Genier ført os herud, det
  være sig nu til den Tid, da Bøgen iførte sig sin Brudedragt, og de
  klare Solstraaler spillede liflig gjennem det lysegrønne Løv, eller
  til den Tid, da det hvide Snelagen havde bredt sig over Mark og Eng
  -- tidt og mangen Gang kom vi hertil, og af det friske Livets Væld,
  som sprudler herude, drak vi Sundhed og Kraft til vor Gjerning. Men
  den, som har modtaget Meget, bør det ogsaa at takke meget, og derfor
  er det, jeg griber denne Leilighed, da vi Alle ere forsamlede her,
  for i Alles Navn, at udtale vor Tak til den gjæve Præstemand og hans
  elskelige Hustru, at de ikke bortstødte de venlige Alfer og Genier,
  men gjæstfrit skjænkede dem Ly og Bo og fulgte deres Kald!«
  
  Et almindeligt Bravoraab belønnede Corpus Juris for hans Tale. Jeg
  undrede mig kun over, hvorfor han ved Siden af Præstens elskelige
  Hustru ikke ogsaa nævnede hans elskelige Døtre, for det vilde jeg
  have gjort, men det gjorde Corpus Juris nu ikke, og Grunden dertil
  maa han selv vide.
  
  »Hvem var det, der holdt den Tale?« spurgte den Lysblaaøiede mig.
  
  »Det er min Broder«, svarede jeg, idet mit Hjerte bankede af Stolthed
  -- alt mit gamle Nag mod Corpus Juris var forsvundet; jeg kunde i
  dette Øjeblik gjerne være gaaet i Ilden for ham.
  
  »Jeg vidste slet ikke af, at De havde nogen Broder«, svarede hun,
  »ham maa De gjøre mig bekjendt med.«
  
  »Ja gjerne«, svarede jeg, idet jeg øjeblikkelig reiste mig forat
  efterkomme hendes Opfordring, thi det var jo bedst, at hun lærte sin
  tilkommende Svoger at kjende, og ved en saadan Leilighed vidste jeg,
  at Corpus Juris vilde vide at optræde paa en Maade, saa at jeg skulde
  have Ære af ham. Idet jeg kom hen til ham, stødte han netop sit Glas
  mod Andrea Margrethes, hans Kinder blussede, og der brændte Ild i
  hans Øie.
  
  »Frederik«, sagde jeg til ham, »min Borddame ønskede gjerne, at jeg
  skulde forestille Dig for hende.«
  
  Corpus Juris saae paa mig som En, der vaagner op af en Drøm. »Aa det
  kan jo vente til siden«, sagde han.
  
  »Hvad er det for et Svar at give til en ung Dame? Kom nu strax og
  følg med mig!«
  
  Corpus Juris reiste sig da og fulgte mig, skjøndt med synlig Uvillie.
  Han traadte hen foran den Lysblaaøiede, gjorde et keitet Buk for
  hende, talte Noget om at have den Fornøielse, gjorde derpaa nok et
  keitet Buk og gik hurtig bort. Jeg stod og stirrede forfærdet efter
  ham: jo det var rigtignok en Broder, som jeg kunde have Ære af! Om
  det saa havde været Gamle, vilde han dog ikke have baaret sig saa
  galt ad!
  
  Dog hun, den Eiegode, saae min Forlegenhed og vidste strax at finde
  paa en Undskyldning. »Det var heller ikke rigtigt af Dem«, sagde
  hun, »saaledes strax at bede ham komme herhid. Han maa vist endnu
  være anstrængt efter den Tale, som han har holdt.«
  
  »Anstrængt!« udbrød jeg i stor Harme, »skal han være anstrængt blot
  efterat have -- --« men heldigvis blev jeg afbrudt derved, at der
  blev deelt en Sang rundt, som vi Alle sang, og som lød saaledes:
  
      Vi mindedes Alle tidt og mangen Gang
      Den unge og lyse Skjærsommer,
      Vi hilste saa tidt med en jublende Sang
      De Roser og yndige Blommer.
  
      Og ofte sig vuggede Tankernes Strøm
      Mod skyggende kjølig Skjærsommer,
      End oftere drømte vort Hjerte sin Drøm
      Om Roser og yndige Blommer.
  
      Dog Vinteren haardt med sin Kulde os bandt
      Og bortjog den varme Skjærsommer,
      Og sjældent jo kun i vor Midte vi fandt
      De Roser og yndige Blommer.
  
      Iaften de begge os gjæstede dog,
      Først kom de Roser og Blommer,
      Men sammen med dem strax i Huset inddrog
      Den unge og lyse Skjærsommer.
  
      Lad Skoven staae klædt i sin lysgrønne Dragt
      I Vaar og i løvrig Skjærsommer,
      Den udfolder ikke saa herlig en Pragt
      Som her vore Roser og Blommer.
  
      Og Nathimlens Stjerner vel funkle med Glands
      I stille og kjølig Skjærsommer,
      Dog skjønnere funkler vor straalende Krands
      Af Roser og yndige Blommer.
  
      Blandt alle de Stjerner er een dog, hvis Skjær
      Er klareste Lys i Skjærsommer,
      Blandt alle de Roser er een dog især
      Den Rose for Alle de Blommer.
  
      Gud give, vi Alle, som samled os her,
      Imellem de Roser og Blommer
      Maae finde den Rose, vort Hjerte har kjær,
      Saa grønnes først ret vor Skjærsommer!
  
  Jeg var i høieste Grad begeistret over denne Sang, thi den udtalte
  saa aldeles mine egne Følelser, at jeg ikke selv havde kunnet udtale
  dem bedre. Thi ogsaa jeg havde søgt mellem alle de Roser og Blommer
  uden at kunne finde, men nu havde jeg fundet, og nu sad hun ved min
  Side, hun, Rosen for alle de Blommer!
  
  »Hvem har skrevet den Sang?« spurgte hun mig.
  
  »Det veed jeg ikke, men jeg skal strax faae det at vide«, svarede
  jeg, idet jeg ilede hen til Gamle, der stod ved Emmys Side ikke langt
  fra mig. Men jeg havde nær ikke kjendt ham igjen -- -- var det
  virkelig Gamle, min egen Gamle med de drømmende Øine og det lidt
  foroverbøiede Hoved, var det ham, den ranke Ungersvend, der stod der
  og havde grebet Emmys Haand, som om han aldrig mere vilde slippe den?
  Eller havde Emmy havt Ret, da hun paastod, at jeg kjendte ikke Gamle,
  men den Gamle, som jeg kjendte, og om hvem jeg talte, var en ganske
  anden end den Christopher, som hun kjendte, og om hvem hun talte?
  
  Dog jeg ihukom mit Ærinde og spurgte derfor: »Christopher, veed Du
  ikke, hvem der har skrevet denne Sang?«
  
  Gamle svarede ikke, han vedblev uforandret at see paa Emmy, som om
  han var fortryllet.
  
  »Emmy, kan De sige mig, hvem der har skrevet denne Sang?« spurgte jeg
  da videre.
  
  Heller ikke Emmy svarede, hun saae kun et Øjeblik paa mig, og derpaa
  pegede hun hen paa Christopher.
  
  »Christopher, men er det virkelig« -- -- udbrød jeg, men blev afbrudt
  i det Samme: »Tag Dig i Agt, Nicolai, at Du ikke vælter Vinflasken
  der!« -- jo det var Gamle, min rigtige gamle Gamle, som der talte
  -- nu kjendte jeg ham igjen.
  
  Jeg skyndte mig tilbage til den Lysblaaøiede og fortalte hende, at
  det var min ældste Broder, der havde skrevet Sangen.
  
  »Men hvormange Brødre har De da?« udbrød hun forbauset. »Ham maa De
  virkelig ogsaa gjøre mig bekjendt med!«
  
  »Ja siden!« svarede jeg, thi efterat Corpus Juris havde baaret sig
  saa keitet ad, kunde jeg vente mig alt Muligt af Gamle, og jeg antog
  derfor, at det var bedst, at hun foreløbig kun lærte sine Svogre at
  kjende paa Afstand, thi saa tage Folk sig altid bedst ud: siden kunde
  hun jo have den Fornøielse at stifte et nærmere Bekjendtskab.
  
  Jeg sad og tænkte paa, at nu var Touren til mig at tale, thi nu havde
  begge mine Brødre talt. Jeg kunde udbringe Damernes Skaal, thi den
  var ikke udbragt endnu, og i den Skaal kunde jeg tale om og til den
  Lysblaaøiede alene, uden at Nogen skulde kunne ane det, men hun vilde
  vel nok forstaae mig. Rigtignok havde jeg aldrig holdt Tale før, men
  siden Corpus Juris var kommen saa godt fra sin Tale, kunde jeg vel
  ogsaa gjøre mig Haab om et lignende Held. Dog jeg veed ikke, hvad det
  var for et Kogleri: men hver Gang jeg vilde reise mig fra min Stol og
  slaae paa mit Glas, da var det mig, som om usynlige Baand holdt min
  Haand tilbage og lænkede mig fast til Stolen. Tre Gange forsøgte jeg
  det, og tre Gange maatte jeg opgive Forsøget; det var mig umuligt at
  røre mig af Pletten. Da sagde endelig den Lysblaaøiede til mig: »Vil
  De nu ikke ogsaa holde en Tale?«
  
  »=Omen accipio=«, sagde jeg til mig selv, og for strax at gjøre Ende
  paa al Betænkelighed, skjød jeg min Stol tilbage med saadan
  Voldsomhed, at den væltede om paa Gulvet, og uden at slaae paa mit
  Glas eller paa anden Maade tilkjendegive Selskabet min Hensigt,
  begyndte jeg pludselig: »Mine Damer og Herrer! eller -- forat jeg
  skal tale i Blomstersproget -- mine Roser og Torne -- -- --« videre
  kom jeg ikke, thi her reiste hele Selskabet sig, og der opstod en
  saadan Larm, at det var mig umuligt at overdøve den. Som jeg siden
  fik at vide, havde man nemlig antaget den heftige Maade, hvorpaa jeg
  havde reist mig, for Signal til almindelig Opbrud. Jeg ærgrede mig
  høiligen derover, men havde dog den Trøst, at den Lysblaaøiede
  beklagede af ganske Hjerte, at jeg var bleven afbrudt, thi alene ved
  at høre Begyndelsen, sagde hun, kunde hun mærke, at det maatte blive
  en udmærket Tale. Hermed slog jeg mig til Ro, thi da Talen jo
  egentlig kun skulde holdes for hende, og hun erklærede sig tilfreds
  blot med at høre Begyndelsen, saa var Hovedsagen jo opnaaet.
  
  Og nu begyndte vi atter at dandse, og vi dandsede Cotillon, og hun
  gav mig sin Sløjfe, og jeg gav hende min Sløjfe, og jeg var i den
  syvende Himmel, og jeg begyndte tilsidst at synge ganske høit: »hive
  langsomt fra Land -- de bergenske Møer snart vi møde kan -- ohi --
  ohøi!« indtil Gamle kom hen til mig og sagde, at jeg maatte være
  stille, akkurat, som han pleier at gjøre hjemme paa Vestergade, naar
  vi sidde paa vort Værelse og læse sammen, og jeg pludselig begynder
  at synge. Andrea Margrethe kom og gav mig en Sløjfe, og jeg dandsede
  med hende, og Emmy kom og gav mig en Sløjfe, og jeg dandsede med
  hende, for jeg var ikke længer vred paa dem, jeg var ikke længer vred
  paa noget Menneske, jeg kunde gjerne have kysset dem alle tilhobe --
  og jeg dandsede, og jeg dandsede, og jeg dandsede, og jeg morede mig,
  og jeg morede mig, og jeg morede mig, o det var en ganske mageløs
  Aften!
  
         *       *       *       *       *
  
  -- -- O Du lede Uhyre, Du sorte Trold, som med dine gulgrønne Øine
  stirrer paa Alt, til det forsvinder, som med dine ormstukne Tænder
  opæder Alt, til det ikke mere sees, Du, hvis Navn er Forgængelighed,
  Du nærmede Dig ogsaa den Gang og rev hin straalende Aften bort fra
  mig uden at ændse mine Bønner og min Jammer!
  
  Da Klokken slog Tolv, gik Præsten gjennem Salen og sang:
  
      »Hou Vægter, Klokken er slagen Tolv,
      Nu er det paa de Tider,
      Man føier sig til Sengs.«
  
  Forgjæves vare mine Bønner og Forestillinger, forgjæves bad jeg om en
  eneste Dands endnu, blot een eneste lille bitte Dands, den skulde
  ikke vare mere end eet Qvarteer, kun ti Minutter, kun fem Minutter,
  forgjæves, Præsten var ubønhørlig. »For idag«, sagde han, »har jeg
  som hin spartanske Konge ladet Loven sove, men begynde vi nu atter at
  dandse ind paa den næste Dag, saa kommer Loven til at sove i to Dage,
  og saa var den istand til at falde saa dybt i Søvn, at den aldrig
  vaagner mere op igjen.« -- Saa rullede Vognene frem for Døren.
  Præsten hjalp selv vore Gjæster Tøiet paa, for at de kunde komme hjem
  i ordentlig Tid, og bad dem komme snart igjen. Og jeg hjalp den
  Lysblaaøiede Kaaben paa, og jeg sagde Farvel til hende, og hun sagde
  Farvel til mig, og hun satte sig op i Vognen, -- og Vognen rullede ud
  af Porten -- men jeg blev staaende alene tilbage.
  
  Ja jeg blev staaende alene -- det følte jeg ret. Alt det Liv og Lyst
  og Herlighed, der for et Øjeblik siden havde fyldt mit Bryst og
  næsten truet med at sprænge det ved sin overvættes Fylde, var
  forsvundet i et Nu som ved et Trylleslag af en ond Aand. -- Jeg
  traadte ind i den store Sal, der nu stod øde og tom: Stolene stode i
  Uorden hist og her, Lysene brændte døsig i Lysekronen, et tykt Lag
  Støv laa over Alt. Og hun, hun er borte, hun er her ikke mere --
  disse Ord løde mig i Møde som et Echo fra alle Sider. Se derhenne ved
  Kakkelovnen havde jeg sidste Gang talt med hende; ved Siden af Døren
  der sad jeg, da hun kom og rakte mig sin Sløjfe, og i hin
  Vinduesfordybning bag de lange Gardiner havde vi siddet saa længe og
  talt sammen -- o nu var det Alt forbi -- Øde, Tomhed, Kulde og Død var
  der overalt. Jeg satte mig paa en Stol og skjulte mit Ansigt i mine
  Hænder, jeg vilde ikke see paa den Uhyggelighed, som herskede rundt
  omkring mig.
  
  »Hvad mon det kan være, som sidder paa denne Stol?«
  
  Jeg foer i Veiret og saae Præsten staae ved Siden af mig. »Det er
  mig«, svarede jeg i en mat Tone.
  
  »Er det virkelig Nicolai, den meget opfindsomme Nicolai, som sidder
  der! Ja hvis De ikke selv sagde det, saa vilde jeg have ondt ved at
  troe, at det samme Menneske, der for et Qvarteer siden raabte og
  skreg herinde, saa jeg frygtede for, at min stakkels Præstegaard
  skulde falde sammen over Hovedet paa os, at han nu sidder og seer saa
  mørk ud som Hannibals Skygge blandt Carthagos Ruiner.«
  
  Jeg svarede Intet, men sad og pillede paa min Uhrkjæde.
  
  »Men jeg kan nok tænke, hvad der er i Veien«, vedblev Præsten, »for
  jeg kan see Dem lige ind i Hjertet, Nicolai; og veed De, hvordan
  Deres Hjerte seer ud? det seer ud akkurat som den store Skive paa
  Exerceerpladsen, naar Husarerne har skudt til Skive hele Dagen
  igjennem.«
  
  »Ja saa«, sagde jeg, for dog at sige Noget.
  
  »Men den Sag skal De ikke tage Dem altfor nær. Gaa De nu i Seng, saa
  skal Mo'er sende Dem en varm Kop The op imorgen tidlig, og saa kan De
  komme ned til mig og læse lidt i Provst Møllers Haandbog for Præster,
  som De jo interesserer Dem saameget for, saa skal De see, at det
  gaaer nok over. -- Godnat, Nicolai, og god Bedring!«
  
  Da Præsten var gaaet, besluttede jeg i al Stilhed at liste mig bort
  uden at sige Godnat til Nogen af de Andre, thi jeg ønskede ikke
  gjerne at høre flere saadanne Taler som den, Præsten havde holdt til
  mig. Jeg kom ogsaa ubemærket op paa mit Værelse, og efterat have
  tændt mit Lys lukkede jeg begge Dørene, thi jeg vilde være alene.
  Derpaa gik jeg hen og aabnede Vinduet og saae ud i den tause, stille
  Nat. Den kolde Natteluft viftede mig imøde, men den gjorde mig godt,
  thi jeg trængte til at afkjøles. _Hendes_ Billed stod for mine
  Tanker, jeg tænkte og drømte intet Andet end hende. Naar skulde jeg
  atter see hende? hvor lang Tid vilde der forløbe, inden jeg atter
  skulde mødes med hende? Thi nu stod min Beslutning fast, der var ikke
  længer Tvivl og Uklarhed over mig -- hende skulde det være, hende og
  ingen Anden. Det var jo selve Skjæbnens Styrelse, der havde ført mig
  hende imøde, netop i det Øjeblik, da jeg tænkte at binde mig for
  bestandig, ret som om Skjæbnen vilde sige til mig: »Se her, Nicolai,
  her skal Du see, hvad der er Dig forbeholdt, om Du formaaer at give
  Tid og at vente.«
  
  Dog bag ved hendes lyse Skikkelse saae jeg to andre Skikkelser, blege
  og sorrigfulde, det var Emmys og Andrea Margrethes. »Os har Du først
  talt til, og nu forlader Du os«, syntes de at sige til mig. -- »Men
  det er ikke mig, der forlader Eder, det er Eder, der har forladt
  mig«, svarede jeg. -- »Det er ikke Tilfældet; vi vilde kun, at Du
  skulde være mere besindig og ikke storme altfor ubesindig frem, men
  Du er troløs som Veir og Vind.«
  
  Jeg begyndte at blive urolig. Thi hvis jeg nu dog havde taget Feil,
  hvis Emmy og Andrea Margrethe virkelig havde fæstet deres Hu til mig?
  Jeg mindedes Andrea Margrethe, hvor forundret hun havde seet ud, da
  jeg ikke vilde dandse med hende, og hvorledes hun havde spurgt mig,
  om jeg var vred paa hende? -- Hvis det virkelig forholdt sig saa, var
  det da en ridderlig Handlemaade af mig, at jeg først vakte Ønsker og
  Forhaabninger og derpaa pludselig trak mig tilbage, naar jeg saae, at
  det vilde blive Alvor? Var det ikke Usselhed og Feighed? Saa havde
  Præsten dog havt Ret, naar han forleden Dag havde kaldt mig en
  attenaars Don Juan. Og paa den anden Side, hvor var det muligt, at
  jeg kunde fare fort, som jeg havde begyndt, naar der var en Anden,
  hvem mit Hjerte tilhørte?
  
  Min indre Uro blev tilsidst saa stor, at jeg maatte have en Fortrolig
  at udtale mig for. Jeg besluttede at gaae ind og tale til Gamle, thi
  han pleier at være min Raadgiver ved alle vigtige Leiligheder.
  Rigtignok vidste jeg, at Gamle ikke vilde lade mig døe i Synden, men
  selv om han vilde prædike for mig til den lyse Morgenstund, foretrak
  jeg dog det fremfor saaledes at gaae og pine mig selv.
  
  Jeg gik da ind i Gamles Værelse. Der var ganske mørkt derinde, saa
  jeg troede, at han ikke var kommen derop endnu. Men snart saae jeg,
  at der stod En henne i det aabne Vindue. Jeg kunde rigtignok aldrig
  troe, at det var ham, thi det lignede slet ikke Gamle at staae i
  aabent Vindue ved Nytaarstide midt om Natten. Men da jeg kom nærmere,
  saae jeg dog, at det var ham: han stod med foldede Hænder, og saae op
  mod de blinkende Stjerner, hans Ansigt var ganske blegt, og hans
  Læber bevægede sig sagte. To Gange maatte jeg kalde paa ham, inden
  han bemærkede mig. Jeg sagde ham nu, saa godt jeg kunde, hvad jeg
  havde paa Hjerte, Gamle hørte rolig paa mig, medens et underligt Smil
  spillede om hans Læber. Da jeg var færdig, lagde han sin Haand paa
  mit Hoved, og strøg mit Haar tilbage, idet han sagde: »Nu Nicolai,
  din Nød er ikke saa stor, som Du troer. Hold Dig kun til Vorherre, og
  giv vel Agt paa, hvorledes han vil føre Dig, saa kan din Sorg faae
  Ende, førend Du aner det.« Derpaa bød han mig Godnat, og jeg gik
  atter ind paa mit Værelse, idet jeg ikke noksom kunde undre mig over,
  hvad der gik af Gamle, at han slet ingen Prædiken havde holdt for
  mig, men affærdiget mig saa kort. Imidlertid følte jeg mig ikke
  roligere i Sindet, og jeg besluttede derfor at gaae ind til Corpus
  Juris og betroe ham, hvad jeg havde paa Hjerte. Vel maatte jeg være
  forberedt paa, at han vilde lee mig dygtig ud og muligvis i de næste
  Dage forfølge mig med sine Spotterier, men det forekom mig ogsaa, at
  det kunde være en Slags retfærdig Straf, som jeg taalmodig maatte
  underkaste mig.
  
  Jeg aabnede Døren og traadte ind til ham. Men var der bælmørkt inde
  hos Gamle, saa straalede Alt af Lys hos Corpus Juris. De to Lys foran
  Speilet havde han antændt, og et tredie, som han formodentlig selv
  havde bragt op med sig, havde han sat paa Bordet. Midt imellem disse
  Lys spadserede Corpus Juris frem og tilbage, som om han havde
  anstillet denne Illumination til Ære for sig selv. En stor rød Sløjfe
  holdt han i Haanden, og han gesticulerede hæftig med begge Arme
  omtrent som En, der indøver en Tale, han skal holde.
  
  »Hvad vil Du?« spurgte han mig.
  
  Jeg satte mig paa en Stol og begyndte at fortælle min Historie,
  medens Corpus Juris vedblev at spadsere frem og tilbage.
  
  »Ja hvad mener Du derom?« sagde jeg, da jeg var færdig, og han
  vedblev sine Vandringer uden at svare mig.
  
  »Hvorom?« spurgte Corpus Juris, idet han pludselig holdt inde med sin
  Marsch og standsede foran mig.
  
  »Om det, som jeg nu har fortalt Dig.«
  
  »Ja Du maa undskylde, men jeg var saa optagen af mine egne Tanker, at
  jeg slet ikke har hørt, hvad Du har sagt.«
  
  Jeg maatte da begynde forfra igjen, og Corpus Juris skjænkede mig nu
  større Opmærksomhed. Men neppe var jeg færdig, før han kastede sig
  ned paa en Stol ved Siden af mig og brød ud i en høi Latter. »Ha ha
  ha! nei det er mageløst! ha ha ha! nei Nicolai! Du er glimrende! ha
  ha ha!«
  
  Jeg blev noget stødt herover og foreholdt ham, at det var ingen smuk
  Handlemaade af ham, naar jeg kom for at aabne mit Hjerte i
  Fortrolighed for ham, at han da, istedenfor at staae mig bi med Raad
  og Daad, kun svarede mig med Spotterier.
  
  »Du maa ikke blive vred, Nicolai«, svarede han, »men det er virkelig
  altfor morsomt. Nu kan jeg ikke sige Dig mere, men jeg er vis paa, at
  Du vil selv lee ligesaa meget deraf, som jeg nu -- Godnat og sov
  vel!«
  
  Atter gik jeg ind paa mit Værelse og overlod mig til mine
  Betragtninger. Dog følte jeg min Samvittighed noget beroliget derved,
  at hverken Gamle eller Corpus Juris havde følt sig kaldet til at gaae
  strængt i Rette med mig. Muligvis havde jeg dog ikke baaret mig saa
  ilde ad. --
  
  Der var Nogen der talte sammen inde hos Corpus Juris; var det maaske
  Corpus Juris selv, der begyndte at tale i Søvne? -- Nei, der var to
  Stemmer, kunde jeg høre -- hvad mon Gamle og Corpus Juris kunde have
  at forhandle sammen? Nei det var heller ikke Gamles Stemme, og --
  hvad var det? -- det lød akkurat ligesom et Kys. Hvad i al Verden mon
  Corpus Juris tager sig til? tænkte jeg og lyttede nøie efter -- han
  kan da ikke kysse sig selv, veed jeg. Men nu blev der ganske stille
  derinde -- derimod begyndte det at rasle ganske sagte ude i den lange
  Gang. Det maa jeg see, hvad er -- og jeg ud i Gangen: der var ganske
  mørkt derude; men nu hørte jeg lette Fjed ned ad Trappen. Jeg hen til
  Trappen: i det Øjeblik, jeg ankom der, saae jeg noget Hvidt smutte om
  Hjørnet nedenfor. »Hvem er det?« raabte jeg, saa høit jeg kunde, men
  fik intet Svar. Derimod trak Corpus Juris Hovedet ud af Døren og
  raabte til mig: »Aa Nicolai, hvad er dog det for et Spektakel, Du
  gjør! Du vækker jo hele Huset.« »Men her var Nogen herude i Gangen«,
  svarede jeg. »Aa det har vel været en Kat -- gaa nu i Seng! Klokken
  er jo over Et.«
  
  Ja saa var det vel bedst at gaae i Seng; jeg forføiede mig til Ro og
  slukkede mit Lys. Og nu stod atter _hendes_ Billed saa lyst og klart
  for min Tanke -- hvor hendes Stemme var blød, og hendes Haand var
  fin, og hendes Øine vare klare! Og hin Definition, der alt to Gange
  havde været min Trøst og Husvalelse, den gjorde mig nu atter for
  tredie Gang sikker i min Sag. »Enhver Forbindelse, der indgaaes
  mellem Mand og Qvinde, bør, om den skal svare til sin Idee, saavel
  fremgaae af Tilbøielighed, som være begrundet i et Fornufthensyn.« Ja
  det er dog en skjønne Ting at kunne lidt Philosophi, thi det hjælper
  os til at overhugge mangen Knude, som ellers vilde være uopløselig
  for os. Med Hensyn til hende var jeg nu ganske vis i min Sag, for
  Tilbøieligheden var der og Fornufthensynet ogsaa, thi der var ingen
  Tvivl om, at hun vilde engang i Tiden blive en ypperlig Præstekone.
  
  »Dog hvad er ustadigt som Menneskets Sind og Tanke? Thi da jeg i
  nogen Tid ret havde qvæget min Sjæl ved Beskuelsen af hendes Billed,
  saa fremstege pludselig atter Emmys og Andrea Margrethes Billeder for
  mine Tanker, og denne Gang ikke blege og sorrigfulde som før, men
  leende og muntre og friske og straalende, saaledes som de vare i
  Virkeligheden. Og næsten troer jeg, at de har været ude at hente
  Hjælpetropper, for de førte med sig en heel Skare af unge Piger, som
  jeg alle tidligere havde kjendt og alle tidligere havde elsket.
  Bestandig kom der flere og flere: der var Etatsraadens Datter i
  Kjøbenhavn og Amtmandens Datter i Aarhus og Biskoppens Datter i Ribe
  og Doctorens to Døttre i Ringsted og Præstens tre Døttre i Slagelse
  og -- -- -- ja der var saamange, saamange, at jeg blev ganske svimmel
  deraf. Og Allesammen sagde de til mig: »det er mig, Nicolai!« men
  vilde jeg gribe en af dem, saa var der strax ti andre bagved mig, der
  hviskede til mig: »Du ta'er Feil, Nicolai! Du ta'er Feil, Nicolai!«
  -- o det var til at fortvivle over. Forgjæves søgte jeg Hjælp hos
  Philosophien for at faae at vide, hvem det egentlig skulde være,
  forgjæves fremtog jeg atter hin Definition for at see, paa hvem af
  dem den bedst passede, thi jeg opdagede til min Forskrækkelse, at den
  passede lige godt paa dem Allesammen. Thi der var ikke een af dem,
  uden at jeg jo elskede hende, og der var ikke een af dem, uden at hun
  jo med Tiden kunde blive en fortræffelig Præstekone. -- Saa søgte jeg
  min Redning i Flugten, men de fulgte Alle efter mig, bestandig
  omsvævende, ombølgende og omdandsende mig, indtil jeg tilsidst faldt
  i Søvn og drømte, at jeg var Ridder Oluf, der i den maaneklare
  Sommernat bliver forfulgt af Ellepigerne. Jeg red hele Natten
  igjennem, først i den lyse Morgenstund vaagnede jeg og fandt mig til
  min Forundring i min Seng, badet i Sved af det voldsomme Ridt.
  
  Klokken var henimod Ni; jeg stod derfor op, thi jeg vidste, at
  Præsten var ingen Ven af, at man blev liggende længe om Morgenen. Men
  jeg var heel fortumlet og havde Hovedpine, og hele Tiden havde jeg en
  Fornemmelse af, at jeg havde gjort noget Urigtigt. Mine mørke
  Betragtninger fra den foregaaende Aften med Hensyn til Emmy og Andrea
  Margrethe vendte atter tilbage. »Der er ikke Andet for«, sagde jeg
  til mig selv: »jeg maa afbryde dette Forhold. Imorgen reise vi jo
  herfra, og jeg kommer da aldrig mere her tilbage. Hver Gang Brødrene
  komme herud, ville Emmy og Andrea Margrethe spørge: »Kommer Nicolai
  da aldrig mere?« -- men Nicolai kommer aldrig mere. Og Glandsen i
  Emmys Øine slukkes, og Andrea Margrethes friske Kinder bleges, og en
  Dag bæres to sorte Kister ud fra Præstegaarden. Saa kommer Nicolai.
  Og i den milde Sommeraften, naar de stille Aftenvinde vifte sagte
  gjennem Grædepilens Grene, vandrer han ud til deres Hvilested.
  »Grusomme Skjæbne, hvorfor adskiller Du, hvad der hører sammen? Thi
  _min_ var Skylden ikke!« siger han, og med sine Taarer vander han de
  hvide Roser paa deres Grave. Og Solens rødlige Straaler belyse de
  hvide Marmorkors med et gyldent Skjær, og Nicolai bøier sig og bryder
  en Rose af hver af Gravene og siger: »Stakkels unge Roser, hvorfor
  visnede I saa tidlig, hvorfor -- -- --««
  
  Nu trak Corpus Juris sine Støvler paa i Værelset ved Siden af og rev
  mig ud af mine Phantasimalerier. Thi ved denne Leilighed pleier
  Corpus Juris at trampe saaledes i Gulvet, saa man kunde fristes til
  at troe, at der var et heelt Regiment Dragoner inde hos ham. Hvor
  gjerne jeg end vilde vende tilbage til den lyse Phantasiverden,
  hvori jeg nys havde qvæget mig, saa vilde det dog ikke lykkes mig,
  thi Corpus Juris' Støvler havde atter kaldt mig tilbage til den raa
  Virkelighed. Jeg fuldendte min Paaklædning og gik ned.
  
  Hele Familien var som sædvanlig forsamlet om Thebordet.
  
  »Godmorgen, Nicolai«, sagde Præstekonen til mig.
  
  »Godmorgen«, svarede jeg mekanisk, aldeles fordybet i mine egne
  sørgelige Betragtninger.
  
  »Godmorgen, Nicolai«, sagde Emmy og Gamle.
  
  »Godmorgen«, svarede jeg i den samme mekaniske Tone, som før.
  
  »Godmorgen, Nicolai«, raabte Præsten med en Stemme, der kunde kalde
  en Død frem af Graven.
  
  »Godmorgen«, svarede jeg, idet jeg atter kom til mig selv, og --
  
  »Godmorgen, _Svoger_«, sagde Andrea Margrethe, idet hun rakte mig en
  Kop The.
  
  »Hvad -- hvad for Noget?« og Kopperne faldt paa Gulvet og gik i
  tusinde Stykker.
  
  Corpus Juris holdt Andrea Margrethe i Haanden, og Gamle sad i Sophaen
  og holdt Emmy i Haanden. Jeg saae fra den Ene til den Anden og fra
  den Anden til den Ene.
  
  »Men er det -- er det nu ogsaa virkelig sandt?«
  
  »Nei det er ikke«, sagde Præsten. »De skal ikke troe et Ord deraf.
  Det er bare Julespøg og Nytaarsløier Altsammen, ligesom iforgaars med
  Dem og Andrea Margrethe. Imorgen lave vi det Altsammen om igjen.«
  
  Men jeg kunde nok see paa Gamle og Corpus Juris, at det ikke var
  Løier og Comediespil.
  
  »Er Du saa længer vred, fordi jeg lo igaaraftes?« spurgte Corpus
  Juris.
  
  »Om jeg er vred?« og jeg foer hen til dem og omfavnede dem og knugede
  dem og trykkede dem, som om jeg ikke havde seet dem i mange, mange
  Aar.
  
  »Men sig mig dog en Gang, _naar_ er det da skeet?« spurgte jeg, men
  det kunde jeg ikke faae at vide. Thi Gamle sagde, at Sligt skeer ikke
  paa een Gang, for man kan godt forstaae hinanden, uden at man har
  talt til hinanden, saa man er i Grunden forlovet, længe inden man
  bliver forlovet. Dette syntes mig at være lidt meningsløst; men man
  maa ikke være altfor nøieregnende med, hvad Gamle sagde den Dag. Jeg
  vilde dog i det Mindste gjerne vide, om der ikke var skeet Noget paa
  hin Slædefart til Roskilde, men heller ikke det kunde jeg faae at
  vide, thi Andrea Margrethe sagde, at det kunde være akkurat det
  Samme, om det var skeet igaar eller iforgaars: Hovedsagen var, at det
  var skeet. Ogsaa hine mystiske Aarstal fra Domkirken og Landeveien
  randt mig i Hu, og jeg fik da at vide -- ja det kan jeg vel gjerne
  lade være at fortælle, thi Enhver, der ikke af sig selv kan begribe,
  hvad det har været for en Slags Aarstal, han behøver heller ikke at
  vide det.
  
  »Men hvad gjør vi nu med Dem, Nicolai«, sagde Præsten, »for jeg har
  ikke mere end to Døttre. Men alligevel, hvis De vil have gamle Ane,
  saa skal jeg gjerne laane Dem tyve Daler i rentefrit Laan, som De
  først skal tilbagebetale paa Bryllupsdagen.«
  
  Men jeg vilde hverken have gamle Ane eller halte Ane. Thi nu tænkte
  jeg ikke mere paa at forlove mig; nu havde jeg paa een Gang faaet to
  Svigerinder, og det to Svigerinder som Emmy og Andrea Margrethe.
  
  -- -- -- Ja her ender min Beretning om hine mærkelige Dage i Nøddebo
  Præstegaard, for jeg kan ikke huske Mere. Jeg erindrer blot, at vi
  gik om som i en halv Ruus og saae paa hverandre og talte med
  hverandre og loe ad hverandre, men hvad vi talte om og hvad vi loe
  ad, det har jeg glemt.
  
  Hvor Gamle dog saae lykkelig ud! det var, ligesom han var bleven til
  et heelt nyt Menneske, og saa faldt han ikke mere i Tanker. Og Corpus
  Juris var saa elskværdig, som jeg aldrig har seet ham før, han sagde
  mig ikke mere imod, og hvert af mine Ønsker søgte han paa Øjeblikket
  at efterkomme. Kun kunde han ikke lide, at jeg vilde spadsere alene
  med Andrea Margrethe, men tilbød altid sit Følgeskab ved slige
  Leiligheder. Og Emmy og Andrea Margrethe! -- hvor det var morsomt at
  sige »Du« til dem, skjøndt i Begyndelsen sagde jeg rigtignok hele
  Tiden »De« og maatte idelig rette mig selv.
  
  Og jeg selv -- ja jeg var saa glad, saa glad, som jeg aldrig før
  havde været. Ja selv naar hin store Dag kommer, da jeg om Formiddagen
  tager min Embedsexamen, og om Eftermiddagen gaaer ud og forlover mig,
  troer jeg neppe, at jeg kan blive mere glad, end jeg var det i hine
  Dage.
  
  Men hvor jeg havde været blind, at jeg slet Intet havde mærket og
  slet intet havde seet -- ja det er rigtignok et sandt Ord, at det
  Første, man bliver blind paa, det er paa Øinene. Nu forstod jeg det
  Altsammen, nu forstod jeg hele Corpus Juris' Opførsel mod mig, thi
  naar Folk først har trukket Frierhandskerne paa, saa ere de ikke
  længer til at spøge med. Og nu Gamle -- jeg Daare, som ikke havde
  kunnet ane, at Emmy, der holdt saa meget af det Gamle, ogsaa maatte
  holde af Gamle! Og nu forstod jeg ogsaa, hvem det var, som Emmy altid
  havde bragt mig i Tanker, uden at jeg dog ret kunde klare det for
  mig: det var Gamle, som jeg kjendte ham i hans lykkeligste og bedste
  Timer, ja Emmy var Gamle i forbedret Udgave, om jeg maa tale i
  Præstens Lignelser.
  
  -- -- -- Ved Middagsbordet, hvor den bedste Rødvinsflaske var bragt
  frem, udbragte Præsten de Forlovedes Skaal. Da jeg nu den foregaaende
  Aften havde faaet Blod for Tand med Hensyn til at holde Taler, fandt
  jeg, at det var en passende Leilighed til at indhente det Forsømte.
  Og da denne Tale var min Jomfrutale, kan jeg ikke nægte mig den
  Fornøielse at meddele den her. Den lød, om jeg husker ret, omtrent
  saalunde:
  
  »Kjære Venner! Man pleier i Almindelighed at lykønske Folk, der
  heldigen have overstaaet deres Embedsexamen, thi nu have de jo ikke
  flere Examiner tilbage. Men det er i mine Tanker en stor Feiltagelse;
  thi i Reglen staaer baade den farligste og den vanskeligste Examen
  tilbage. Den farligste kalder jeg den, thi ved alle andre Examiner,
  naar man har det Uheld at blive rejiceret eller, som =terminus
  technicus= lyder, at falde igjennem, saa kan man dog altid forsøge
  sin Lykke paa Ny i Haab om næste Gang at have bedre Held. Men sligt
  gaaer ingenlunde an her, og den, som een Gang er bleven rejiceret,
  tillades det ikke at indstille sig paa Ny, og alt, hvad man formaaer
  at gjøre, det er at bære sig ad som de tydske Studenter, der, naar de
  ere blevne viste tilbage fra et Universitet, søge hen til et nyt, for
  der at finde bedre Optagelse. Men ikke alene, at denne Examen er saa
  farlig, den er ogsaa overordentlig vanskelig, og atter heri adskiller
  den sig fra alle andre saadanne Prøver. Thi om disse gjælder det, at
  jo mere man læser, des mere Udsigt har man til et heldigt Udfald, men
  her er det lige omvendt, saa at man gjerne kunde fristes til at
  udraabe med Berlinerstudenten: »ach wai mir, je länger ich lese,
  desto dümmer werde ich!« saaledes seer man ikke saa sjeldent, at
  medens mangen Skomagersvend, og Skræddersvend i en Haandevending
  bestaaer denne Examen, saa blive derimod velstudeerte Folk, der
  gjerne kunde tage Doctorhatten i alle mulige Faculteter, ynkelig
  rejicerede, saasnart de indstille sig til denne Prøve. Da nu dette
  forholder sig saa, kan man vel begribe min Hjertensglæde over, at
  mine to Brødre havde havt saadant Held med sig. Thi et Held er det
  jo, og det være langt fra mig at tilregne dem det som nogen særegen
  Fortjeneste, at de have bestaaet, nei Ære den, som Ære bør -- ikke
  for Christopher og Frederik udbringer jeg denne Skaal, men for de
  klare Øine og de venlige Smil -- eller hvad jeg vilde sige, for
  =Professoribus et Censoribus= ved de to Universiteter, hvorved de
  have bestaaet deres sidste og vanskeligste Examen!«
  
  Hermed stødte jeg mit Glas mod Emmys og Andrea Margrethes.
  Præstekonen lo saa mildt til mig, og Præsten rakte Præstekonen
  Haanden, idet han sagde til hende: »Jo Mo'er, den Skaal vil vi To
  drikke med. Thi Nicolai har Ret: den sidste Examen, jeg havde at
  bestaae, var den værste, og jeg takker Gud, at jeg ikke blev
  rejiceret.«
  
         *       *       *       *       *
  
  Og saa har jeg altsaa fortalt om mit første Felttog i Amors Regiment,
  men det bliver vist neppe mit sidste. Om Nogen skulde mene ligesom
  Corpus Juris, at jeg har baaret mig meget barnagtig ad, og at den
  hele Historie ikke geraader mig til synderlig Ære, saa at det var
  meget bedre, om jeg taug stille dermed, istedenfor ovenikjøbet at
  lade den sætte paa Tryk, saa vil jeg bede enhver Saadan mindes den
  første Gang, da han selv drog ud i samme Hensigt, og da vil han vel
  ikke mere dømme mig saa strængt. Den, som er fri for Skyld, kaste den
  første Steen!
  
  -- -- Forøvrigt gaae Tingene hjemme paa Vestergade deres gamle Gang.
  Gamle ligger endnu bestandig paa Sophaen og falder i Tanker; kun har
  han ikke som forhen sin Pibe i Haanden, men et lille Portræt af Emmy,
  som denne har foræret ham. Corpus Juris udvikler sine politiske
  Anskuelser med samme Iver som altid. Den Nydelse, som han stedse har
  fundet i Studiet af Dagbladet, er ingenlunde bleven formindsket,
  fordi han er bleven forlovet. Tværtimod, han har endog ved Andrea
  Margrethes Hjælp faaet Dagbladet indført i Nøddebo Præstegaard. Og
  jeg selv -- ja jeg studerer philosophisk Propædeutik og søger ved
  dens Hjælp at fordrive alle Elskovsgriller. Og nu synger jeg ikke
  længer: »hive langsomt fra Land -- de bergenske Møer snart vi møde
  kan -- ohi -- ohøi!« men naar Dagen er til Ende, og Propædeutiken
  bliver lagt til Side, saa staaer jeg i Vinduet og seer, hvorledes
  Solen sagte synker bag Voldens Træer, og idet jeg trommer med
  Fingrene paa Ruden, synger jeg ganske sagte, saa hverken Gamle eller
  Corpus Juris kan høre det:
  
      »Ak bare jeg havde Examen endt!
      For saa kommer Solen og saa kommer Lykken,
      Og saa vil jeg strax vende Sorgerne Ryggen;
      Og saa vil jeg gaae -- vil jeg gaae
      Med en Guldring paa!«[6]
  
       [6] Chr. Richardt.
  
  Hver Søndag drager jeg med Brødrene ud til Nøddebo Præstegaard. Og
  jeg ved ingen større Glæde, end naar mine Bekjendte om Mandagen
  spørge mig: »Hvor var Du henne igaar, Nicolai?« -- da at svare dem:
  »Jeg var ude at besøge mine _Svigerinder_.«
  
  Men er det nu ganske vist, at jeg selv først forlover mig om fem Aar,
  naar jeg har taget Embedsexamen? Ja bestemt love det vil jeg ikke,
  for jeg er jo kun et Menneske, men for Tiden vil jeg kun tænke paa
  den philosophiske Propædeutik. Og siden jeg har seet, at Gamle og
  Corpus Juris, om hvem jeg reent havde opgivet Haabet, at de
  nogensinde skulde blive forlovede, i al Fald ikke i denne Verden,
  virkelig omsider ere blevne forlovede og det med saadanne Piger som
  Emmy og Andrea Margrethe, ja saa skulde jeg næsten troe, at man gjør
  bedst i at vente, thi jo længere man venter, des bedre bliver det.
  
  Men den Lysblaaøiede da? -- Ak tal ikke om hende, for saa blive strax
  alle mine gode Forsætter til Intet. Jeg vil kun sige saameget, at
  igaaraftes drak jeg Dus med hendes Broder i Studenterforeningen, og
  at han er et meget vakkert Menneske, men dog ikke saa elskværdig som
  Søsteren.
  
  Og nu Farvel -- dog det er sandt, Eet har jeg endnu at sige. Dersom
  Nogen af dem, som læser, hvad jeg her har fortalt, skulde være saa
  ulykkelig, aldrig at have været i nogen Præstegaard, da vil jeg sige
  til enhver Saadan: »Reis derud, reis strax, reis heller i Dag end i
  Morgen, thi ligesom den, der ikke har været i Danmark, ikke kjender
  det Bedste i Verden, saaledes kjender heller ikke den, som ikke har
  været i en Præstegaard, det Bedste i Danmark. Og dog -- hvad kan det
  nytte, at Du reiser til denne eller hin Præstegaard? -- nei Du maa
  komme netop til saadan en Præstegaard som Nøddebo Præstegaard, og
  netop til saadan en Præstemand og til saadan en Præstekone og fremfor
  Alt til _saadanne to Præstedøtre_!«
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg