text: Åbenlyse trykfejl er rettet, men forfatterens stavning er i øvrigt
  bevaret. Denne bog er oprindelig trykt med frakturskrift; i
  nedenstående tekst er _ brugt til at angive antikvaskrift, symbolet ~
  er brugt til at angive  s p a t i e r e t  tekst, og # til fed tekst.
  En indholdsfortegnelse kan findes sidst i bogen.
  
  
  
  
   Korvetten Heimdals Togt
  
            til
  
   de vestindiske Farvande
  
    i Aarene 1861 & 1862.
  
  
             Af
  
          J. Holm,
  
    Lieutenant i Søetaten.
  
  
    Med sex Lithografier.
  
  
   Kjøbenhavn.
  
   Fr. Wøldikes Forlagsboghandel.
  
   1863.
  
  
  
  
  Reiseværker.
  
  
  Livingstones Reise i Syd-Africa,
  
  paa Dansk ved #M. Th. Wøldike#. To Bind med Portrait, Kort,
  Lithographier og Træsnit. hft. 6 Rd. ib. 7 Rd.
  
  
  _Dr._ Barths Reiser i Nord- og Mellem-Afrika,
  
  paa Dansk ved #J. Michaelsen#. To Bind med Portrait, Kort,
  Lithographier og Træsnit. hft. 7 Rd. 36 Sk. Eleg. ib. 9 Rd. 4 Sk.
  
  
  Erindringer fra et Togt med Fregatten "Sjælland"
  
  til Brasilien og Vestindien i Aarene 1860-61 ved _cand. med & chir._
  #Friis#, Fregattens Skibslæge. hft. 48 Sk.
  
  
  Fox-Expeditionen
  
  i Aaret 1860 over Færøerne, Island og Grønland af #Th. Zeilau#,
  Premierlieutn. i Inf., med Lithographier og Kort. hft. 2 Rd.
  
  
  Den sidste Franklin-Expedition
  
  med "~Fox~" Cpt. M'Clintock, ved #Carl Petersen#, Tolk ved
  Expeditionen. Med Portrait, Kort, Lithographier og Træsnit. hft. 3
  Rd.
  
  
  Paa Stepperne,
  
  #Reiseskildringer fra Canada og de forenede Stater# af #J. Caird#,
  oversat af #M. W.# med Kort. hft. 72 Sk.
  
  
  Sinai og Golgatha.
  
  #Reiser i Østerlandene# af #F. A. Strauss#, oversat af ~A.
  Olivarius~. Med Lithographier og Kort. hft. 2 Rd. 48 Sk.
  
  
  En Fodvandring i fire Verdensdele
  
  af #W. C. Samuelsen#. Med Portrait. hft. 1 Rd. 24 Sk.
  
  
  
  
  [Illustration: Klart Skib.]
  
  
  
  
   Korvetten Heimdals Togt
  
   til
  
   de vestindiske Farvande
  
   i Aarene 1861 & 1862.
  
  
   Af
  
   J. Holm,
  
   Lieutenant i Søetaten.
  
  
   Med sex Lithografier.
  
  
   Kjøbenhavn.
  
   Fr. Wøldikes Forlagsboghandel.
  
   1863.
  
  
   G. S. Wibes Bogtrykkeri.
  
  
  
  
  Forord.
  
  Naar man henvender sig med følgende Beretning til Publikum, da er det
  nærmest for at imødekomme den Interesse for Marinen, der lever i
  Nationen og har et gyldigt Krav paa at blive tilfredsstillet.
  
  Det er nu 16 Aar siden, at Korvetten Galathea vendte tilbage fra sin
  Jordomseiling; ingen dansk Orlogsmand har senere foretaget et
  lignende Togt, ihvorvel der i nævnte Tidsrum har været nogle enkelte,
  for vore Forhold, lange Expeditioner.
  
  Om disse har der imidlertid Intet været forelagt Offentligheden.
  Denne har ikke kunnet danne sig et klart Begreb om Nytten af at vise
  Flaget -- Tegnet paa Nationens Selvstændighed; den har ikke kunnet
  indsee det Gavnlige i, at en Orlogsbesætning i længere Tid holdes
  under Kommando.
  
  De Rapporter, der fra Tid til anden indrykkes i Pressen, minde
  forbigaaende om et saadant udsendt Skibs Tilværelse; men de forlades
  med Døgnet, der har skabt dem. Den snevrere Kreds, der ved
  Bekjendtskab er knyttet til Skibsbesætningen, tilfredsstilles, naar
  et beroligende "Alt vel" er føiet til Slutningen af Rapporten.
  
  For dem, der ønske nærmere Oplysninger, vil maaskee et samlet Billede
  af et saadant Togt være velkomment, da det vil afgive en Maalestok
  for de Forventninger og Fordringer, der knyttes til en udsendt
  Orlogsmand.
  
  Idet Forfatteren saaledes, fra et vist Synspunkt, føler sig
  berettiget til at byde Publikum en Beskrivelse af Korvetten Heimdals
  Togt, maa han anmærke, at han har søgt at give denne en saa
  sammentrængt og letfattelig Form som mulig. Kjendsgjerninger,
  Begivenheder og Indtryk gaae Side om Side; de første bære det
  officielle Stempel, og han haaber, at de sidste, for Heelhedens
  Skyld, maa møde Velvillie hos Læseren.
  
  Foruden den særlige Skildring af Heimdals Togt, har Forfatteren følt
  sig kaldet til at give en Fremstilling af et almindeligt Orlogstogt.
  I Supplementet "Ombord" har han søgt at give en Skizze af det Liv,
  der nutildags rører sig i en dansk Orlogsmand.
  
  Kjøbenhavn, i December 1862.
  
  Forfatteren.
  
  
  
  
  Udreise og Ankomst til Øerne.
  
  
  Under Kommando af Orlogskaptain Grove afgik Korvetten fra Kjøbenhavns
  Red d. 30te Juni, anløb efter Ordre Plymouth for at fylde Kul og
  afgik den 10de Juli herfra direkte til Vestindien. Overreisen var
  begunstiget af særdeles godt Veir, men Passaten var noget flau,
  hvorfor Korvetten, skjøndt en god Seiler, kun opnaaede en
  Middelreise, d. e. 4 Uger fra Kanalen. Vel er Heimdal en Dampkorvet;
  men det Høieste, den kan rumme, er Kul for 7 Gange 24 Timer, og
  Kulkjælderen er derfor en Sparebøsse, som man ikke tyer til, førend
  det er høist nødvendigt. Paa en Reise som denne behøvedes det heller
  ikke, og Damp blev saa lidt som muligt benyttet. Passaten, som man
  træffer omtrent på Madeiras Brede, blæser jo bestandig mod Vest, og
  man har kun at gjøre sig saa bred som mulig med Seil, naar man har
  opnaaet at fange den.
  
  Efter de forskjellige Aarstider træffer man Passaten snart paa
  nordligere, snart på sydligere Breder, men næsten altid der, hvor den
  verdensberømte Amerikaner, Lieutenant Maury, har sat dens Grændse.
  Denne af sin Virksomhed for den transatlantiske Fart saa høit
  fortjente Mand har med utrættelig Flid udarbeidet Reiserouter over
  Atlanterhavet, som den Søfarende i næsten alle Tilfælde staaer sig
  ved at følge. Ved at benytte nogle og tyve Tusinde Skibsjournaler har
  han opnaaet det smukke Resultat, til enhver Tid paa Aaret at kunne
  angive de fremherskende Vind- og Veirforhold paa forskjellige Steder,
  hvorefter han har udarbeidet Router for de korteste Reiser. Endogsaa
  Skibsførere, der have udbedt sig hans Raad, har han forudsagt den
  Vei, de under visse Eventualiteter burde tage, og da hans Spaadomme
  altid ere gaaede i Opfyldelse, har han beseiret mangfoldige Fordomme
  og givet Navigationen en videnskabelig Karakteer, der mere og mere
  lægges til Grund for Seiladsen i den nyere Tid. I de senere Aar har
  ethvert dansk Orlogsskib, der gaaer over Atlanterhavet, ført en
  meteorologisk Journal, som er bleven tilstillet Lieutenant Maury, og
  en saadan blev ogsaa paa dette Togt ført af en af Korvettens
  Officerer.
  
  Angaaende Overreisen er der ikke videre at bemærke. En Søreise, der
  er eensformig i sig selv, vilde blive det endnu mere for Læseren, og
  Beskrivelsen af en tiltagende Hede vilde maaskee fra dennes Side møde
  en tiltagende Kulde, hvilket vi for enhver Priis ville undgaae.
  Imidlertid er Heden i Troperne ingen Spøg for de dertil uvante
  Europæere, og i en Orlogsmand, hvor saamange Mennesker ere
  sammenpakkede i et indskrænket Rum, forvandler en Sygdom sig let til
  en Epidemi. Vort Skib, der havde Fredsbesætning (156 Mand;
  Krigsbesætningen er omtrent 20 Mand mere), var iøvrigt særdeles vel
  apteret og hjemmefra godt forsynet med Midler til Sundhedspleien. Men
  ogsaa ombord blev der gjort Alt for at fremme Hygieinen, og der kan
  gjøres meget, naar Skibschefen stadigt har sit Øie henvendt paa dette
  vigtige Punkt.
  
  Den 8de August fik vi Øen St. Bartelemy i Sigte, og Dagen efter vare
  vi udenfor Christianssted, der ligger paa Nordsiden af St. Croix og
  hvor Gouverneuren boer. Da vi ikke kunde løbe ind i Havnen, sendte
  Chefen sine Depecher iland til Gouvernementet, Fortet saluteredes, og
  vi gik strax til Frederikssted, hvor vi ankom samme Eftermiddag.
  Herfra tog Chefen over Land til Christianssted for at melde sig hos
  Gouverneur Birch, hvem han var underlagt med Hensyn til Tjenesten ved
  de danske Øer. En glimrende Diner, som Gouverneuren nogle Dage senere
  gav i Gouvernementshuset for Korvettens Officerer, indviede vor
  Ankomst til det danske Vestindien.
  
  Dagen efter, den 12te August, kom Korvetten for første Gang til
  Ankers i St. Thomas' Havn, hvor Chefen satte sig i Forbindelse med
  Vicegouverneur Berg og de øvrige Autoriteter. I Havnen var der ingen
  fremmede Orlogsmænd eller Kapere, hvorimod der var indløben
  Efterretning om, at en Snees Skibe vare tagne i Søen af Sydstaternes
  Kapere og brændte af disse, da det ikke tillodes dem at sælge deres
  Priser i nogen Havn. Da Forholdene i St. Thomas vare rolige, gjorde
  Korvetten d. 19de August et lille Kryds til St. Jan, og i Slutningen
  af samme Maaned nogle Krydstoure mellem Øerne.
  
  Den 5te September gik de nordlige Staters Krigsdampskib Powhattan til
  Ankers i St. Thomas' Havn for at forsyne sig med Kul. Det var et af
  de Skibe, som vare udsendte for at erobre Sydstaternes armerede
  Dampskib Sumter, der, som man veed, heldig undslap sine overlegne
  Fjender og endelig sluttede sin Rolle i Vestindien ved at undgaae det
  ved Martinique stationerede "Iraquois'" Forfølgelse. Sumter var de
  nordlige Staters flyvende Hollænder og imod den nærede de en
  Forbittrelse, som jo ikke blev formindsket ved den ofte gjentagne,
  men altid frugtesløse Jagt efter den. Vi fik ikke Sumter at see, da
  den vel vogtede sig for at komme til St. Thomas, hvor dens Fjender
  bestandig laae paa Luur.
  
  Med Gouverneuren og Vicegouverneuren gik vi den 6te September til St.
  Jan, ved hvilken Leilighed det undersøgtes, hvorvidt en lille Ø
  (Loango), der ligger tæt ved St. Jan, hører til den engelske Ø
  Tortola (hvad dennes Bestyrelse havde paastaaet) eller under den
  danske Regjering. Efter hvad vi senere have erfaret, oplystes det, at
  Øen Loango hører os til, og den danske Krone har saaledes i 1861 havt
  en Tilvæxt -- men den er rigtignok ikke meget betydelig, da hele Øens
  Befolkning kun bestaaer af nogle faa Negerfamilier.
  
  Forholdene ved St. Thomas vare bestandig rolige, derimod var der fra
  en anden Kant indløbet Efterretninger om Kaperier af Sydstaternes
  Skibe, idet nemlig den danske Generalkonsul Stürup i Caracas havde
  indberettet, at Sumter blandt andet havde taget 2 Skibe, der vare
  bestemte til Porto Cabellos Havn. Da Generalkonsulen i samme
  Skrivelse udtalte, at det vilde være meget gavnligt for de danske
  Interesser der i Landet, om et dansk Krigsskib for en kort Tid kunde
  anløbe Republiken Venezuelas Havne, og da dette stemmede med den
  Tjeneste, der ogsaa hjemmefra eventuelt var forbeholdt Korvetten,
  besluttedes det, at denne skulde gjøre en kort Udflugt til de omtalte
  Steder.
  
  
  
  
  Togt til La Guayra og Porto Cabello.
  
  Besøg i Caracas.
  
  (9de September -- 29de September.)
  
  
  Den 9de September afgik Korvetten fra vore Øer og satte Kurs efter La
  Guayras Red. Veiret var ikke lovende og adskillige Omstændigheder,
  navnlig en tung og trykkende Atmosfære, lode endogsaa formode, at en
  Orkan var i Anmarsch. Det var anden Gang paa Togtet, at en saadan,
  gjennem sine Profeter Atmosfæren og Barometret, havde meldt sig. Den
  første Allarm i Leiren skete ved vor Ankomst til St. Thomas den 12te
  August; den tredie og sidste ved vor Tilbagekomst til denne Havn
  efter det her nævnte Togt. Heldigviis blev det ved Symptomerne; dog
  fik vi at vide, at der hvergang vi havde iagttaget disse, havde været
  Orkan længere nordpaa. For dem af vore Læsere, der maatte ønske at
  gjøre nærmere Bekjendtskab med disse det tropiske Klimas
  Fredsforstyrrere, kunne vi henvise til de engelske Forfattere Reid og
  Piddington, der have bragt dem i System og indeholde fuldstændige
  Beskrivelser saavel af Tegnene paa deres Komme, som af de Maader,
  hvorpaa man skal søge at undgaae dem. Et nyt Kjendetegn paa Orkaners
  Komme er desuden opdaget af en Mand, der i en Menneskealder har
  iagttaget Klimatforholdene i St. Thomas, og da det skal være et
  ufeilbarligt Tegn paa en ankommende Orkan, ville vi ikke undlade at
  omtale det her. Det forklares saaledes:
  
  Orkanen gaaer i Hvirvler fra Atlanterhavet over Antillerne til
  Florida Golfen. Disse Hvirvler indeholde igjen utallige smaa
  Hvirvler, der række langt udenfor den egentlige Orkans Kredsløb og
  have den Virkning paa Vandoverfladen, at Draaber af denne løsrives og
  hoppe ret op af Søen. Dette Fænomen, der kan vise sig mange Timer før
  Vinden, skal afgive den paalideligste Bebudelse af Orkanen. Som
  almindelig Hovedregel gjælder det i vore vestindiske Farvande at søge
  sydefter; thi jo mere man nærmer sig Sydamerikas Nordkyst, der saa at
  sige aldrig hjemsøges af Orkaner, desto sjældnere vil man overraskes
  af disse. Bermudas Øerne ligge i deres værste Strøg, og Udtrykket
  "Bermudas Punsch", der er et Ordsprog mellem Søfolk, indeholder en
  Hentydning hertil. Af vore Øer er St. Thomas den, der har været meest
  hjemsøgt. Den sidste Orkan fandt Sted den 2den August 1837 og var
  over al Beskrivelse voldsom. Nogle og tredive Skibe forliste totalt i
  den ellers sikkre Havn, der var saa opfyldt med Vrag og sunkne Skibe,
  at det engelske Postdampskib, som ankom faa Dage efter, havde ondt
  ved at finde et Sted, hvor det kunde kaste Anker. De Skibe, der ikke
  kappede Masterne, kæntrede paa deres Ankerplads, et Fort ved Havnen
  blæste ned i kortere Tid, end det kunde skydes ned med Kanoner, og
  flere hundrede Huse ødelagdes i Byen, hvor desuden adskillige Folk
  ihjelsloges; i Havnen druknede hundrede Mennesker.
  
  Efter 5 Dages Seilads kom vi den 14de September tilankers ved La
  Guayra, hvorfra Chefen, med nogle af Officererne, næste Dag tog op
  til Caracas for at sætte sig i Forbindelse med den derboende danske
  Generalkonsul, Legationsraad Stürup.
  
  Caracas, Hovedstaden i Republiken Venezuela, ligger kun nogle faa
  Mile fra La Guayra; men Veien gaaer over de høie Bjerge, der hæve sig
  langs med Kysten, og ved hvis Fod Byen La Guayra ligger. I de senere
  Aar er der anlagt en Kjørevei, hvilken vi, da vi vare Flere,
  besluttede os til at benytte. Fulde af Forhaabning om den Nydelse, vi
  gik imøde, stege vi ind i den noget skrøbelige _careta_ og rullede ud
  af Byen. Efter c. 10 Minuters Forløb begyndte allerede Opkjørselen ad
  Bjergveien, og vi vare snart enige om, at hvad vi følte og saae,
  overgik vore dristigste Forventninger. Medens vi gradeviis viklede os
  ud af den tropiske Atmosfære, udfoldede dens glimrende Rigdom og
  Farvepragt sig under os. Den smalle Slette, der med sine
  Sukkermarker, Kaffeplantager, Huse og Haver paa den nordlige Side
  begrændsedes af de mægtige skovbegroede Bjergskrænter, og paa den
  sydlige af den hvide Skumfryndse, som det caraïbiske Havs Brænding
  dannede om dens Fod, var et høist tiltalende Syn, som Veien i sine
  lunefulde Snoninger snart aabnede, snart lukkede for vort Blik. Men
  netop Veien selv, hen ad hvilken vi fore med den Fart, som tre Heste,
  opmuntrede af spanske Eder og Pidskeslag, kunde give os, havde vi paa
  Grund af disse henrivende Udsigter ikke skjænket nogen synderlig
  Opmærksomhed, før der indtraf et lille Tilfælde, der i et Nu gjorde
  vore Sandser sobre. Den ene Hest blev indviklet i Seletøiet og faldt;
  men Kudsken stoppede behændig: som et Lyn var han nede af Bukken, og
  vi kom naturligviis i en Fart ud af Vognen. Det hændte sig, at et
  Kjøretøi, hvori der var to spanske Herrer, kom bagefter, og deres
  Kudsk kom til. Under utallige Eder, blandede med Paakaldelser af
  Madonna, blev Hesten reist og da Chefens Ordonnants, en Topsgast fra
  Fore Mers, fik Øie paa et Stykke Toug, begyndte han dermed at knobe
  det iturevne Seletøi sammen, saa at vi efter nogle Minuters Forløb
  kunde stige ind og igjen rulle afsted.
  
  Under dette korte Ophold, der fortrinligt egnede sig til Eftertanke,
  kom vi under Veir med, at man ingen Illusioner kan gjøre sig om sin
  Skjæbne, hvis man er saa uheldig at vælte paa denne Vei. Den er saa
  at sige skrællet af Bjergsiden, som man har tilvenstre, naar man
  kjører op, og da den er saa smal, at to Vogne ikke uden Forsigtighed
  kunne passere hinanden, har man hele Tiden tæt tilhøire de gabende
  Afgrunde, der vel ere smukke og bevoxede med Skov, men hvis Bund Øiet
  ikke kan udspeide. Vi hørte ogsaa senere, at forholdsviis Faa benytte
  Vogne, der have afstedkommet flere Ulykker, og vi ville anbefale
  Enhver, som gjør denne Reise, at bruge Muler, hvilket er ulige
  sikkrere og ligesaa behageligt. Forresten ville vi varmt anprise
  selve Veien, der er fuld af Skjønheder og maa foretrækkes til
  Nedstigningen. Den gamle, betydeligt steilere, Ridevei kan da
  benyttes til Opgangen.
  
  Noget efter at det omtalte lille Uheld var skeet, kom vi til en
  _posada_ eller et Værtshuus, hvis hele Udseende rigtignok langtfra
  svarede til den Forestilling, det velklingende fremmede Navn maatte
  opvække. Alt var forfaldent og svinsk. Vi fik imidlertid Begreb om
  spansk Høflighed (ikke den proverbielle) ved den Artighed, de to
  spanske Herrer, vi reiste i Følge med, udviste imod os. De bøde os
  det Bedste, Huset formaaede, og vare utrættelige i at vise os
  Opmærksomhed. Senere gjorde vi dem et Besøg i Caracas, hvor de
  opholdt sig paa en Gjennemreise til Valencia.
  
  Den anden _posada_, som vi bedede ved, ligger paa en saa yndig Plet,
  at dens Navn meget passende kan være _Eldorado_; saavidt vi erindre,
  hedder den ogsaa saaledes. Det er i Sandhed en paradisisk Have. Foran
  Huset, hvis Ryg ligger op imod Klippen og hvis Indgang vender mod
  Havet (eller rettere Luften), ligger en lille Flade, omtrent saa stor
  som det Halve af Kongens Nytorv, og paa dette lille Rum er der en
  Rigdom af forskjelligartet Vegetation, som man vistnok længe skal
  lede om Magen til. Ved Siden af Pilen, Poplen og det hjemlige
  Hyldetræ blomstrede Orangetræet, Kochenilleplanten, Gummi-, Guayava-
  og Mangotræet. Paa Klippen bagved paraderede kæmpemæssige Kaktus, og
  de for Troperne karakteristiske Bananer udfoldede deres brede Blade
  midt imellem en Væxt af Tobaks-, Kaffe- og Bomuldsplanter. Som en
  Ramme om det Hele stode de mægtige Bjerge med deres mørke Afgrunde,
  dybe Kløfter og afvexlende belyste og beskyggede Toppe. Vi føle
  destoværre, at Beskrivelsen kun er mat imod det Indtryk, som
  Beskuelsen af denne Naturskjønhed efterlod hos os, og at
  Pennetegningen er høist ufuldstændig. Men selv om vi havde Penselen
  og de friskeste Farver til vor Raadighed, kunde vi dog ikke male
  Solen, den lette Bjergluft, den elastiske Stemning til at nyde, den
  dybe Ro til at samle -- Sligt maa sees og føles.
  
  Fra dette Sted kjørte vi endnu et _à_ totusind Fod opad, lig Guder i
  Skyerne og saa begyndte Nedkjørselen til Caracas, der ligger i en
  yndig Dal omtrent 3000 Fod over Havet.
  
  Det var alligevel ikke uden en sørgmodig Følelse, at vi bevægede
  os gjennem disse Naturens Skjønheder, thi i skjærende Modsætning
  til dem stode Landets indvortes Uroligheder og høist uheldige
  Regjeringsforfatning. Faa Dage før vi vare ankomne, var der indtraadt
  en dobbelt Forvikling i denne, idet nemlig et Parti, støttet navnlig
  af Militairet, havde indkaldt den gamle General Paëz, der høist
  uvillig og modstræbende overtog Pladsen som Republikens Diktator og
  derved atter kastedes ind i sit Fædrelands ulykkelige Borgerkrige.
  Med Undtagelse af La Guayra og Hovedstaden Caracas var det øvrige
  Land endnu i den forrige Regjerings Hænder, og General Paëz's
  Forposter stode ikke mere end en Miils Vei søndenfor Caracas. Det
  andet Parti betegnedes ved alle de Lovløsheder, der følge af
  irregulair Krigsførelse; Røverier og Brandskatninger hørte til Dagens
  Orden, og Regjeringen i Caracas hindredes ved Pengemangel fra at
  skabe en disciplineret Armee og gaae angrebsviis tilværks. Til
  Hovedstaden vare flere Flygtninge fra Landet ankomne, udplyndrede og
  berøvede Alt hvad de eiede; al Handel og Plantagedrift var saagodtsom
  standset, kort: Tilstanden var høist sørgelig.
  
  Det Pas, som var os medgivet fra Kommandanten i La Guayra, blev
  viseret ved Forposterne søndenfor Byen, og efterhaanden som vi nu
  nærmede os Caracas, saae vi Spor af Krigen og Tegn paa Indbyggernes
  Dovenskab og urolige Karakteer. Udyrkede Jorder og halvt eller heelt
  sammenstyrtede Huse glede forbi os. Paa nogle faldefærdige Mure
  læstes: _Eviva Paëz, abayo Tovar!_ smurt op med plumpe Bogstaver, og
  denne Inskription, der oftere gjentoges, hyppigt anbragt paa de
  kurieuseste Steder, godtgjorde da idetmindste, at intet nyt Parti var
  kommet til Magten, medens vi foretoge Reisen fra La Guayra. Disse
  Ryttere i fantastiske Uniformer, hvoraf vi saae nogle sprænge os
  forbi, var altsaa Paëz's Officerer og disse Fodgængere af alle Slags,
  der nu bleve hyppigere, hans midlertidige Undersaatter. Byen, som
  anmeldte sig ved en yderst slet Brolægning, var altsaa Caracas. Vi
  rullede ind i den i Mørkningen efter c. 6 Timers Kjørsel.
  
  Generalkonsul Stürup, der af den danske Vicekonsul i La Guayra, Hr.
  Roosen, ved Telegraf var underrettet om vor Ankomst, modtog os med
  stor Hjertelighed. Chefen tog efter Indbydelse Bolig i hans eget
  Huus, og til Officererne havde han sørget for Værelser i det bedste
  Hotel i Byen. En Timestid efter vare vi Alle forsamlede ved
  Middagsbordet hos vor ædle Vært og hans elskværdige Familie.
  
  Det vilde være aldeles umuligt at omtale vort Ophold i Caracas uden
  tillige at nævne Hr. Stürups Huus, der paa en saadan Maade aabnede
  sig for os, at vi aldrig traadte over dets Dørtærskel uden at føle os
  hjemme. Hver Dag var det Udgangspunktet for en eller anden Udflugt i
  Omegnen, hver Aften havde vi der Leilighed til at være sammen med
  Familiens elskværdige Omgangsvenner og til at nyde godt af den ikke
  uinteressante Blanding af dansk Gjæstfrihed og spansk Høflighed, som
  saaledes bødes os.
  
  Den bevægelse og det Røre, der var i Byen paa Grund af de forstyrrede
  Forhold, var meget tiltalende for os, som jo vare i den særegne
  Stilling, at vi med Interesse kunde følge Bølgebevægelsen paa
  Overfladen, uden at behøve at analysere de uhyggelige Kræfter i
  Dybet, hvorfra den udgik. For os var det en reen Nydelse at spadsere
  igjennem den temmelig anseelige By og betragte dens lave Huse,
  tilgittrede Vinduer, Boutiker, Bygninger og Torve. Paa alle Pladser
  exercerede Rekruter; Officerer og Ordonnantser gallopperede igjennem
  Gaderne, hvor Drivere, Muler og Karrer krydsede hverandre. Saa kunde
  man komme til en Gade, hvor ligesom alt Liv syntes uddød; men Solen
  skinnede dog mildt over den, og dens drømmende Udsigt til de fjerne
  Bjerge talede meer end nogetsomhelst Andet til Fantasien.
  
  Medens vi benyttede Leiligheden til at forherlige vort private Liv,
  blev den officielle Side af Besøget naturligviis ikke forsømt.
  Ledsaget af Generalkonsulen aflagde Chefen med Adjutant Visiter hos
  de fremmede accrediterede Gesandter, hos Udenrigsministeren og
  endelig hos Diktatoren selv.
  
  Bland Andet, der paahvilede Korvetten paa nærværende Togt, skulde
  den nemlig minde den venezuelanske Regjering om nogle Espera
  Fordringer, som Kjøbmændene i St. Thomas fra tidligere Tider havde
  paa denne. Afdragene paa dette Laan, der skulde dækkes ved
  Toldindtæger, vare imidlertid paa Grund af den forstyrrede Regjering
  udeblevne; men Øieblikket var ikke heldigt til at faae dem betalte.
  Udenrigsministeren anerkjendte vel Fordringerne, men saae sig ikke
  istand til at opfylde dem, da Krigen, der havde varet i 3 Aar,
  aldeles havde udtømt Landets Hjælpekilder. Han lovede imidlertid at
  gjøre Fordringerne Fyldest, saasnart det var ham muligt, og dette
  Løfte har han ogsaa senere indfriet.
  
  Dagen efter besøgte vi General Paëz. Vi ledsagedes paa dette Besøg af
  Hr. Stürup og en dansk Læge Dr. Frydensberg, som kjender Generalen og
  endog har havt Leilighed til at vise ham ikke uvæsentlige Tjenester.
  Han fortalte os, at da Paëz ved den forrige Revolution var styrtet og
  fængslet, frygtede man endogsaa for, at Modpartiet vilde lade ham
  skyde, og dette bevægede da nogle af hans Tilhængere, med _Dr._
  Frydensberg i Spidsen, til at aabne en Subskription for at skaffe
  Generalen Midler til at fragte et Skib, der kunde tage ham ombord.
  Planen saavelsom Flugten lykkedes, og en Time efter at Paëz var
  afseilet, kom der Ordre til at lukke La Guayras Havn. Siden den Tid
  er vor danske Læge gode Venner med den gamle General, og denne kunde
  hverken have faaet en bedre Ven eller Læge. Hvor hans joviale Ansigt
  viser sig, bliver der snart Solskin, og naar han paa sin adstadige
  Mule rider gjennem Gaderne i Caracas, krydse mange venlige Øiekast
  hans Vei, og han hilser muntert til Høire og Venstre. Den brave
  Doktor maa ofte tage sine Patienters gode Villie i Gjerningens Sted
  og nøies med Venlighed istedetfor Betaling, hvad han gjør med megen
  Gratie. Da han desuden ved Krigens Udbrud, under en rasende Gadekamp
  i Caracas, med stor Ro gik omkring og forbandt baade Venner og
  Fjender, er det intet Under, at han er afholdt af Venezuelanerne,
  medens de Danske, der see ham derovre, glædes over hans trofaste
  Ihukommelse af sit Moderland, hvis kraftige Humor og gamle Sange
  klinge dobbelt liflige, naar de høres saalangt fra Hjemmet.
  
  Generalens Bolig (d. v. s. Hovedqvarteret -- thi Generalen eier
  hverken Huus eller Penge) laa i en Udkant af Byen. Alt var her paa
  Krigsfod; Skildvagter vare stillede ud; Ordonnantser kom og gik, og
  et Par Kompagnier laae i Gaarden og sov med Geværet ved Siden. Vi
  modtoges af en Adjutant, der førte os ind i et stærkt oplyst Værelse,
  hvor en livlig Konversationsmumlen mellem en Mængde Herrer og Damer
  hilsede vor Indtrædelse. Vi befandt os ved et improviseret Hof, som
  kun var nogle faa Dage gammelt, og det var ikke uinteressant at lade
  Øinene løbe hen over de forskjellige Grupper, som vi, staaende midt i
  Salen, betragtede.
  
  Pludselig blev der stille og Alle reiste sig, da General Paëz traadte
  ind. Vi bleve forestillede og meget høfligt modtagne, og da vi efter
  Indbydelse havde taget Plads og Komplimenterne udvexledes mellem
  Chefen og Præsidenten, begyndte igjen den dæmpede og livlige
  Konversation mellem Salens brogede Klynger. Saameget syntes at være
  vist, at det neppe var Politik, der afhandledes mellem de unge
  Officerer og de pyntelige Damer, hvis Vifter, Læber og Øine vare i en
  uophørlig Bevægelse, som paa det Bestemteste modsagde enhver
  Forestilling om Alvor eller Kjedsomhed.
  
  General Paëz dannede en betydelig Modsætning til sine unge
  Omgivelser. Han er høit oppe i de Halvfjerds og saae den Aften meget
  anstrængt ud. Han var yderst tarveligt paaklædt; men man bemærkede
  det neppe paa Grund af den Værdighed og Anstand, der var udbredt over
  hans Væsen og det ædle Ansigt, der oplivedes af Samtalen. De mange
  forskjellige Skjæbner, denne Mand havde fristet, det stormfulde Liv,
  han havde gjennemgaaet -- og den Storm, han endnu i sit Livs Aften
  var kaldet til at gaae imøde -- Alt dette gjorde ham til en
  interessant Personlighed, som man ikke uden Ærbødighed kunde
  betragte. For hans Uegennyttighed er hans Fattigdom det bedste
  Beviis. Naar Tanken falder paa den berygtede mexikanske General Santa
  Anna, der fortiden lever i St. Thomas -- hvortil han har trukket sig
  tilbage med Millioner af sit Lands Penge -- bliver Modsætningen klar,
  og man beundrer den Mand, der alene ledet af Fædrelandskjærlighed
  trodser Savn og Farer som i sine unge Dage.
  
  For 27 Aar siden havde vor Chef været ombord i en dansk Orlogsbrig,
  der førte den daværende, af Paëz indsatte Præsident Vargas fra St.
  Thomas til Venezuela. Denne Omstændighed, dette Minde fra tidligere
  Tider, oplivede den gamle General og han udtalte sig meget
  erkjendtligt om de Tjenester, den danske Regjering dengang havde ydet
  Republiken.
  
  Efterat Audiensen havde varet et Kvarteers Tid, toge vi Afsked med
  Præsidenten, der venlig rakte os Haanden, og vi bleve af hans
  Adjutanter førte omkring i den smukke Have, som vi rigtignok kun ved
  Maanens Skin kunde betragte; imidlertid undgik et i Buxbom anbragt
  kæmpemæssigt _Eviva Paëz_ ikke vor Opmærksomhed, og den uvisse
  drømmende Belysning bidrog sit til at forhøie det romantiske Indtryk,
  som vi modtoge af dette Besøg. Interessen for En af Adjutanterne
  forhøiedes derved, at vi erfarede, at han var en Søn af Paëz og i
  længere Tid havde deelt Faderens Landflygtighed i Nordamerika.
  
  Den sidste Dag vi vare i Caracas, havde Generalkonsulen foranstaltet
  en diplomatisk Diner i sit Huus, hvortil den venezuelanske Udenrigs-
  og Indenrigsminister samt de fremmede Generalkonsuler vare indbudne.
  Denne Fest sluttede paa en værdig Maade vort officielle Besøg i
  Caracas, og det var os en stor Tilfredsstillelse her at finde
  Bekræftelse paa vor tidligere Overbeviisning, at den danske
  Regjerings Repræsentant nyder dyb Agtelse saavel hos Republiken
  Venezuela som hos de europæiske Gesandter.
  
  Imedens vi vare i Caracas, havde den hollandske Vicekonsul i
  Barcelona anmodet om, at Korvetten maatte komme dertil, da de
  derværende Europæeres Stilling var meget trykket paa Grund af de
  vexlende Partiers Magtsprog. Da imidlertid vor Generalkonsul ønskede
  Korvettens Nærværelse ved Porto Cabello, og dette tillige stemmede
  med Chefens Instruxioner, besluttede han sig til at anløbe den nævnte
  Havn (et Valg som senere vist sig at være meget heldigt), og den
  hollandske Vicekonsuls Begjæring toges derfor ikke tilfølge, saameget
  mere som den hollandske Generalkonsul i Caracas ikke havde
  understøttet Vicekonsulens Anmodning.
  
  Den 19de September om Morgenen sagde vi -- ikke uden en dyb
  Taknemmelighedsfølelse for det Skjønne, vi havde seet, og det Gode,
  vi havde nydt -- Farvel til Caracas, over hvis yndige Dale de tætte
  Morgenskyer barmhjertig sænkede deres Slør, forat vi ikke formeget
  skulde føle Skilsmissens Smerte. Hr. Stürup og en Herre af hans
  Familie ledsagede os tilhest, medens vi paa Muler tilbagelagde Reisen
  over Bjergene.
  
  Var Opstigningen himmelsk, kunde man nok kalde Nedfarten til La
  Guayra, hvor vi gradeviis gik Sol, Hede og Støv imøde, for
  diabolisk; men vi vare rige i Erindringen om de uforglemmelige Dage,
  vi havde tilbragt i Caracas, og det Psychiske havde Raad til at
  honorere den lille Vexel, der blev trukken paa det Fysiske. Paa denne
  Vei, der forresten var smuk paa sin Maade, og hvor vi blandt Andet
  passerede adskillige Steendynger, hvis Kors betegnede, at et Mord her
  var forefaldet, vare vi inde i en _posada_, der er beskreven af den
  berømte Reisende Humboldt -- men den var Intet imod vort føromtalte
  Eldorado paa Kjøreveien.
  
  Vi kom til La Guayra samme Dags Eftermiddag, og efter at have
  saluteret Generalkonsul Stürup med 9 Skud og hjertelig takket ham for
  hans mageløse Gjæstfrihed, lettede vi og stode om Natten ned imod
  Porto Cabello.
  
  Det glædede os at erfare, at den danske Vicekonsul i La Guayra, Hr.
  Roosen, under vor Fraværelse havde viist sig yderst gjæstfri mod vore
  Kammerater. De havde havt eventyrlige Ridetoure i Bjergene og havde
  endogsaa skimtet det forjættede Land, hvorfra vi vendte tilbage.
  
  Den 20de September gik Korvetten til Ankers ved Porto Cabello, der
  ligger en Snees Miil vestenfor La Guayra og har en god, om end ikke
  stor, Havn. Karakteristisk for alle de af Spanierne anlagte Byer ere
  de store Forter, som beherske dem. De ere vel anlagte saaledes, at de
  beskytte Byen imod Søsiden og bestryge Havneindløbet, der næsten
  altid gaaer tæt forbi deres Mure; men paa samme Tid ere de saaledes
  beliggende, at deres Kanoner med Lethed kunne bringes til at spille
  paa ethvert Punkt i Byen. Spanierne ere ikke bekjendte for deres
  blide Maade at regjere paa, og man begriber let, hvorledes
  Indbyggerne maae have følt det dobbelte Tryk af Præsteregjeringen i
  Byen, og af Fortet udenfor denne, og at de have afkastet Aaget,
  saasnart de følte sig stærke nok dertil.
  
  Den samme Vigtighed som disse Fæstningsværker havde for Spanierne,
  beholdt de naturligviis, da de bestode i uforandret Form under de
  efterfølgende Partikampe; og Fortet Libertador (44 Kanoner), der taus
  og truende kneiser ligeoverfor den aabne By Porto Cabello, med
  hvilken det kun ved en udskydende lille Landstrimmel er forbundet,
  seer udtrykkelig ud som en isoleret Magt, som en Stat i Staten. Vi
  havde ogsaa under Indseilingen bemærket, at de fleste af
  Skydeskaarene ud imod Søen vare tomme, og da vi, ved at komme længere
  ind i Havnen, saae den ene Kanon efter den anden strække sin sorte
  Hals ind imod Byen, formodede vi nok, at Alt ikke var saa ganske
  rigtigt. Om Sammenhængen hermed bleve vi snart oplyste af Konsul
  Stürup (en Broder til Generalkonsulen i Caracas), der kom ombord,
  saasnart vi vare tilankers.
  
  Kommandanten paa Fortet Libertador, som beklædte denne Post under den
  forrige Regjering, havde nemlig nægtet at anerkjende Paëz og truede
  med at skyde Byen ned, naar den ikke inden en af ham bestemt Frist
  opfyldte visse Fordringer. Imod et Bombardement var Byen aldeles
  værgeløs, og da den ogsaa, for at forsvare sig til Landsiden imod
  Marodeurer, havde maattet opkaste Barrikader i Enden af Gaderne, var
  dens Stilling yderst piinlig.
  
  Allerede den 15de havde de forenede Konsuler havt et Møde for at
  overveie, hvad der kunde foretages for at sikkre de mange i Staden
  værende Fremmedes Liv og Eiendom, og man havde henvendt sig til
  forskjellige fremmede Autoriteter for at faae en Orlogsmand til
  Stedet, men ingen havde til Dato indfundet sig. Vor Ankomst var
  derfor yderst heldig og opvakte levende Glæde. Selv i Tilfælde af et
  Bombardement var nu de fredelige Borgeres Liv og for endeel deres
  Eiendele sikkrede, idet de kunde søge og vilde have fundet
  Beskyttelse ombord i Korvetten. Ved at flygte ind i Landet vilde de
  kun være faldne i Hænderne paa de Røverbander, af hvilke de endog
  kunde vente et Angreb i selve Byen -- at søge ombord i et Orlogsskib
  var derfor deres eneste Udvei.
  
  Det havde været Korvettens Bestemmelse at afgaae den næste Dag, den
  21de; men under disse Forhold blev Afreisen udsat nogle Dage,
  saameget mere som alle de fremmede Magters Konsuler, med den danske i
  Spidsen, indgave et skriftligt Andragende til vor Chef om at forlænge
  Opholdet nogle Dage, indtil Svar kunde indløbe fra Caracas paa de
  Betingelser for Overgivelse, som Kommandanten af Libertador havde
  indsendt dertil.
  
  Betingelserne vare følgende:
  
   1. Pas for dem af Besætningen, der ønskede at forlade
   Landet, eller:
  
   2. Frihed til at forblive i Landet.
  
   3. Fritagelse fra Militairtjeneste for dem, der havde
   udtjent.
  
   4. Betaling af Garnisonens tilgodehavende Løn.
  
   5. En Afløser af mindst samme Rang som Kommandanten.
  
  Saasnart disse Betingelser, som man fandt rimelige og sikkert ventede
  vilde blive gunstigt optagne, vare afgaaede til Caracas, forsvandt
  den trykkede og mismodige Stemning i Byen. Forbindelsen aabnedes
  igjen med Landet, der, saalænge Fortet havde domineret, ikke havde
  villet erklære sig. At Posterne forbleve udstillede for at hindre et
  eller andet dristigt _coup de main_ af dem, der røvede for egen
  Regning, forøgede kun den almindelige Sikkerhed og formindskede ikke
  det gode Forhold, der begyndte at udvikle sig mellem Byen og
  Omegnen.
  
  Ved Ankomsten til en fremmed Fæstning sender man altid en Officeer
  iland for at melde, at man agter at salutere, dersom Saluten kan
  ventes besvaret med samme Antal Skud. Den Høistkommanderende boede i
  Byen og raadede ikke over Fortet; der blev derfor sendt en
  Parlamentair fra Premier-Kommandanten til Officeren i Fæstningen for
  at erfare om han, uagtet det fjendtlige Forhold der bestod mellem
  denne og Byen, vilde besvare den Salut, der gaves for Flaget. Efter
  nogle Timers Betænkning indløb bekræftende Svar, og Korvetten
  saluterede da Flaget med 21 Skud, der besvaredes fra Fortet med samme
  Antal. Premier-Kommandanten i Byen kom derefter ombord og modtog
  Salut af 9 Skud, hvilket glædede ham saameget, at han, saa søsyg han
  var (endskjøndt det var blikstille), med foldede Hænder vedblev at
  gjentage: _»benedice, benedice!«_ medens Fartøiet roede ham til Land.
  
  Vort forlængede Ophold gav Anledning til, at Korvettens Officerer
  modtoge megen Høflighed og Gjæstfrihed af de paa Stedet værende
  Europæere, som kappedes i at vise Repræsentanterne for det Flag, der
  havde beskyttet dem, al mulig Velvillie og Erkjendtlighed.
  
  Blandt de Europæere, der boede i Porto Cabello, var der endeel
  Tydske, som vi gjerne her vise den Retfærdighed, de paa Grund af
  Danmarks Strid med deres Nation ikke nyde af alle vore Landsmænd. I
  Europa boe vi formeget Dør om Dør med dem til at anerkjende deres
  gode Egenskaber, og gjennem Pressen lære vi som oftest kun deres
  Skyggesider at kjende -- i Amerika er det anderledes. Der hilse vi
  dem som Beslægtede, og det er vist, at hvor vi paa vore Reiser have
  truffet dem -- og vi have hyppig været i Berøring med dem -- have vi
  altid havt Grund til at glæde os over de smukke Sider af deres
  Nationalkarakteer, hvoraf Hjertelighed og Gemytlighed ikke ere de
  mindst fremtrædende.
  
  Naturen i Omegnen af Porto Cabello er overordentlig skjøn, og vi fik
  navnlig paa en meget smuk Ridetour, som vi i Selskab med nogle af de
  ovennævnte Herrer foretoge os, et Begreb om det mægtige Fastlands
  Skove. Paa vore prægtige spanske Heste sprængte vi ud af Byen, som vi
  netop paa Grund af disse prægtige Heste (dem vi vare ivrigt
  beskjæftigede med at studere) ikke skjænkede synderlig Opmærksomhed.
  Ved Forposterne havde vi dog samlet os saameget, at vi kunde give en
  værdig Hilsen -- men saa gik det, som det kunde, ud ad den deilige
  Landevei. Vi forlode snart denne og fulgte en lille Sti, der bugtede
  sig imellem Sukker- og Kaffeplantager og førte os under stadigt
  vexlende Trægrupper og Buskadser ind i den store kjølige Skov.
  
  Her kunde man med Sandhed sige, at man ikke kunde see Skoven for bare
  Træer; thi Vegetationens Rigdom var saa stor, Afvexlingerne saa
  pludselige og uventede, at det uvante Øie ikke kunde løsrive sig fra
  Enkelthederne, der paa det Heles Bekostning fremtraadte saa stærkt og
  glimrende.
  
  Naar man for første Gang befinder sig midt i den yppige tropiske
  Natur, da bliver man ligesom fortryllet over al den Skjønhed og
  Pragt, som Øiet neppe er tilstrækkeligt til at omfatte -- man seer og
  beundrer, og faaer ingen Tid til Reflexion; men naar man skal til i
  Erindringen at opsamle de Indtryk, som man har modtaget, kan man
  undertiden blive noget flau ved at bemærke, hvorlidt det man har
  seet, hefter i Tanken, hvorlidt Følelsen er tiltalt. Endskjøndt det
  neppe er rigtigt, ledes man til at gjøre Sammenligninger, og tænke
  paa "de dybe Dale med de Nattergale og de andre Fugle smaa, som
  tale", man offrer gjerne Pappegøiers og Kolibriers pragtfulde Fjer
  for en eneste Tone af en Sangfugl, og den pralende Blomst saae man
  gjerne forvandlet til en beskeden, men duftende. Endogsaa Træers og
  Planters febrilske Liv i Syden synes at tabe ved Sammenligningen med
  det friske Liv, hvormed det nordiske Foraar bryder frem og fylder Alt
  med Haab og Forjættelse.
  
  Vi gjorde Holdt inde i Skoven ved et net lille Huus, et Slags
  Gjæstgiversted, der beboedes af en tydsk Familie. Dets Navn var St.
  Estephe eller St. Estevan, og det laae i en Aabning i Skoven med en
  venlig Udsigt til Bjergene. Der var noget ret Eiendommeligt ved denne
  lille Menage og dens sorgløse Tilværelse. Manden var Jæger,
  Værtshuusholder, Insektsamler og Slangetæmmer. Fjerene af de brogede
  Fugle, han skjød, forvandlede sig under hans Kones flittige og
  smagfulde Haand til de skjønne Blomster, der ere saa efterspurgte i
  Europa, og vi forsømte naturligviis ikke Leiligheden til at forsyne
  os med disse kostelige -- og kostbare -- Produkter. Medens vi besaae
  endeel sjeldne Naturgjenstande og Manden gjorde Kunster med nogle
  Slanger, ved hvilken Forestilling hans Børn medvirkede, havde Konen
  dækket Bordet, og vi nøde under den svale Veranda et tarveligt lille
  Maaltid. Forfriskede stege vi atter til Hest og -- "vee Dig, Johan,
  naar Mads er bleven mæt" -- det gik ud over Hestene, da vi rede
  tilbage.
  
  Fra Caracas var imidlertid endnu den 23de intet Svar indløbet, og
  Chefen besluttede sig til at vente til den 25de, hvilket var den
  yderste Termin, til hvilken han, ifølge Gouverneurens Ordre, kunde
  forlænge sit Ophold. Men Forholdene vare allerede saa beroligende, at
  Konsulerne vare fuldkommen tilfredse hermed.
  
  Den 25de vare adskillige af vore Venner fra Porto Cabello ombord,
  deriblandt de fremmede Konsuler, der saluteredes med 7 Skud, og samme
  Aften vare alle Officererne indbudne til en Dands, der fandt Sted i
  en Villa udenfor Byen. Vi kjørte derud og tilbragte en meget
  behagelig Aften. Stedets Have var ved kouleurte Lamper forvandlet til
  et Tivoli _en miniature_, til hvilket Dørene stode aabne fra den
  stærkt oplyste Balsal, og vi kunde saaledes allerede i Frastand
  skimte nogle af de lyse og gratieuse Skikkelser, som vi kort efter
  under Præsentationen havde Leilighed til at beundre i Nærheden. Men
  vi fik ikke megen Tid til "indledende Bemærkninger" -- Musiken klang,
  og dens brusende Toner indviklede de danske Uniformer i den spanske
  Kontredands, hvoraf de igjen udviklede sig med mere eller mindre
  Berømmelse.
  
  Ude paa Verandaen (det neutrale Gebeet, hvorhen de mere Satte og
  Adstadige allerede ved Ballets Begyndelse havde trukket sig tilbage)
  florerede imidlertid Passiaren og Cigaren; _brandy and water_ nødes
  med stille Alvor og Champagnen med sine brusende Perler under Spøg og
  Snak af de Ungdommelige og Enthousiasterne, der desuden udmærkede sig
  ved Venskabsforsikkringer og Viften med Lommetørklæder og ved paa det
  første musikalske Signal igjen at styrte ind i de Dandsendes Rækker.
  Udenfor, høit over det Hele, straalede den tropiske Maane klart,
  Naturen afgav et mærkværdigt Chor af Frøer, der ligesom med
  Kastagnetter akkompagnerede Dandsen, og det var ikke alene glindsende
  Insekter, der lyste i Buskene, men brune Indianer-Ansigter med
  glimrende sorte Øine kiggede frem imellem disse, og lokkedes nærmere
  og nærmere af den livlige Balmusiks Toner.
  
  [Illustration: En Forpost af Venezuelanske Soldater.]
  
  Timerne svandt som Minuter, og en Efterklang af det livlige
  Selskab ledsagede os, da vi tilfods med endeel af vore Venner begave
  os paa Hjemveien til Byen. Maanen bredte sit magiske Skjær over Alt
  -- selv over Forposterne, der ved vore Ledsageres Stikord aabnede sig
  for os -- og dette var en viselig Indretning; thi Republikens
  Soldater egne sig virkelig ikke til at sees i Solens stærke Lys, selv
  om de kunne taale dens Varme. Baade de Soldater vi saae her og i
  Caracas, vare yderst mangelfuldt paaklædte. Trøier vare sjeldne
  Luxusgjenstande, Sko var der ikke Tale om, Skjorter og Beenklæder
  vare kun tilstede i defekte Exemplarer. Vi ville imidlertid haabe, at
  de "dog vare glade og fornøiede" -- idetmindste antydede Republikens
  Farver, der prangede enten som Kokarder paa Huerne, som Bind om
  Armene eller som Skjærf, at deres Tro var stor, og dette er jo det
  Vigtigste.
  
  Ved Havnen toge vi Afsked med vore Værter, og kort efter at vi vare
  komne ombord, lettede vi.
  
  Den 25de Kl. 1 om Morgenen forlode vi Porto Cabello, og idet vi
  ankrede ved Frederikssted den 29de, sluttede vi denne lille Tour.
  
  Fortet Libertador overgav sig, som vi senere erfarede, 3 Dage efter
  vor Afreise til General Paëz.
  
  
  
  
  Ved de danske Øer.
  
  (29de September -- 2den November.)
  
  
  Idet vi vende tilbage til vor Hovedstation, de danske Øer, ville vi
  kortelig berøre de Tjenestepligter, som motiverede Korvettens
  Tilstedeværelse ved disse.
  
  I det Hele taget skulde vi beskytte den danske Handel og Skibsfart og
  afværge ethvert Brud paa vor Neutralitet. Med Hensyn hertil maatte vi
  altsaa skjænke det danske Gebet særlig Opmærksomhed, og hovedsagelig
  være tilstede der, hvor det var tænkeligt, at dette kunde krænkes. Af
  vore danske Øer var derfor St. Thomas den, hvor vi fornemmelig burde
  opholde os, og dette blev da ogsaa Tilfældet; men da Farvandet mellem
  Øerne tillige havde Krav paa vor Opmærksomhed -- idet vi særlig der
  skulde beskytte den danske Skibsfart -- foretoges der hyppige
  Overfarter til St. Croix. Dette var ogsaa for endeel begrundet i den
  Omstændighed, at Gouverneuren, hvem Chefen var underlagt og af den
  Grund oftere maatte konferere med, boede der. Efter at have berørt
  disse lokale Forhold, ville vi ikke trætte Læseren med at berette,
  hvorofte vi gik fra eller til St. Thomas, St. Croix eller St. Jan,
  men kun betegne vort Ophold i det Hele under Benævnelsen: "ved de
  danske Øer".
  
  Hvad der navnlig kunde forventes at ville gjøre Brud paa vor
  Neutralitet, var Kaperiet, og det var derfor ikke tilladt nogen Kaper
  at have stadigt Ophold paa dansk Territorium, der (ifølge Kanc.
  Circulaire af 18de August 1810) strækker sig een dansk Miil fra den
  faste Kyst af Kongens Lande. Heller ikke var det tilladt Kapere at
  anløbe danske Havne (uden i Nødstilfælde), og endnu mindre at bringe
  Priser ind eller at sælge dem i disse.
  
  Det følger af sig selv, at en mulig Kamp mellem Nord- og Sydstaternes
  Skibe heller ikke kunde være tilladt indenfor de danske Enemærker, og
  det var derfor uundværligt for Gouvernementet at have til sin
  Disposition en Orlogsmand, der kunde repræsentere det exekutive
  Søpoliti og hurtigt bevæge sig fra det ene Sted til det andet.
  
  Men selv i Fredstid er efter vor Mening en dansk Orlogsmands
  Nærværelse nødvendig ved vore vestindiske Besiddelser, for at den
  derfra kan sendes hen, hvor de danske Interesser blive truede eller
  krænkede. Havde en saadan været i Farvandet, dengang Republiken St.
  Domingo beslaglagde og solgte to danske Skibe, vilde den, ved en
  hurtig og kraftig Protest, have kunnet forhindre en slig
  Fremgangsmaade, der dog drog Udsendelsen af et Skib efter sig, og gav
  Anledning til lange diplomatiske Forhandlinger og overordentlige
  sorte Gesandters Sendelse til Kjøbenhavn. Men vi vide jo vel, at man
  er kommen til det Resultat, at et fast Stationsskib er for kostbart,
  og mod denne Grund lader der sig -- fra et vist Synspunkt -- Intet
  indvende.
  
  Hs. Majestæt Kongens Fødselsdag feirede vi i St. Thomas' Havn. Om
  Middagen var der stor "Lever" i Gouvernementshuset, hvor alle Byens
  Autoriteter, de fremmede Konsuler og de fleste Kjøbmænd indfandt sig.
  Chefen og de Officerer, der kunde være fra Skibet, vare ligeledes
  tilstede. Da Vicegouverneur Berg udbragte Kongens Skaal, løsnedes
  der 27 Skud fra Fortet og samme Antal fra Korvetten, som behængt med
  Flag gjorde Honneurs i Havnen. Alle Skibene i denne flagede ogsaa, og
  fra to amerikanske Skibe, hvis Kaptainer vare Danske, vaiede det
  danske Flag paa Toppen. Det ene af dem, et lille Flod-Dampskib, der
  havde havt en eventyrlig Reise fra New-York, saluterede endogsaa,
  skjøndt det kun havde een Kanon, med 27 Skud. Dagen efter var der
  stort Bal hos Gouverneuren paa St. Croix, og den 9de October gav
  Vicegouverneuren paa St. Thomas et pragtfuldt Bal i samme Anledning.
  
  At man dandser saameget i den tropiske Varme, vil maaskee undre vore
  Landsmænd herhjemme, hvor man kun seer Baller ved Vintertid, og med
  disse gjerne forbinder Begrebet om en meget varm, og derfor til en
  kold Aarstid skikket, Fornøielse. Men Dandsen passer bedre til det
  vestindiske Klima, end man skulde troe; thi deels er dette -- om end
  varmt -- ingenlunde trykkende, og Luften er endog langt renere i en
  vestindisk Balsal end herhjemme. Den idelige Gjennemtræk (mod hvilken
  alle Lys ere beskyttede ved _shades_), fjerner Støvet og forfrisker
  Luften, og det milde Klima gjør den anderledes uskadelig end den
  Træk, hvormed man herhjemme i Kulden søger at rense en Balsals hede
  Atmosfære. Dandsen er derfor en ligesaa naturlig Fornøielse i
  Vestindien som herhjemme; den er meget yndet derude, og, paa Grund af
  at offentlige Forlystelser savnes, meget almindelig.
  
  Den 27de October om Morgenen saae vi for første Gang Sydstaternes
  Flag vaie fra en lille Skonnert i St. Thomas' Havn. Mellem
  Nordamerikanerne i denne By vakte dette en stor Sensation, da man
  mistænkte den for at være en Kaper. Det viste sig dog, at dette ikke
  var Tilfældet, idet den Officeer, der fra Korvetten sendtes ombord,
  ikke fandt Spor af Bevæbning; men mistænkeligt var Skibet alligevel,
  da det havde en Besætning af 8 Lodser fra Savanna og sikkert ikke var
  bestemt til Fragtfart. Det oplystes ogsaa, at dets Reise var en
  Spekulation af vedkommende Lodser, der paa Grund af Blokaden vare
  uden Erhverv. De vare lykkeligt slupne forbi de nordamerikanske
  Krydsere og agtede naturligviis igjen at bryde Blokaden med den
  Ladning, de indtoge i St. Thomas. Den bestod af Apotheker- og
  Manufakturvarer, hvorpaa der var stor Mangel i de sydlige Stater.
  
  At det omineuse Sydflag faa Timer efter forsvandt fra Skonnertens
  Top, og at det engelske heisedes i Stedet, gjorde ikke noget
  gunstigere Indtryk paa Nordamerikanerne, da det skete paa den Maade,
  at den engelske Konsul, ved at udstede Interimspapirer, sanktionerede
  Salget af Skibet til en af dets Besætning, der havde engelsk
  Borgerret. Nationalhadet mellem Amerika og England, der altid ulmer,
  gav sig her Luft imod den engelske Konsul, der skarpt dadledes, fordi
  han tillod Englands Flag at dække et saa mistænkeligt Skib.
  
  Der var dengang intet amerikansk Orlogsskib i Havnen; men under dette
  vort Ophold havde til forskjellige Tider Powhattan, Iraquois og San
  Jacinto (senere uhyggelig berømt ved Trent-Affairen) været inde i St.
  Thomas' Havn for at fylde Kul.
  
  
  
  
  Tour til St. Kitts (St. Christophe).
  
  (2den November -- 9de November).
  
  
  Denne lille Tour blev nærmest foranlediget ved Gouvernementets Ønske
  om at gjøre sig nøiere bekjendt med Forholdene ved Indførselen af
  fremmede Arbeidere (Kinesere, Kulier) paa de vestindiske Øer. Klager
  over Mangel paa Arbeidskraft have i de senere Aar været hyppige, og
  Gouverneuren besluttede derfor at sende en Kommission af to Plantere
  og en Jurist til den nærliggende Ø St. Kitts, hvor en slig
  Indvandring har funden Sted, for at indhente Oplysninger
  desangaaende.
  
  Med Kommissionen, bestaaende af De Herrer Prokurator Stakemann og
  Planterne M. Dam og Knight, dampede vi den 2den November op imod
  Vinden til den 30 Miil til Luvart liggende lille Ø, hvor vi ankom den
  næste Dags Morgen og ankrede paa Basseterre Red.
  
  Vi bleve her modtagne med den største Forekommenhed af Gouverneuren
  Sir Benjamin Pine, der strax tilbød Chefen sit Huus, i hvilket denne
  boede under vort korte Ophold. Imedens Kommissionen gik paa
  Undersøgelser, gik Officererne paa Bal eller foretoge Spadseretoure
  og Udflugter paa den deilige lille Ø, der er en af de skjønneste i
  Vestindien. Vi havde ogsaa den Fornøielse at see Sir Benjamin
  tilligemed Lady Pine og nogle andre Herrer og Damer, der havde viist
  os Gjæstfrihed, ombord hos os en Formiddag. Korvetten havde pyntet
  sig paa det Bedste, og viste sit Galanteri mod Damerne ved om
  Morgenen at varpe længere ind paa Reden, hvor der var smulere Vande
  og mindre Udsigt til Søen og -- Søsygen. Selskabet beværtedes i
  Kahyten, og Besætningen gav derefter ogsaa sin Skjærv til
  Underholdningen ved at synge Nationalsange, dandse Reel og gjøre
  Behændighedskunster for Gjæsterne, der optog dette særdeles godt og
  morede sig fortræffeligt.
  
  Det er en af vore Folks elskværdige Sider, at de ved saadanne
  Leiligheder tage Deel i deres Overordnedes Glæder, og villig gjøre
  Alt hvad de kunne for at forhøie disse. Det gjør ogsaa et godt
  Indtryk paa Fremmede at være Vidne til Sligt, der tilkjendegiver et
  velvilligt Forhold mellem Officerer og Mandskab; og da Sir Benjamin
  med et Par hjertelige Ord takkede Folkene, fik han tre velmeente
  Hurraer, der sikkert glædede ham ligesaameget som den Salut paa 15
  Skud, han tidligere ifølge sin Embedsstilling havde modtaget.
  
  En Yttring af Sir Benjamin, der var en videnskabelig dannet Mand og i
  Besiddelse af den klassiske Dannelse, som Englænderne lægge saa stor
  Vægt paa, kunne vi ikke nægte os den Fornøielse at optage her. Under
  en Samtale med vor Chef om Forholdene herhjemme, bemærkede han, at vi
  i Danmark havde en stor Mand i Madvig, hvis latinske Grammatik han
  høilig roste, idet han tilføiede, at den brugtes næsten overalt i
  England.
  
  Da Kommissionen den 8de havde endt sine Undersøgelser, der havde
  været tilfredsstillende, idet man havde indhentet Oplysninger
  angaaende Indførselen af ostindiske Arbeidere og tillige gjort
  adskillige Erfaringer angaaende Sukkerrørets Dyrkning, var vort Hverv
  ved Øen forbi og vi maatte afsted.
  
  Vi havde haabet, senere ved Leilighed at kunne gjøre et kort Trip
  hertil, hvor vi havde mødt saamegen Venlighed, men der var stedse Et
  eller Andet, der forhindrede dette. Midt i Mai Maaned næste Aar fik
  Korvetten endogsaa en skriftlig Indbydelse fra Sir Pine, og gjennem
  det engelske Orlogsdampskib Cadmus, stationeret derude, fik vi engang
  en Hilsen og en Indbydelse, der var snurrig nok. Den Officeer, som
  fra dette Skib komplimenterede os, fortalte med det Englænderne
  eiendommelige Humor, at Gouverneuren ønskede vor Nærværelse ved
  adskillige Baller, og at det vilde være ham kjært, om vi vilde føre
  ham over til Anguila, hvor en Mand skulde hænges. Da Cadmus skulde
  hjem, kunde Gouverneuren ikke benytte den til denne "alvorlige Deel
  af Festen", og vi maatte paa Grund af Omstændighederne give Afkald
  saavel paa Baller som paa Hængning.
  
  Den 9de gik vi under Seil fra St. Kitts og vare ved Hjælp af den
  friske Østpassat til Ankers ved Frederikssted den 10de om Middagen.
  
  
  
  
  Ved de danske Øer.
  
  (10de November -- 29 December).
  
  
  Den 12te November bragte det engelske Paketdampskib Trent, kommende
  fra Havana, Efterretningen om den hensynsløse Maade, hvorpaa det var
  blevet anholdt og visiteret af det nordamerikanske Dampskib San
  Jacinto, der med Magt havde bortført de to Herrer Mason og Slidell,
  som skulde afgaae til Europa med La Plata. Hele denne Sag er bekjendt
  nok, og hvormeget den offentlige Mening i Nordamerika end har søgt at
  give den Medhold, hersker der blandt alle andre Nationer kun een
  Mening om det Uberettigede i San Jacinto's Optræden. Fra en Kilde,
  som vi maae antage for troværdig, have vi hørt nogle Enkeltheder ved
  Udførelsen, der kompromittere vedkommende Individer temmelig stærkt.
  Man fortalte os nemlig, at da en amerikansk Søofficeer, der søgte om
  Gesandternes Papirer, vilde trænge ind i et Lukaf og blev afviist af
  en Dame (Datteren af en af de Fængslede) -- trak han sin Sabel og
  lod sine Folk fælde Gevær, for paa denne ridderlige Maade at
  tiltvinge sig Adgang. Det fortaltes imidlertid ogsaa, at den engelske
  Kaptain, der befandt sig i Nærheden, blev saa indigneret, at han med
  sin Kikkert bearbeidede det tappre Kompagni, hvis Anfører ved en vel
  anbragt Ørefigen fra den unge Dames Haand blev vakt til Besindelse om
  sin lave Adfærd.
  
  Historien klinger utrolig; men sammenligner man den med den berygtede
  amerikanske General Butlers senere Optræden mod værgeløse Kvinder,
  vil man ikke finde den utænkelig.
  
  I St. Thomas opvakte denne Begivenhed naturligviis stor Sensation, og
  da et Orlogsdampskib om Aftenen d. 13de viste sig i Søen udenfor
  Havnen, vilde den engelske Kaptain paa La Plata, der var seilklar til
  Europa, ikke gaae ud, da han jo i det Tilfælde, at det var en
  Amerikaner, havde Grund til at befrygte en lignende Behandling,
  ligeoverfor hvilken han, som Ansvarhavende for Post og Passagerer,
  var værgeløs. Den engelske Konsul kom ombord for igjennem os at
  erfare noget om bemeldte Skib. Det kom ind, da det var mørkt, og vi
  sendte som sædvanlig en Officeer ombord. Da det oplystes, at Skibet
  var en hollandsk Orlogsdamper (Vesuvius) gik La Plata samme Aften til
  Europa.
  
  Den 14de kom en fransk Dampbaad, le Milan, og 2 spanske Fregatter ind
  i Havnen for at proviantere og fylde Kul. De vare bestemte til Mexico
  og havde Landtropper ombord. Senere hen under vort Ophold kom flere
  saadanne Sendinger, som man ikke kunde betragte uden en vis
  Melankoli, naar man tænkte paa det høist usunde Klima, de gik imøde;
  men denne Tanke lod heldigviis ikke til at trykke de franske
  Soldater, som under deres korte Ophold vare lutter Liv og Lystighed.
  Skifteviis kom Afdelinger af dem iland, og paa en lille Exerceerplads
  udenfor Byen opførte de til stor Fornøielse for Publikum allehaande
  Lege og toge i den korte Frist paa allehaande Maader Opreisning for
  den Mangel paa Motion, som deres Liv ombord medførte. Det var kjække
  og smukke Folk, alle Zouaver; ved blot at see dem faaer man den
  Overbeviisning, at alle Franskmænd ere fødte Soldater. Haab om
  Krigerære og Berømmelse, og Mod til at underkaste sig Alt derfor, kan
  man læse paa ethvert Ansigt.
  
  Den 1ste December kom den norske Korvet Nornen, Kaptain Schmidt, ind
  til St. Thomas. Korvetten var, ligesom Heimdal, udsendt i Anledning
  af de amerikanske Uroligheder, og dens Chef havde Ordre til at
  konferere med Heimdals angaaende Forholdene i Vestindien. Det følger
  af sig selv, at vi benyttede Nornens 10 Dages Ophold til at omgaaes
  med vore nordiske Brødre, der ogsaa gjæstfrit modtoges af Byen St.
  Thomas. Korvetten afseilede den 11te December til New-York, hvorfra
  den retournerede i Februar og efter Heimdal foretog Touren til
  Havana.
  
  Denne Reise havde allerede i længere Tid været stillet i Udsigt for
  Heimdal; men det var naturligviis betinget af Forholdene i vore egne
  vestindiske Farvande, hvorvidt Korvetten kunde undværes i de 6 Uger,
  som man maatte gjøre Regning paa at Touren vilde medtage.
  
  Hvad der mest kunde ventes at ville give nogen Bevægelse ved vore
  Øer, var Muligheden af en Krig mellem England og Nordamerika i
  Anledning af Trent-Affairen; men da Krigen ialtfald ikke vilde
  udbryde før vor Tilbagekomst, var dette ingen Hindring for den
  omtalte Tour, der havde til Hensigt at vise Flaget ved Havana og Ny
  Granadas Havne. Man havde med Villie ladet Tidspunktet for
  Korvettens Afgang rykke hen i December, da Sundhedsforholdene ved
  Havana i den hede Tid vare meget slette. Guul Feber, som ikke i det
  indeværende Aar fandtes paa nogen af Øerne, rasede stærkt der, og
  jævnligt indløb der Efterretninger om Sygdom og Dødsfald paa Skibene
  i Havnen.
  
  Ved at vente til midt i December opnaaede vi ogsaa at faae et mere
  bestemt Formaal, idet der nemlig indkom en Skrivelse til
  Gouvernementet fra den danske Vicekonsul i St. Marta (Republiken Ny
  Granada), i hvilken han beklagede sig over Tilstanden i denne
  Republik, hvor Forholdene vare af samme Natur som i Venezuela. Han
  selv var endog blevet brandskattet og tre Gange fængslet, uden Hensyn
  til hans Stilling som Konsul, og han yttrede derfor det levende
  Ønske, at Korvetten Heimdal maatte komme til St. Marta for at
  haandhæve hans Rettigheder og fordre Opreisning for den Krænkelse,
  der var tilføiet den danske Nation, igjennem ham, dens Repræsentant.
  
  Denne Omstændighed foranledigede Gouverneuren til at give os Ordre
  til i Slutningen af December at afgaae til St. Marta, muligviis
  anløbe den nærliggende By Cartagena, og endelig gaae til Havana for
  derfra at tiltræde Reisen til St. Croix saa betids, at vi kunde være
  der i Begyndelsen af Februar 1862.
  
  Som man af det Følgende vil erfare, blev denne Plan paa Grund af
  tilstødende Omstændigheder noget forandret.
  
  Efterat have tilbragt Juledagene i St. Thomas, gik vi til
  Frederikssted, hvorfra vi den 29de December afgik til St. Marta.
  
  
  
  
  Togt til St. Marta, Kingston (Jamaica), Rum Key og Havana.
  
  (29de December 1861 -- 6te Februar 1862).
  
  
  Hvad der meget letter Seiladsen i de vestindiske Farvande, er den
  Omstændighed, at alle Øerne ligge i Passatens Strøg, og man kan
  saaledes benytte den friske Østenvind baade til at komme Nord og Syd
  i. Skal man tillige vestefter, da har man en god rum Vind og kan
  under heldige Omstændigheder løbe fra St. Croix ned til Sydamerikas
  Nordkyst paa tre, fire Dage. I Regelen er Passaten ONO., om Vinteren
  nordligere, om Sommeren sydligere. Disse Chancer kan man da benytte
  efter sin Leilighed.
  
  Vi fik en god, stiv nordøstlig Passat, saaledes at vi løb en 10 _à_
  11 Miils Fart, og da Luften var fugtig og kjølig, kom vi i en
  nogenlunde ordentlig Vinterstemning. De varme Juledage i St. Thomas
  havde spillet Fantasien slemme Puds, og naar Tanken i hine Dage --
  paa hvilke Savnet af Hjemmet føles meest -- søgte at fremstille sig
  Grantræer, sneebelagte Gader, det lune Indvendige og det kolde
  Udvendige, da saae Øiet just det Modsatte.
  
  Paa Søen gaaer det bedre. Der er Horizonten vid og Fantasien ubunden;
  der fører man altid noget af Hjemmet med sig, og ingen fremmed
  Omgivelse forstyrrer det Indtryk, som en fælles Høitid fjernt fra
  Danmark fører med sig. Vi feirede Nyaarsaften paa det karaïbiske Hav.
  Om Morgenen havde vi iagttaget en ikke ubetydelig Solformørkelse, og
  Kl. 12 Midnat udvexlede vi paa 14° 34' N. B. og 69° 16' V. L. for
  Greenwich vore Nyaarsønsker; men de Forsigtigere, der vilde sende et
  saadant Ønske hjem pr. Tanketelegraf, besørgede dette samme
  Eftermiddag Kl. 6 T. 33 M.; thi da var det netop Midnat i Kjøbenhavn,
  hvis Tidsforskjel med det nævnte Sted er 5 T. 27 M.
  
  Allerede den 2den Januar om Aftenen fik vi Nordkysten af Sydamerika
  at see; men idet vi satte Dampen op for at løbe ind, beskadigedes den
  ene Glider i Maskinen, og vi maatte dreie til og holde Søen om Natten
  for at eftersee denne Skade.
  
  Næste Morgen den 3die havde vi Maskinen i Orden saaledes, at vi kunde
  benytte den anden Glider, og stode da ind.
  
  De høie sneebedækkede Bjerge, der ligge henved 30 Miil inde i Landet,
  ledede os til St. Marta, og ved at følge Pynterne af Kysten kom vi
  samme Dag ind i den gode, men meget lille Havn, efter først udenfor
  denne at have passeret en befæstet Klippeø (Morro), der saae ret
  eiendommelig ud.
  
  Saasnart vi vare komne til Ankers, toges der fat paa det Korvetten
  overdragne Hverv. Det oplystes ved en Samtale med Konsulen, Hr. _de_
  Mier, at den ham overgaaede Ulempe var skeet under den foregaaende
  Regjering. Krav paa de Penge, denne havde afpresset ham, ønskede han
  ikke forceret under den nye Regjering, som han frivillig havde laant
  betydelige Summer, og derfor paataltes kun den Deel af Sagen, der
  angik Konsulens Belæggelse med Arrest. Til den Ende havde Chefen en
  mundtlig Konferents med Provindsgeneralen Herrera, hvem han desuden
  officielt tilsendte en Skrivelse, der betegnede det ham som
  Repræsentant for den danske Regjering overdragne Hverv, samt fordrede
  fyldestgjørende Opreisning for den Medfart, der var overgaaet den
  danske Konsul.
  
  General Herrera beklagede meget de stedfundne Begivenheder, men
  fralagde sig med det Samme al Deeltagelse i disse, der vare skete
  under den foregaaende Regjering og for hvilke han derfor ikke kunde
  bære noget Ansvar. Som Svar paa Chefens officielle Skrivelse afgav
  han en skriftlig Erklæring i denne Aand, hvori han tillige tilsagde
  alle Danske i Almindelighed og den danske Konsul i Særdeleshed
  Retfærdighed og høflig Behandling af Republiken Ny Granadas
  Regjering.
  
  Efterat den danske Regjering paa denne Maade fyldestgjørende var
  tilfredsstillet, aflagde Generalen med Stab et Besøg ombord i
  Korvetten og modtog den Salut, der efter hans Rang tilkom ham.
  
  Disse Forhandlinger vare alt tilendebragte den 5te, og vi vare glade
  ved at slippe bort fra dette hede og ikke meget interessante
  Opholdssted.
  
  I St. Martas Havn ligger man ligesom i en Gryde. Byen selv er ussel
  og forfalden og kun bekjendt deraf, at Frihedshelten Bolivar
  udaandede indenfor dens Mure. Paa Grund af dens indelukkede
  Beliggenhed, der forhindrer Søbrisens velgjørende Luftning, er den
  meget kvalm, og i de Par Dage, vi laae der, stegte Solen os dygtig
  igjennem hver Formiddag, medens vi saae Skyerne sænke sig mere og
  mere i de umaadelige Bjergkløfter, hvor de tillavede en Brygning af
  Torden og Lynild, der præcis Kl. 4 hver Eftermiddag i en Syndflod af
  Regn skyllede ned over os. Alt maatte da lukkes til, og Temperaturen
  under Dækket blev næsten utaalelig; men Folkene vidste at afvinde
  Regnen dens gode Side ved at møde paa Dækket med alle de Pøse og
  Ballier, de kunde faae fat i, for at opsamle Himlens Vand til en
  luxurieus Vaskning af Skjorter og Buxer.
  
  Da der ikke forelaae nogen væsentlig Grund til at anløbe den anden
  granadinske Havn Cartagena, og da der i Kingston paa Jamaica var
  Maskinværksteder, hvor vi kunde faae den beskadigede Glider
  repareret, foretrak vi at anløbe denne sidste Havn, saameget mere
  som den ikke laa synderlig ude af vor Vei til Havana. Kursen sattes
  da den 5te efter Kingston, hvor vi ankom den 8de om Morgenen og strax
  begyndte at udbedre Skaden paa vor Maskine.
  
  Jamaica med sine "blaa Bjerge" er et deiligt Syn og Indseilingen ved
  Port Royal (det engelske Orlogsværft) overordentlig smuk. Byen
  Kingston ligger 3/4 Miil derfra og vi ankrede der, efter i Port Royal
  -- hvor vi bleve underrettede om Prinds Alberts Død -- at have
  udvexlet Visiter med det engelske Vagtskib. Vi havde Flaget paa halv
  Stang, idet vi passerede Havnebatterierne og Vagtskibet, hvor det
  engelske Flag i Anledning af Prindsens Død vaiede paa denne Maade. Da
  vi vare ankomne til Kingston, gjorde vor Chef sin Opvartning hos den
  engelske General-Gouverneur, der boer i Spanishtown, hvortil en
  Jernbane fører fra Kingston.
  
  Man faaer et velgjørende Indtryk ved at besøge en engelsk Koloni i
  Tropeegnene og føler sig tilfredsstillet ved at see, hvorledes det
  sunde engelske Liv arbeider sig ind i alle disses stagnerende
  Forhold. Til den engelske Nations Storhed hører dens stærke Tro paa
  sine egne Institutioner, og en sjelden Energi i Karakteren til at
  fastholde den nationale Individualitet, Skikke og Sædvaner langt fra
  Moderlandet. Paa Klimaet og den farvede Befolkning nær føler man sig
  i en engelsk Koloni, som om man var paa et Stykke af Gammel-Englands
  Grund. Reenlighed, Ro og Orden udmærker de engelske Byer fremfor de
  andre i Tropeegnene, og i Kingston, hvor vi laae et Par Dage, gjorde
  vi den samme Erfaring. Den evige, aldrig trætte _policeman_ saae vi
  ogsaa her, vel undertiden i et sort Exemplar, men med et roligt og
  paapassende Væsen. At Byen har en betydelig Handel og at den ved en
  levende Skibsfart staaer i Forbindelse med England, virker jo ogsaa
  Sit til, at baade Personer og Ting ere engelske i Form og i Udtryk.
  
  Om Formiddagen den 10de vare vi netop færdige med Maskinen og paa
  Nippet til at afgaae til Havana, da der indløb Efterretning om, at
  det engelske Linieskib Conqueror (99 Kanoner, 1000 Mand) var strandet
  paa Rum-Key, en lille Ø østenfor Bahama Bankerne og beliggende paa
  23° 40' N. Br. og 74° 55' Længde vest for Greenwich. Da Chefen for
  Orlogsværftet i Port Royal, til hvem der fra det strandede Skib var
  indkommen Begjæring om Hjælp, kun havde een Kanonbaad paa Stationen,
  og da denne strax blev afsendt med Brød, tog vor Chef Anledning til
  at tilbyde Heimdals Assistance, et Tilbud, der blev modtaget med stor
  Taknemlighed og saameget mere paaskjønnet som man vidste, at
  Korvetten havde Ordre til direkte at anløbe Havana; Rum-Key laae c.
  400 eng. Miil fra Kingston og naar vi gik udenfor Instruxionerne, var
  det tvivlsomt, om ikke Havana-Touren maatte aldeles opgives, for at
  vi kunde være tilbage til vore Øer paa den befalede Tid.
  
  Chefens Beslutning, desuagtet at gaae til Conquerors Assistance, blev
  ogsaa ombord i Heimdal modtaget med almindelig Glæde, og da vi samme
  Eftermiddag ved Orlogsværftet indtoge endeel Provisioner til det
  strandede Skibs Besætning og fyldte vore egne Kulkasser, gik Arbeidet
  saa flinkt fra Haanden, at vi vare klar paa nogle faa Timer. Kl. 7
  forlode vi Havnen, og netop som vi vare i Havnemundingen, kom et
  Fartøi fra Vagtskibet og fortalte, at man i det Øieblik havde
  modtaget en ny Efterretning fra Conqueror, der atter indeholdt en
  Begjæring om Provisioner.
  
  Hvormeget vi end havde skyndt os, var det dog blevet mørkt, inden vi
  fik kastet los fra Bulværket og vi kom til at gjøre den Erfaring, at
  Farvandet til og fra Kingston ikke egner sig vel til Natseilads. De
  svære Bøier, der ere udlagte til Linieskibsfortøininger, kunne ikke
  sees, før man er lige paa dem, og vi fik ogsaa Skruen uklar af en af
  dem. Det var ikke raadeligt at lade Skruen gaae rundt, men efter
  nogen Manoeuvre med Stagseilene klaredes den, og Kursen gik mellem
  Skjær og langsmed Land, i en ubehagelig Nærhed af begge. Alt løb
  imidlertid vel af. Anduvningsfyret passeredes uden videre Begivenhed,
  og vi forcerede da Alt hvad vi kunde med Damp og Seil, hvilke Sidste
  kun tildeels kunde bruges, da Kursen gik op imod Passaten.
  
  Underveis iagttoge vi ved hyppige Observationer en stærk Strøm, som
  satte ind fra Atlanterhavet mod Bahamabankerne, og vi formodede
  derfor, at denne Strøm ikke var bleven tilbørlig paaagtet af
  Conqueror. Det bekræftede sig ogsaa senere, at dette Skib havde troet
  sig fuldkommen klar af Landet, idet det efter Bestikket om Aftenen
  skulde gaae 16 eng. Miil udenom den samme Ø, hvorpaa det tidligt om
  Morgenen, medens det endnu var mørkt, strandede.
  
  Efter 3 Etmaals uafbrudte Dampen fik vi om Morgenen Vraget i Sigte.
  Det var et sørgeligt Syn. Det stolte Skib laae med sine bare Master
  og sit allerede kjølbrudte Skrog en lille Fjerdingvei fra Land paa et
  Koralrev, som Atlanterhavet væltede sine Brændinger over. Det var
  uden Redning fortabt. Heldigviis var hele Besætningen reddet, og da
  vi kom længere ind, saae vi iland en Leir af Telte, som den havde
  lavet af de bjergede Seil. En Mængde af Takkelagen og Inventariet var
  allerede i Land, og vi saae Fartøier i livlig Kommunikation med
  Vraget, beskjæftigede med at bjerge det Øvrige, der kunde reddes.
  Dagen før vi kom, vare Kanonerne udtagne og bragte ombord i det
  engelske Dampskib Bulldog og samme Morgen, som vi kom, arriverede 1
  Dampskib og 2 Kanonbaade fra den engelske Bahamastation Nassau. Af
  hvad vi saaledes saae og erfarede, sluttede vi snart, at vi ikke
  vilde være til nogen reel Nytte; thi Skibet var der ikke Tale om at
  redde, og til at tage dets Besætning ombord vare de 3 Dampskibe
  tilstrækkelige.
  
  Vi stode imidlertid ind mod Øen og ankrede udfor Leiren i 6 Favne
  Vand; men da vi dreve for Ankeret, lettede vi igjen og havde, under
  Veiledning af en maadelig Lods fra Øen, en vanskelig Indseiling til
  en lille Havn (Nelsons H.), hvor vi endelig ankrede.
  
  Chefen gik strax iland og blev meget hjerteligt modtagen af Kaptain
  Sotheby, Conquerors Chef, der takkede for den ham tilbudte Hjælp og
  sendte Fartøier ombord til Korvetten for at hente den Proviant, vi
  havde med fra Kingston. Medens Fartøierne bleve stuvede, havde vi
  inviteret den engelske Kadet, der var sendt med dem, til at drikke en
  Kop Kaffe i vor Messe, og han gav os en kortfattet Beretning om
  Katastrofen, som han endte med den pudsige Yttring: _»well, J'am in
  for it; she struck on my watch!«_ Vi kunde ikke bare os for at lee
  over den alvorlige Tone, hvormed disse Ord bleve fremførte af den
  fjortenaarige _midshipman_, som følte Ansvaret ved Forliset af et
  Linieskib paa 100 Kanoner, og hvis Fantasi var opfyldt af skrækkelige
  Forestillinger om den første Krigsret. Imidlertid trøstede vi ham saa
  godt vi kunde, og det glæder os at kunne berette, at vi fandt ham i
  bedste Velgaaende gjøre Tjeneste paa den Flaade, der iaar gjæstede
  Kjøbenhavn. Han havde den Ære, tilligemed sin Chef, at blive
  _»honorably acquitted«_, hvorimod den vagthavende Officeer blev
  _»admonished«_ og Masteren _»reprimanded«_ ved Krigsrettens
  Kjendelse.
  
  Vor Chef tilbragte Dagen hos Kaptain Sotheby, der viste ham megen
  Opmærksomhed og om Aftenen, da han tog Afsked, lod ham ledsage med
  Fakler til hans Fartøi, medens Linieskibets Musikkorps spillede:
  "Danmark, deiligst Vang og Vænge".
  
  Da der ikke var mere for os at gjøre, vare vi allerede næste Dag paa
  Veien til Havana, hvorhen vi toge Conquerors Postsæk med os. Havde
  denne lille Afstikker end ikke havt nogen reel Nytte, saa havde vi
  idetmindste foretaget den med god Villie, og som Beviis paa, at denne
  blev paaskjønnet, modtog Korvetten senere den engelske kommanderende
  Admiral Milne's og den engelske Udenrigsministers Tak for den Iver,
  den ved denne Leilighed havde udviist.
  
  Førend vi ganske overlade Conqueror til dens sørgelige Skjæbne, kunde
  det maaskee interessere Læseren at erfare nogle Enkeltheder om denne
  Begivenhed.
  
  Hele Besætningen sendtes til Bermuda til Forhør og Krigsret, og denne
  kom til det Resultat, at Skibet var forlist, fordi der ikke var gjort
  tilstrækkelig Regning paa Afdrift og for lidt paa Strøm -- fordi den
  Vagthavende ikke havde havt Natkikkert ved Haanden -- og fordi
  Vendingen i sidste Øieblik var slet. Desuagtet blev Udfaldet af
  Dommen, som ovenfor meldt, meget mild; et andet Skib ved Navn
  Waterloo omdøbtes til Conqueror, og hele Besætningen kommanderedes
  derombord. Imidlertid fandt Admiralitetet, at Retten havde været vel
  lemfældig, og udstedte et Cirkulaire, hvori det undrede sig over
  Udfaldet og gjorde Marinens Officerer opmærksomme paa, at en Chef
  ikke kunde dække sig ved Overstyrmandens (Masterens) Ansvar.
  Cirkulairet gav igjen Anledning til en Debat i Overhuset, hvor man
  beklagede sig over Admiralitetets Anmasselse: at underkjende en
  Krigsretsdom og kaste en Skygge paa den frikjendte Linieskibschef.
  Debatten endte med, at Lord Palmerston "fandt det meget smukt, at
  Folk forsvarede Kapt. Sothebys Ret saa ivrigt, men han paalagde dem
  at interessere sig -- idetmindste lige saa meget -- for Hendes
  Majestæts Skibe, som for Kapt. Sotheby". (Latter og Ende paa
  Debatten).
  
  Ved Hjælp af Passaten, der nu var med os, kom vi, efter at have
  forladt Rum-Key den 15de, hurtigt ned til Østpynten af Cuba, Kap
  Maisi. Her fik vi et engelsk Linieskib, Donegal, i Sigte, og vi
  seilede tre Dage sammen med det langs Sydkysten af den omtrent 136
  Miil lange Ø Cuba. Ved Hjælp af Marryats Signalsystem -- der
  forstaaes af alle Nationers Skibe -- signalerede vi til det, at vi
  skulde til Havana, og det gav os en lignende Underretning. Det er
  morsomt at seile sammen med et andet Skib -- Notabene, naar man kan
  seile det agterud, og denne Tilfredsstillelse havde vi. Endskjøndt
  Donegal var bekjendt for at være en god Seiler, kom den dog c. 18
  Timer efter os ind til Havana, hvor vi ankom den 21de Januar.
  
  Naar man i kortere eller længere Tid har gjæstet de smaa Byer i
  Troperne, er det en særegen europæisk Følelse, hvormed man seer en By
  som Havana udfolde sine mægtige Omrids for Øiet. I Forhold til Byen
  staae Fæstningsværkerne ved Havneindløbet og Havnen selv, der vrimler
  af alle Nationers Skibe. Den mexikanske Krig hidførte, medens vi vare
  der, baade engelske, franske og spanske Orlogsmænd, der anløb Havana
  paa Reisen til Vera Cruz, og foruden at afgive Salut for det spanske
  Flag, deeltoge vi i Sørgesalut for Prinds Albert og Glædessalut over
  Prindsen af Asturiens Fødselsdag. Det var en evig Komplimentering og
  Retourneren af Visiter. Hs. kgl. Høihed Prinds Alfred, _midshipman_
  ombord i det engelske Linieskib George, der kom fra Mexico og skulde
  hjem, blev her underrettet om sin Faders Død. Skjøndt den unge Prinds
  ikke modtog Besøg, lod han dog vor Chef vide, at han ønskede at tale
  med ham, og sendte gjennem ham en Hilsen til Gouverneuren for vore
  Øer, ledsaget af en Tak for den Modtagelse, der var bleven ham
  tildeel paa disse.
  
  Vi benyttede vort Ophold i Havana til at gjennemstreife den store By
  paa kryds og tværs. _»Fabrica de tabacos de la vuelta abajo«_ var et
  meget yndet Feltraab, og vi kom under Veir med det ret interessante
  Fænomen, at Huse, hvis Adresser vi havde fra diverse Cigarkasser,
  aldeles ikke existerede. Hvad der derimod existerede, var Snavs i
  Gaderne i den gamle By, hvorimod den nye (Forstæderne) var rummelig
  og reenlig. Pragtfulde Kafeer og Bygninger glædede Øiet, men meest
  tiltalende af Alt var en stor Plads, hvor den elegante Verden efter
  Solnedgang bevægede sig -- tilvogns, tilhest, tilfods -- i alle
  mulige Retninger. Her fik man ved den overordentlige Luxus i
  Toiletter og Ekvipager ret Begreb om den umaadelige Rigdom. Det var
  ogsaa interessant at iagttage den skarpe Demarkationslinie, som her
  existerer mellem Hvide og Farvede. "Indgang for Kouleurte" var malet
  paa Theatre og andre offentlige Steder, hvor man kunde see denne
  Samfundsklasse samlet paa eet Sted og ved Skillerum udelukket fra det
  øvrige Publicum.
  
  Som en Mærkelighed kan man anføre, at de fornemme Familier i den
  kolde Aarstid (som det var under vort Ophold) for en stor Deel tage
  paa Landet, medens de derimod begive sig til Byen paa den varme Tid
  af Aaret, i hvilken den gule Feber grasserer stærkest. Vi have ikke
  faaet dette Fænomen tilfredsstillende forklaret.
  
  Det maa noteres som en anden Mærkelighed, at denne By, der tæller
  200,000 Indvaanere og besøges af et overordentlig Antal Skibe, ikke
  har noget Observatorium, der ved dagligt Signal angiver Tiden, saa at
  Skibene kunne verificere deres Kronometre. Det Første en engelske
  Bestyrelse vilde gjøre, vilde være at anlægge et saadant. For at faae
  Rettelsen bestemt paa vore Ure, henvendte vi os til Havnekaptainen,
  der boede i et stort Palais og modtog os særdeles høfligt; ved en
  Adjutant lod han os ledsage til en Urmager, hos hvem vi fik en Tid
  opgivet, der vel senere viste sig at være rigtig, men som vi dengang
  dog kun stolede paa, fordi den stemmede med den af os selv beregnede.
  Enhver betydelig Søstad bør sørge for at skaffe en officiel Garanti i
  saa vigtig en Sag som Kronometres Regulering; for en Orlogsmand, der
  altid har tre af disse, er det mindre nødvendigt, da de kontrolere
  hinanden indbyrdes; for en Koffardimand, der undertiden kun har eet
  Søur, er Sagen af betydelig Vigtighed.
  
  Efter et behageligt Ophold, under hvilket Skibet var blevet forsynet
  med Kul og for endeel provianteret, forlode vi den 27de Januar Havana
  og stode Nord i. Gjennem Florida Golfen gik vi direkte til St. Croix,
  hvorhen vi efter en særdeles heldig Reise ankom den 6te Februar, og
  denne Tour havde saaledes i det Hele medtaget 5 Uger.
  
  
  
  
  Ved de danske Øer.
  
  (6te Februar -- 24de April.)
  
  
  Under Heimdals Fraværelse paa ovennævnte Tour havde den engelske
  Korvet Cadmus luret i St. Thomas' Havn paa et Skib, der af den
  engelske Konsul i Havana var angivet at være udrustet til
  Slavehandel. Da dette Skib forlod Havnen, blev det forfulgt og taget
  af Cadmus udenfor det danske Territorium, og bragt til en engelsk Ø
  for at kondemneres. Besætningen blev imidlertid frigiven, da der
  ikke fandtes tilstrækkelige Beviser for, at den vilde tage Slaver i
  Fragt. Vel fandtes der Træ nok til at bygge et Mellemdæk og
  Demijohn'er til Vand i Mængde, samt et Kaart over Afrikas Kyst med
  Negerudførselsstederne understregede, men en Jury frikjendte, som
  sagt, Besætningen, hvorimod Skibet skulde dømmes ved en anden Domstol
  og antoges at ville blive kondemneret til Fordeel for Opbringeren.
  
  Imellem England, Frankrig og Danmark existerer der en Traktat, ifølge
  hvilken deres Krigsskibe ere bemyndigede til at visitere mistænkelige
  Skibe af disse Nationer. Heimdal var forsynet med en slig Fuldmagt,
  men fik ikke Leilighed til at benytte den.
  
  I ovennævnte Tidsrum forefaldt der ellers ikke noget af Interesse ved
  Øerne. En stor Deel amerikanske Skibe, hvori Sydstaterne havde Part,
  havde efterhaanden samlet sig i St. Thomas' Havn, hvor de lagde op og
  afmønstrede deres Mandskab, haabende paa bedre Tider. Et Rygte, der
  kort efter vor Ankomst jagede Korvetten fra St. Croix til St. Thomas,
  og som lød paa, at en i denne Havn liggende nordamerikansk Orlogsmand
  ved armerede Fartøier vilde opbringe indkommende sydlige Staters
  Skibe een Miil udenfor Havnen, viste sig at være ugrundet. De
  nordamerikanske Orlogsmænd forlode tvertimod efterhaanden Havnen, da
  Sumter i Europa havde udspilt den eventyrlige Rolle, den begyndte i
  de vestindiske Farvande, og da der desuden indløb Efterretning om, at
  Sydstaternes andet armerede Skib Nashville havde overgivet sig.
  
  Den 17de Marts feirede Vicegouverneur Berg sit Embedsjubilæum, men
  var allerede dengang stærkt angreben af den Sygdom, som den 16de
  April endte hans Liv. Korvetten overførte i denne Anledning
  Gouverneur Birch til Begravelsen, ved hvilken den ydede de
  foreskrevne militaire Æresbeviisninger.
  
  Da der paa denne Tid ikke var noget, der gjorde Opholdet ved vore Øer
  nødvendigt, erholdt Chefen Gouverneurens Tilladelse til at afgaae paa
  et 14 Dages Togt til Martinique og Trinidad, dels for at øve
  Besætningen, dels for at vise Flaget ved disse Øer.
  
  
  
  
  Togt til Martinique og Trinidad.
  
  (24de April -- 9de Mai.)
  
  
  Efter 2 Dages Seilads fik vi den 26de Martinique i Sigte og passerede
  om Eftermiddagen St. Pierre, der ligger paa den nordvestlige Side af
  Øen og er den største By paa denne. Den har imidlertid ingen Havn, og
  navnlig i Orkantiden kunne Skibe aldeles ikke ligge her. Fort de
  France eller Fort Royal, der ligger i en Bugt nogle Miil sydligere,
  har derimod en taalelig Havn, og det var efter denne at vi satte vor
  Kurs. Indseilingen i Havnen, som gik for sig i Mørke, var ret
  eiendommelig, idet vi først fik Lodsen ombord, da vi, saa at sige,
  kun vare et Par Alen fra Ankerpladsen. Samme Lods vilde paadutte os,
  at der for kort Tid siden havde været en dansk Orlogsmand inde i
  Havnen, hvori vi jo med Sikkerhed kunde modsige ham, og det oplystes
  da ogsaa, at det havde været en Hollænder, som han, der deelte sine
  Landsmænds (især den simple Klasses) Uvidenhed i Geografi, hævde
  antaget for en Dansk.
  
  For en vis Deel af det herværende Publikum syntes der saaledes at
  være Anledning til at "vise Flaget", hvilket vi gjorde næste Morgen,
  da Byen til Gjengjæld viste sig for os. Den svarede just ikke ganske
  til de Forestillinger som vi havde gjort os om den ved at see dens
  Lys Aftenen i Forveien; navnlig viste den sig at være meget mindre
  end antaget, dog var den venligt beliggende, og de høie Bjerge i
  Baggrunden (saavidt vides de høieste paa Antillerne) forøgede mægtigt
  Panoramaets Skjønhed. Vegetationen omkring Byen var, paa Grund af den
  rigelige Vandmængde fra Bjergene, usædvanlig frisk, og i Byen saae
  man en Overflødighed af smukke Haver. Det lader sig ikke nægte, at
  Franskmændenes Smag og Nethed er fremtrædende i Alt, hvad der møder
  Øiet. Nede ved Havnen var der en stor fiirkantet Plads, omgiven af
  prægtige Mango Alleer. Midt paa denne Plaine var der opreist et
  Monument over Napoleon den 1stes Gemalinde, Josephine, der som
  bekjendt var en Kreolinde og født paa Martinique, og hele Anlæget
  afgav en smuk, meget besøgt Spadsereplads. Vistnok maatte vi
  tilskrive Søndagen endeel af den almindelige Reenlighed og Nethed,
  vi mødte, men man følte dog, at den artige, velopdragne Tone ikke
  heller om Hverdagene var nogen fremmed Gjæst paa Stedet. Hvad vi
  derimod særligt maatte takke Søndagen for, var en ikke ilde udført
  Koncert, som Garnisonens Musikcorps, der talte omtrent 60
  Instrumenter, gav om Aftenen, og hvis Vellyd forhøiede det Indtryk,
  som den tropiske Aften, den brogede Vrimmel og den glade Stemning
  meddeelte Sandserne. Musiken var virkelig smuk, og sammenlignet med
  den, vi af vore 2 Hornblæsere ombord opvartedes med, som en kvægende
  Manna i Ørkenen.
  
  Vi kunne ikke tilbageholde en Beklagelse over, at Korvetten, der
  ellers i alle Retninger var god at være i, savnede et Musikkorps. Et
  saadant medgives vel kun større Skibe, men Togtets Beskaffenhed burde
  i saa Henseende ogsaa have et Ord at sige. At have lidt Musik til sin
  Disposition ombord, er behageligt ved mange Leiligheder; det giver
  Besøgende Fornøielse og danner et billigt Supplement til den
  Høflighed, man saa gjerne vil vise mod Fremmede paa de forskjellige
  Steder, hvor man kommer hen -- Steder, som man næsten aldrig forlader
  uden en Taknemligheds Gjæld for modtagen Artighed og Gjæstfrihed. Men
  Musiken er ikke alene en Behagelighed; den virker oplivende paa
  Mandskabet, hvad enten dette gaaer rundt i Spillet, eller med en
  Dands om Aftenen ender Dagens Tjeneste; den virker gjennem Humeuret
  paa Sundheden og har i det Hele taget en dannende Indflydelse; derfor
  burde den ikke savnes paa et Skib, der er udsendt paa et Togt af en
  saadan Natur som Korvetten Heimdals.
  
  Efter et Par Dages Ophold, hvilket nogle af Officererne benyttede til
  at tage op til St. Pierre, hvor der er en sjelden smuk botanisk Have,
  forlode vi den 29de Fort Royal og satte Kursen Vesten om St. Lucie,
  St. Vincent og Granada til Trinidad.
  
  Den 1ste Mai om Morgenen fik vi Landet at see, om Formiddagen
  passerede vi igjennem _bocca di navio_ (Skibsløbet) ind paa Paria
  Golfen og ankrede ved Port Spain (Spanishtown, Port d'Espagne) om
  Middagen.
  
  Saavel Anduvningen af Trinidad som Indseilingen dertil er baade
  interessant og smuk. I Almindelighed løber der langs med Nordkysten
  af Øen, som ved et Par smaa Øer med meer eller mindre brede Passager
  er skilt fra Fastlandets Nordøstpynt, en meget stærk Strøm vestefter,
  og denne frembringer, ved at mødes med Strømmen, der sætter ud fra
  Paria Golfen, utallige Hvirvler og Skumstriber. Ved tillige at gaae
  imod Bølgebevægelsen, der ogsaa, paa Grund af den staaende østlige
  Vind, er i vestlig Retning, tilveiebringer den sidstnævnte Strøm en
  betydelig Dønning i Havfladen. Endskjøndt Veiret var smukt og ganske
  stille, rullede vi, da vi kom ind i dette Belte, som om vi toge
  Overhalinger i en Storm; men da vi gik med fuld Kraft, vare vi snart
  indenfor Virkningerne af Oceanbevægelsen og inde i det smalle Indløb,
  hvor vi mødtes af den haarde udgaaende Strøm, der bød os ikke at
  avancere for rask, men see os om og nærved betragte de skovgroede
  Klippeblokke, hvoraf Øerne dannes, hvilket vi da heller ikke undlode.
  
  Det er temmelig almindeligt antaget, at Trinidad engang har været
  landfast med Amerika, og ved en Jordrevolution er skilt derfra; og
  der er meget der taler for denne Formodning. De høie Bjerge, som
  omgive hele Nordkysten af Sydamerika, sporer man i Formation og
  Skikkelse over paa Trinidad, og naar man kommer ind paa Paria Golfen,
  der imod Trinidadsiden er af meget ringe Dybde, opstaaer let den
  Tanke, at idetmindste en Deel af den før har været tør. Allerede en
  Miil fra Port Spain har man 5 _à_ 6 Favne Vand, og begynder at spore
  Mudderet, hvoraf det er opfyldt. Vi ankrede ½ Miil fra Byen paa lidt
  over 3 Favne, og nogenlunde dybtgaaende Skibe kunne ikke komme
  nærmere. Fra Byen, hvis Baggrund dannes af Bjergenes Affald, strækker
  sig Syd efter en stor Slette, som med betydelige Skove gaaer ned til
  Paria Golfen; det er denne Slette, paa hvilken de største og fleste
  Plantager ere anlagte. Man har begyndt ved Foden af Bjergene og
  arbeider sig nu ud imod Golfen, idet Skoven, ved at fældes eller
  brændes, forvandles til Agerjord. Der staaer imidlertid meget tilbage
  at indvinde paa denne Maade, og i den anden Retning lægge de store
  Bjerge betydelige Hindringer iveien for Kommunikationen. Kun omtrent
  1/10 af Øen er opdyrket.
  
  Port Spain er en smukt anlagt, rummelig og reenlig By, der udmærker
  sig ved brede og luftige Gader (nogle af dem ere endog en Fjerdingvei
  lange), gode Boutiker og flere i stor Stiil opførte, offentlige
  Bygninger, blandt hvilke een er bleven til paa en ret mærkelig Maade.
  Da nemlig Prinds Alfred med Linieskibet St. Georg i 1861 besøgte
  endeel af de vestindiske Øer, havde man Haab om, at han ogsaa vilde
  besøge Trinidad, og der blev opført en kolossal Bygning til hans
  Modtagelse, da Gouvernementshuset ikke var stort nok til en saadan
  _fête_, som man agtede at give. Men Prindsen skuffede Forventningen,
  og Huset, der kun egner sig til Ballokale, staaer endnu ubenyttet.
  Det skal have kostet henved 100,000 Rdl.
  
  Et Springvand i Midten af en stor Allee, der fra Havnen gaaer tværs
  igjennem Byen, og en særdeles elegant Iisboutik fortjene ogsaa at
  nævnes som Befordrere af Behagelighed og Komfort.
  
  En Kjøretour, som den danske Konsul foranstaltede for Chefen og nogle
  af Officererne, var meget interessant, da den, foruden at føre os
  igjennem det rige Landskab, tillod os at besee flere Plantager. Den
  største Frugtbarhed, Yppighed og Afvexling omgav os, idet vi rullede
  ud ad Veien, navnlig vare store Træer i meget smukke fritstaaende
  Grupper tilstede, og yderst tilhøire dannede den mørke Skov en dyb --
  man kunde næsten sige tungsindig -- Modsætning til sin Fjende, den
  lyse Sukkermark, der i Aarenes Løb bekriger den, og tilsidst vil
  vinde en fuldkommen Seir ved aldeles at fortrænge den. En rigelig
  Vandmængde findes paa Sletten, der endog paa mange Steder ved
  Draining maa forvare sig imod en altfor stor Overflod af det ellers i
  Tropeegnene saa velkomne Element.
  
  Blandt de Plantager vi besaae, var Orange Grove den største og
  tillige den, hvis sindrige og smukke Indretning mest opvakte vor
  Beundring. Den var anlagt efter en storartet Maalestok. Tyve til
  tredive Mennesker vare beskjæftigede med at føde den tunge Valse med
  Sukkerrør; saasnart En havde aflæsset sin Dragt paa den brede Rende,
  der førte ned til Valsen, gik han strax tilbage for at hente en ny
  Dragt. Der var saamegen Plads, at 3 _à_ 4 Mand kunde komme til paa
  engang, og en ustandset Kommen og Gaaen fandt Sted mellem Valsehuset
  og Pladsen udenfor, til hvilken store Karrer jævnlig ankom fra
  Marken, belæssede med Rør. Disse vare afskaarne i omtrent 1½ Alens
  Længde og bleve lagte saaledes paa Renden, at de fra Ende til anden
  bleve trukne igjennem Valsen. For at jævne dem og styre dem ind under
  denne stod der to Mænd, een paa hver Side, bevæbnede med store, tunge
  Knive, hvormed de jævnligt huggede løs, idet de i det Hele taget
  sørgede for en ligelig Ansamling til Valsen. Den udpressede Saft
  lededes igjennem Render til det nærliggende Kogehuus, og til at
  bortføre de knuste Rør var der anbragt en sindrig Mekanisme, idet
  nemlig en Seildugsrem af Valsens Brede, var udspændt om to Ruller
  (den ene tæt under Valsen og den anden oppe). Disse, der vare satte
  i Forbindelse med Dampmaskinen, holdt den øverste Flade af Seilduget
  (der modtog de udpressede Rør) i en bestandig Bevægelse opad og
  afladede saaledes uophørligt disse paa Loftet, hvor de bleve pakkede
  paa Vogne, der ved en paa Støtter anlagt Sporvei førtes over Gaarden
  til Loftet af det Huus, der skulde tjene dem til Opbevaring. Ned i
  dette Huus bleve de da væltede og pakkede, for at tørres og senere
  bruges til Brændsel. Kogehuset og et storartet Apparat til
  Romdestillationen, hvilke vi ogsaa besaae, vare ligeledes vel
  konstruerede og i fuld Virksomhed. Det Sukker, der produceredes, var
  dog langtfra saa smukt som St. Croix Sukker, hvilket laae i den
  Omstændighed, at det ikke kunde betale sig at fabrikere et Produkt,
  der, idet det blev finere, ogsaa vilde blive dyrere. Hvad der navnlig
  sætter Planterne en bestemt Grændse, er, efter deres eget Sigende, en
  Forhøielse i den engelske Told paa Sukker af en vis Kvalitet, og de
  tvinges saaledes til at levere et middelmaadigt Produkt, paa hvilket
  de imidlertid ikke savne Afsætning. Denne Plantage tilvirkede aarligt
  circa 900 Fade Sukker, et Antal, der, hvor lav en Beregning man end
  ansætter, dog repræsenterer en kjøn lille Kapital. Efter Sigende skal
  der paa Trinidad være et Par enkelte Plantager, der producere 12 _à_
  1400 Fade om Aaret.
  
  Vaaningshuset, som vi kjørte forbi, havde en fortryllende Beliggenhed
  og var omgivet af en stor indhegnet Plaine med smukke Trægrupper,
  der ikke ubehageligt mindede om en engelsk Park; ligeledes var den
  lille By for Arbeiderne ved Plantagen anlagt med særegen Orden og
  Nethed.
  
  Hvad der imidlertid paa denne lille Udflugt glædede Øiet, var ikke
  alene Naturen, til hvilken man fornemlig føler sig henviist i
  Tropeegnene; men det var ogsaa Menneskene. I den af Kulier næsten
  udelukkende bestaende Arbeiderbefolkning finder man en Race, der
  staaer langt over Negerracen. Kulierne besidde vel ikke saamegen raa
  Kraft som Negrene, de ere spinklere af Legemsbygning og en Kuli kan
  ikke paa en Arbeidsdag præstere det Samme som en af Afrikas Sønner;
  men de ere ingenlunde svage. Lægger man til deres mindre Styrke deres
  Nøisomhed og Arbeidsiver, da bliver Totalsummen ikke ufordeelagtig,
  og det bedste Beviis paa deres Anvendelighed er det store Antal af
  dem paa Øerne i Vestindien, især de engelske. Paa Trinidad ere de i
  Særdeleshed fremherskende -- man seer dem overalt; navnlig på Orange
  Grove saae vi kun een Neger, alle de andre vare Kulier. Fruentimmerne
  saae vi ikke meget til; de anvendes i Regelen i Marken og udmærke
  sig fremfor Negerinderne ved det sædelige Liv, de føre.
  Ægteskabsovertrædelser straffes efter Sigende strængt af Mændene, der
  alene herved betegne det høiere Trin, de indtage ligeoverfor Negeren,
  hvis mere dyriske Natur, forværret under Slaveriets Tryk, har sløvet
  Blufærdighedsfølelsen.
  
  Sammenligner man en Kuli og en Neger, hvad det Ydre angaaer, da maa
  Sympathien tale for den Første. Kulien har et livligt, ofte ædelt
  Ansigt og en spinkel, men slank og senestærk Skabning; i sin Gang og
  i sit Væsen lægger han Selvfølelse og Gratie for Dagen. Hans sorte,
  glindsende Haar falder enten i Lokker over Skuldrene eller ogsaa er
  det tilbagestrøget og bundet i Nakken; Hovedtøiet bestaaer i et let
  broget Tørklæde, dog gaae de ofte uden Hovedbedækning. Et Stykke Tøi
  snoet om Lænderne er deres eneste Dragt, naar de arbeide; men altid
  bære de Arm- og Ankelringe, og undertiden bære de om Halsen en Kjæde
  eller et Baand med en Mynt eller Medaillon hængende paa Brystet. Paa
  disse Prydelser sætte de meget Priis, og de anskaffe sig dem af et
  saa ædelt Metal, som de kunne faae Raad til. Deres Levemaade er, som
  alle Hinduers, overmaade tarvelig og bestaaer næsten udelukkende af
  Riis; de skulle ligeledes være meget ædruelige.
  
  Man kan maaskee finde det utilbørligt at anstille en Sammenligning
  mellem Kulien og Negeren, idet man vil anføre, at den sidste under
  det demoraliserende Slaverisystem er sunken ned til sin nuværende
  lave aandelige Tilstand. Herom er heller ingen Tvivl; men det maa dog
  erindres, at Negeren er Slave i sit eget Fødeland, og at det netop er
  den Omstændighed, der har bragt ham i fremmed Trældom. I selve
  Negerens sandselige Natur ligger Spiren til hans Undergang i aandelig
  Henseende, og den pludselige, uforberedte Frigivelse har i
  Almindelighed været et Onde istedetfor et Gode, saavel for ham som
  for hans Herrer. Vi sige i Almindelighed; thi der gives jo adskillige
  Undtagelser, som vise, hvorledes det mere dyriske Instinkt hos Slaven
  har forædlet sig til Skarpsindighed og Intelligens hos den Frie; men
  de filantropiske Ideer, som man for Negerens Vedkommende bringer med
  sig fra Europa, faae dog et slemt Stød, naar man i længere Tid
  betragter Racen i Vestindien.
  
  Dømmer man efter, hvad man seer, da skjønne vi ikke rettere, end at
  Kulien i sin primitive Tilstand staaer langt over Negeren, hvis ofte
  fremtrædende idiotiske Præg vækker Mistvivl om Muligheden af denne
  Races Evne til at forædles alene ved aandelige Midler. Blandingen
  med det hvide Blod maa vel snarere tænkes at kunne bidrage hertil.
  Med Kulierne synes det Omvendte at være Tilfældet, idet man nemlig i
  deres intellektuelle Evner seer den solidere Grundvold, hvorpaa den
  fremskridende Kulturtilstand kunde bygges.
  
  Efter at have indtaget en lille Frokost hos en med Konsulen bekjendt
  engelsk Familie, der kom os imøde med stor Hjertelighed, kjørte vi
  til vor Udflugts yderste Maal, en deilig Dal ved Navn Eldorado,
  hvor vi besøgte en ret interessant Institution, et Asyl for
  forældreløse Kulibørn. Igjennem den vel anlagte Bygning førtes vi af
  Forstanderinden, en ældre engelsk Dame, som med stor Forekommenhed
  fremviste de forskjellige Lokaliteter, der udmærkede sig ved
  Reenlighed, god Orden og praktisk Indretning. Anstalten bestaaer ved
  frivillige Bidrag af de paa Trinidad boende Europæere og har til
  Formaal indtil det 14de Aar at opdrage Børnene i den kristelige
  Religion, idet den tillige udvikler deres Anlæg for praktisk
  Virksomhed i det borgerlige Liv og saavidt muligt skaffer dem
  Ansættelse, naar de skulle ud i Verden. Stiftelsen tæller omtrent 60
  Børn i alle Aldere fra 2 til 14 Aar. Da vi kom, vare de ude i Haven
  og Marken; men en Klokke forsamlede dem i Skoleværelset, hvor Præsten
  fra den nærliggende By gjorde En og Anden nogle faa Spørgsmaal,
  hvorpaa han begyndte en Psalme, som Børnene istemmede.
  
  Ihvorvel der ved denne religieuse Forestilling paa Kommando (der
  falder saa ganske i den engelske Smag) var Noget, der ikke tiltalte
  os, var der dog noget Rørende i at see disse smaa mørkladne
  Skabninger og høre deres spæde Stemmer hæve sig med Tillid til de
  Faderløses Fader. Alt lod ogsaa formode, at den kristelige Følelse,
  der søges vakt hos Børnene, understøttes af en omhyggelig Pleie og
  en sund Opdragelse; de smaa Kulier, der vare tarveligt, men net
  klædte, lode til at befinde sig vel i deres Fristed, som vi forlode
  med de bedste Ønsker for deres fremtidige Vel. Dog maatte vi
  forinden, efter Stedets Skik, skrive vore Navne i en Bog, hvori alle
  Besøg indføres.
  
  Det var imidlertid blevet Eftermiddag; vi maatte derfor lade os nøie
  med, hvad vi havde seet, og kjøre tilbage til Port Spain. Der er
  ingen Ting fuldkommen i denne Verden, og vi maatte betale Dagens
  Glæde ved under hele Kjørselen, der varede et Par Timer, at blive
  indbalsamerede i umaadelige Støvskyer, der nu, da vi havde Vinden
  med os, stadig indhyllede os. Det var et Douchebad af Støv: Haar og
  Bakkenbarter bleve graa i et Øieblik, ikke at tale om Klæderne.
  Heden var ogsaa meget stor, og Sveden, som den fremlokkede, var
  just ikke skikket til at formindske Ubehageligheden ved den
  overvældende Tørhed. En alvorlig Børsten, Banken og Vasken, da vi
  kom ombord i Korvetten, gjorde imidlertid Ende paa denne støvede
  Poenitentsetilstand, og Indtrykket af den smukke Dag førte vi os
  ubeskaaret til Indtægt.
  
  Efter c. 5 Dages Ophold, under hvilket Høfligheder vare udvexlede med
  Autoriteterne og Artighed fra forskjellige Sider viist Skibets
  Officerer, forlod Korvetten Port Spain den 6te Mai. Et Besøg til den
  bekjendte Beg Sø, der ligger paa Trinidad ved den sydlige Side af
  Paria Golfen, tillod Tiden ikke, hvorimod flere af Officererne
  benyttede Leiligheden til at skaffe sig udstoppede Fugle, navnlig
  Kolibrier, der forefandtes paa Øen i et rigt Udvalg og i meget
  skjønne Exemplarer.
  
  Korvetten ankrede, efter 3 Dages Seilads, den 9de ved Fredrikssted.
  
  
  
  
  Ved de danske Øer.
  
  (9de Mai -- 1ste Juni).
  
  
  I Begyndelsen af April Maaned forlod det sidste nordamerikanske
  Orlogsdampskib, Quaker-City, St. Thomas' Havn for at gaae hjem, og
  fra den Tid viste der sig ingen Orlogsmand af den nævnte Nation i
  vore vestindiske Farvande. De Efterretninger, som man i Vestindien
  modtog fra Krigens Skueplads, bleve ogsaa mere og mere fredelige. Alt
  tydede saaledes paa, at Korvetten, der den 1ste Mai havde været 10
  Maaneder hjemmefra, ikke længere var nødvendig derude, eftersom
  Forholdene ved den Tid stillede sig, og man begyndte derfor at tænke
  paa Hjemreise. Ministeriet havde af de i den senere Tid indløbne
  Rapporter taget Anledning til at bemyndige Chefen til at forlade
  Stationen, naar Gouvernementet fandt det passende, og da Gouverneuren
  -- efter foregaaende Konference med Chefen -- under 24de Mai gav den
  Erklæring, at han for sit Vedkommende ikke ansaae Korvettens
  Nærværelse for nødvendig, berammedes Hjemseilingen at skulle finde
  Sted strax efter den europæiske Posts Ankomst den 1ste Juni.
  
  Saasnart denne Bestemmelse var taget, begyndte Klargjøringen til
  Hjemreisen med den hyggelige Følelse, der altid knytter sig til
  Tanken om at gjensee Fædrelandet, som man i længere Tid har været
  borte fra. Men idet man kastede et Tilbageblik netop paa denne Tid,
  fremstillede sig ogsaa for Tanken de mange Hjem, som elskværdige
  Familiers Gjæstfrihed havde aabnet for os, og de venskabelige Baand,
  vi løsnede ved at sige Farvel til vore Øer; det var derfor heller
  ikke uden en oprigtig Følelse af Taknemlighed, vi toge Afsked med de
  vakkre Folk, vi under vort Ophold havde lært at kjende, og komme
  disse Linier dem for Øie, haabe vi, at de ville modtage den venlige
  Hilsen, som Heimdal paa denne Maade sender dem.
  
  Medens Korvetten var i fuld Aktivitet med at lade Kul, Proviant o. s.
  v., samlede Gouverneuren, et Par Dage før Afreisen, Chefen og
  Officererne hos sig til en Afskedsfest, der vel var af en officiel
  Form, men havde den hjertelige Karakteer, som en længere Samvirken og
  et Samliv tilbragt i god Forstaaelse leder til. Det var os
  behageligt, af Gouverneuren at høre Korvettens Tjeneste anerkjendt,
  medens vi her gjøre os en Fornøielse af at anerkjende de liberale
  Hensyn, han tog til dens øvrige Mission, hvorved Tjenesten ogsaa
  vandt baade i Nytte og i Behagelighed.
  
  Endelig var da Alt klar; Besøg vare aflagte, Hilsener til Danmark
  protokollerede, Regninger betalte, Kul, Vand og Proviant ombord,
  Posten ankommen, Ankeret lettet, Saluten givet, Kursen sat -- og den
  1ste Juni sank først St. Croix og dernæst St. Thomas under den
  sydlige Horizont, og Atlanterhavet stod os aabent.
  
  
  
  
  Hjemreise. Oversigt.
  
  
  Endnu i Sigte af St. Thomas havde vi slukket Fyrene og taget Skruen
  op; thi Vinden var frisk og saadan, at vi med fulde Seil kunde løbe
  Nord efter. Men nu opdagede vi, at vi førte nogle vestindiske
  Snyltegjæster med os, som vi hellere vilde have efterladt --
  Korvetten, der paa hele Touren havde seilet meget godt, gik tungt
  igjennem Vandet, og det kunde ikke være Andet end et tykt Lag af
  Muslinger og Langhalse paa Skibets Bund, der vanskeliggjorde vor
  Fremgang. Det viste sig ogsaa, efterat Korvetten var aftaklet og
  halet ind i Dokken herhjemme, at dette i høi Grad var Tilfældet. Et
  tykt Lag, en Slags Koraldannelse, tæt indvævet med Skaller, Søgræs og
  Langhalse, var udbredt over Skibets Bund fra For til Agter og gik
  betydeligt op ad Siderne; Agter gik det høiest op, For havde derimod
  Vandtrykket imod Bougen skyllet Noget bort.
  
  Naar man skal hjem, vil man gjerne saa hurtigt som muligt afsted. Var
  der ikke sparet paa Seil under det øvrige Togt, blev der endnu mindre
  paa Hjemreisen; men alt hvad vi "satte Bovenbramseil til" (som det
  hedder i Visen) hjalp det dog ikke -- Farten vilde ikke over de 9 --
  og det var først efter nogle Dages Forløb, da det Værste af vort
  uvelkomne Appendix var skyllet bort, at vi begyndte at gjøre noget
  mere Vei.
  
  Naar man gaaer ud til Vestindien, gaaer man fra Kanalen Syd i omtrent
  til Madeira, for at fange Østpassaten, der da jævnt blæser En ud til
  Vestindien; men netop denne Vind forhindrer fra at gaae samme Vei
  tilbage, og naar man forlader Vestindien, benytter man derfor
  Østpassaten til at strække Nord efter langs med Golfstrømmen.
  Østpassaten ophører omtrent ved Bermuda, og man skal nu fange
  Vestpassaten, der blæser fra New-York over mod Kanalen. Om Vinteren
  faaer man gjerne denne Passat med stiv Luft og fra vor herhjemme
  velbekjendte Kompasstreg NV.; om Sommeren derimod med en jævn frisk
  Vind, der spiller paa begge Sider af SV. Netop paa det Sted, hvor
  Maury har lagt Nordgrændsen for Østpassaten, mistede vi denne og fik
  Stille, hvorfor vi satte Dampen op, gik i 24 Timer, fik Vestpassaten,
  slukkede Fyrene og seilede saa igjen med den vestlige Vind, som vi
  paa een Dag nær holdt lige til Kanalen. Dampen er en herlig
  Indretning og, benyttet paa en hensigtsmæssig Maade, en Besparelse
  istedetfor det Modsatte. Ihvorvel man vil beskylde Dampen for at være
  en Repræsentant for en af Tidsaandens meest prosaiske Retninger,
  forsikkre vi, at det snarere er med en poetisk Følelse, man ombord
  betragter dens koncentrerede, sorte Skikkelse -- Kullene -- der i sig
  gjemme den umaadelige Kraft, som kan forstærke eller modarbeide
  Vinden og bringe Skibet igjennem Vandet, naar dette ved en dorsk
  Dønning, og Vinden ved slapt nedhængende Seil, afgive deres
  Falliterklæring. Der er intet mere dræbende ombord, end at ligge i et
  langvarigt Stille og rulle magtesløs i en død Sø, medens Seilene
  slaae ud og ind mod Reisningen, Solen brænder og en overbord kastet
  Flaskeprop kan holdes hele Timer i Sigte. "Ingen Skibsmagt" er det
  Udtryk, hvormed Skibsjournalen, denne officielle Referendar, betegner
  denne Stemning. I gamle Dage havde man kun den filosofiske Trøst, at
  "Stille er halv god Vind", at sætte imod denne trykkende Tilstand;
  stod den paa i længere Tid, kunde man komme paa Rançon med Vand og
  Proviant, hvad der ikke er saa poetisk, som man skulde troe; nu
  derimod bringer det Liv i Gemytterne, naar Skruen gaaer rundt og
  Skibet dandser afsted for at opsøge Vinden -- det er dog nok saa
  poetisk.
  
  Som sagt, vi fik Vestpassaten og seilede vor Kurs den ene Dag som den
  anden, medens den daglige Tjeneste gik sin vante Gang og Korvetten
  mere og mere nærmede sig Hjemmet. Men inden dette drager os altfor
  stærkt ved at vise sine bekjendte Kyster, og medens vi ere paa vor
  eensformige Søreise, ville vi kaste Blikket tilbage til det, vi
  forlode, idet vi ville søge at give en samlet Oversigt over vort
  Ophold "ved de danske Øer".
  
  [Illustration: Udsigt over St. Thomas fra Høiderne nord for Byen.]
  
         *       *       *       *       *
  
  At levere en Beskrivelse over vore Øer i Vestindien er ikke vor Sag.
  De ere beskrevne af Adskillige. John Knox har i 1852 udgivet _»A
  historical account of St. Thomas, with notices of St. Croix and St.
  Johns«_; Lieutenant Mariboe har i "Erindringer fra en Søreise" 1860
  leveret en kort Skizze, og endelig er der i indeværende Aar udkommet
  tre Pjecer (af Hr. Arnesen, Hr. Elberling og _»Spectator«_) om Øerne,
  deres Forhold, Bestyrelse og Anliggender, i hvilke man kan finde de
  detaillerede Fremstillinger, som det ikke er disse Liniers Opgave at
  dvæle ved. Hvad vi nærmest agte at gjengive, er Korvettens Liv ved
  Øerne og det Indtryk, som disse have efterladt hos os -- vor
  Beretning er kun en Skjærv til den Gave, hvormed ovennævnte
  Forfattere have beriget Publikum.
  
  Ved St. Thomas opholdt Korvetten sig meest, og laae da til Ankers
  indenfor et lille Steenrev (Prinds Robert), der ligger lige i det mod
  Syd vendende Havneindløb, indenfor hvilket det rummelige Havnebassin,
  omgivet af høie Bakker, udvider sig. Kaster man Blikket ind i Havnen,
  seer man Byen hæve sig malerisk paa sine tre Høie, idet den staaer i
  Forbindelse med Vandet ved en Mængde Broer, der ere Ladesteder for
  Kjøbmændene, hvis Skilte prange over dem med store Bogstaver.
  Tilhøire i Havnen (den østlige Side) ligge de oplagte Skibe, store
  Amerikanere og Andre, der ville være ude af Veien. Midt i Havnen,
  bekvemt for at komme og gaae, ligge gjerne Orlogsmændene, og
  tilvenstre (den vestlige Side) de store engelske Damppaketter tæt
  ovre ved en bakket lille Halvø, der kun ved en smal Strimmel er
  forbunden med Byen, og hvor deres Kulpladse, Broer og Magaziner
  saaledes ere udelukkede fra Andre, og for dem selv lige ved Haanden.
  Seer man ud af Havnen (sydefter), har man i det Fjerne St. Croix, og
  tilhøire paa en høi Bakke ved Indløbet Telegraphen paa Cowells
  Batteri, fra hvilket ethvert Skib, der nærmer sig Havnen, signaleres.
  Er det da den Tid, man kan vente Paketten fra Europa, holder man
  skarpt Udkig efter Kuglen paa Toppen, der bebuder Ankomsten, og det
  varer da ikke længe, inden den stolte Brevdrager bøier ind i Havnen,
  hvor en Mængde Baade vente dens Ankomst, ikke at tale om de
  Dampskibe, der gaae paa Bilinierne (Havana, Sydamerika og
  Luvartsøerne). Med Dampen oppe, hale de hen paa Siden af deres store
  Kammerat fra Moderlandet, som losser Baller og Brevsække lystigt ud
  til dem, der ikke saasnart have faaet Ladningen ind og Passagererne
  ombord, før de hilse med et Kanonskud og gaae deres forskjellige
  Veie. Man behøver blot at see saadan en Scene eengang, for at faae et
  Begreb om det Liv og den Velstand, som den, gjentaget hver 14de Dag,
  maa føre med sig til St. Thomas. Og dog afgiver Paketforbindelsen kun
  en lav Procent af de Penge, der tjenes i St. Thomas, hvor
  Handelsskibe, som oftest af betydelig Størrelse, komme og gaae
  bestandigt. Postforbindelsen er vel af Vigtighed og Interesse for
  Byen; men vi troe, at man har Uret i at antage, at St. Thomas vil
  falde, hvis Paketstationen blev forlagt til Antigua -- et
  Skræmmebillede, der i de senere Aar har foraarsaget mangt et
  aandeligt Mareridt, men paa hvis Virkelighed der nu neppe er
  Anledning til at troe. Medens vi vare derude, indgav Agenten for
  _»the Royal-Mail-Steam - Packet - Company«_ Hr. Cameron (der, i
  Parenthes være det sagt, for sine ved flere Leiligheder ydede
  Tjenester mod den danske Regjering, under vort Ophold udnævntes til
  Ridder af Dannebroge) tilligemed Hr. Rotmann (engelsk Ingenieur) et
  Andragende om at maatte anlægge en Flydedok, paa hvilket der under
  29de April 1862 meddeeltes Koncession, og dette tyder ikke paa nogen
  Fraflytning, som man desuden vil betænke sig meget paa fra
  Kompagniets Side, idet man her har Alt, Dampskibene vedkommende, i
  saa god en Orden som man kan ønske sig.
  
  For hele den store Fart fra Kap Horn og Kap gode Haab, samt
  Brasilien, til Europa og Nordamerika, er det en betydelig Fordeel,
  der ogsaa kommer St. Thomas tilgode, at Havarister af alle Størrelser
  kunne finde Hjælp i St. Thomas' Havn, istedetfor at løbe til Havana,
  der ligger henved 300 Miil i Læ af den. Allerede nu er Havarister en
  af St. Thomas' største Indtægtskilder, uagtet Skibe, der stikke over
  11 Fod, ikke kunne repareres paa Bedingen, saa at man tør antage, at
  disses Antal vil stige betydeligt, naar der er en stor og bekvem Dok.
  Fra Korvettens Side anbefaledes ogsaa Forslaget, der endvidere
  indeholder den Bestemmelse, at "danske Orlogsmænd til enhver Tid
  skulle have Fortrinet fremfor andre Skibe til at komme i Dokken",
  samt at denne skal være 300 (eng.) Fod lang, 100 Fod bred og
  forholdsviis dyb -- Dimensioner, der ere meer end tilstrækkelige for
  hvilketsomhelst af vore Skibe.
  
  Idet saaledes den projekterede Dok i sin Tid vil udfylde et Savn, som
  længe har været følt af de Skibe, der besøge Havnen, vil denne under
  alle Eventualiteter ved sin udmærkede Beliggenhed og sin naturlige
  Sikkerhed vedblive at bevare sin Vigtighed for den vestindiske
  Skibsfart -- uafhængigt af, om den er Station for den europæiske
  Post eller ei. Da Indløbet til Havnen ligger i Nord og Syd, er den
  østlige Passat bestandig en Sidevind for Skibene, der nemt kunne
  komme ind og gaae ud. Et Beviis herpaa er, at en lille Bugseerbaad,
  den eneste, der existerer, sjælden eller aldrig bruges og aldeles
  ikke kan betale sig. I Havnen selv er der fortræffelig Plads, og
  ingen Sø med nogensomhelst Vind. Det er aldeles ubeføiet, at man
  kalder den usund, hvilket den ikke har viist sig at være uden under
  Epidemier -- der bringes fra de befængte Steder netop ved
  Postforbindelsen. Der kan dog maaskee for Englænderne være nogen
  Grund til at antage Havnen for mindre sund, idet Postdampskibene
  ligge i den mindst sunde Deel af denne, tæt under den tidligere
  omtalte Halvø, der danner den vestlige Side af Havnen, og man har som
  en Grund hertil tænkt sig de store Kuloplag, der i den stærke Varme
  antages at udvikle usunde Gasarter. I den senere Tid har man tænkt
  sig, at en anden Grund kunde bidrage hertil, den nemlig, at den
  smalle Landtunge, der forbinder Halvøen med den egentlige Ø, paa en
  uheldig Maade stopper af for en stadig Forfriskning af Vandmassen.
  Under Korvettens Ophold havde man sin Opmærksomhed henvendt paa dette
  Spørgsmaal, og man kom til det Resultat, at denne Deel af Havnen
  ("Orkanhullet", saaledes kaldet, fordi Skibene fortøie der under
  slige Tilfælde) vilde vinde ved en Gjennemskæring af hiin Landtunge,
  idet den herved bevirkede Gjennemstrømning af Vandet deels vilde
  holde dette Parti fri for Mudder, og deels, ved stadigt at bortføre
  det bedærvede Vand, vilde fremkalde en forbedret Atmosfære. Fra
  Korvettens Side anbefaledes denne Gjennemskæring, som sikkert snart
  vil finde Sted, hvis den ikke alt er begyndt. Korvetten foretog
  ligeledes nogle Opmaalinger udenfor Havnen, hvor en ny, 17 Fods Grund
  opdagedes, om hvilken Bekjendtgjørelse udgik fra Gouvernementet.
  
  Det er en broget Scene, der møder En, naar man træder i Land i St.
  Thomas. Masser af alle Slags Fartøier beleire Broen, hvor der er
  stort Koncilium Sladerastikum af Negere, Matroser, Negerinder og Børn
  i alle Aldere. Hvis Flaget paa det inderste Fort, der ligger
  ligeoverfor, ikke vaiede, skulde man ikke troe, at det var en dansk
  By man var kommen til -- mødte man imidlertid en Politibetjent af den
  gamle velbekjendte Skikkelse, var man dog overbeviist derom paa
  Øieblikket. Men det er ogsaa kun for et Øieblik, man herved kan
  bringes ind i Illusionen; thi gaaer man op ad Gaden, møder man den
  mørke Spanier, den livlige Franskmand, den alvorlige Engelskmand, den
  driftige Tydsker og den travle Amerikaner -- af Danske seer man kun
  Faa. Men skjøndt Nationaliteten ikke er stærkt repræsenteret, er
  Følelsen for Danmark ved flere Leiligheder fremtrædende, og den har i
  Vestindien bevaret sig paa en mærkelig Maade, især naar man seer hen
  til de mange forskjellige Elementer, hvoraf Befolkningen bestaaer.
  
  Af offentlige Forlystelser findes ingen i St. Thomas. Af og til komme
  nogle Beridere og Taskenspillere tilreisende, undertiden endog
  Sangere; men der er intet fast Theater, ihvorvel Byen synes at være
  rig nok til at understøtte et saadant. Det eneste offentlige
  Forsamlingssted er en net lille Have (Kongens Have) nede ved Havnen,
  hvor Garnisonen spiller et Par Gange om Ugen; for Herrer er
  Iisboutiken, der ligger ved Begyndelsen af Byens lange Gade, et ret
  behageligt Samlingssted. At sidde der om Aftenen med en brændende
  Cigar og en _sherry-cobler_ (en Blanding af raspet Iis, _sherry_,
  Sukker og Lemon, som man nyder gjennem et Straa) og betragte de
  Forbigaaende, er en momentan Tidsfordriv, som især i Begyndelsen har
  megen Tillokkelse. Senere hen, naar Bekjendtskaber ere gjorte,
  foretrækker man en Familiekreds eller det velindrettede Athenæum,
  hvor der er et rigt Udvalg af aandelig Føde. At nyde Iis er man i
  Begyndelsen tilbøielig til i Varmen; men man bemærker snart, at den
  derved øieblikkelig tilveiebragte Kjøling meget mere lader En føle
  den efterfølgende Hede, og man indskrænker Brugen af Iis saa meget
  som muligt. Til at bevare Provisionerne er Isen imidlertid
  fortræffelig. Af disse ankommer der alle Slags: Kjød, Smør, slagtet
  Fjerkræ, Østers, Frugt o. s. v. med Iisskibene fra Amerika og
  udsælges fra Iisboutiken, der har Monopol paa denne Handel imod at
  skulle forpligte sig til altid at have et bestemt Kvantum Iis i
  Beholdning. I et Klima, hvor adskillige Ting ikke kunne holde sig
  Dagen over, er dette en meget god Indretning; selv om Varerne ere
  lidt dyrere end sædvanligt, indvindes dette ved, at man ikke behøver
  at bortkaste bedærvede Provisioner. Hovedgrunden til at Iishandelen
  er et Monopol, er dog vistnok den, at Isen er et vigtigt Middel ved
  Behandling af Febere.
  
  Aftenselskabeligheden i Vestindien har ikke den samme Form som
  herhjemme -- hvad Theen og Smørrebrødet angaaer. Den sidste Artikel
  seer man ikke, uden naar en eller anden Familie beslutter, for en
  Afvexlings Skyld og af Opmærksomhed mod de danske Gjæster, for en
  enkelt Aften at leve paa Dansk. Man spiser til Middag Kl. 6, naar
  Solen er gaaet ned, og nyder derfor Intet til Aften. Dette medfører
  den Behagelighed, at man kan gjøre Besøg om Aftenen uden at falde til
  Uleilighed. I ethvert Huus, der eengang har aabnet sin Dør for En, er
  man om Aftenen velkommen til en Passiar og en Cigar, der altid nydes
  i Damernes Nærværelse, da den stærke Gjennemtræk i Værelserne gjør,
  at Røgen ikke generer. Hertil føies da gjerne et Glas Viin og Vand,
  Cognac og Vand, eller et Glas Øl, og man kan da bortfjerne sig med
  den rolige Bevidsthed, at man ikke er kommet for Madens Skyld.
  
  Ved St. Thomas forstaaer man Byen, skjøndt det kun er Øen, der bærer
  dette Navn; men de enkelte Plantager ere af ringe Betydning -- Byen
  har Handelen og Livet for sig selv. Plantagerne have efterhaanden
  opgivet Sukkerdyrkningen, og lægge istedetfor Vind paa Kreaturer, paa
  hvilke de have Afsætning til Byen og Skibene. At St. Thomas er en
  Frihavn, forøger jo Omsætningerne, og Kjøbmændene, der ere lavt
  beskattede, gjøre gode Forretninger. Var man Statistiker, vilde man
  vist faae at see, at det er en ganske kjøn Sum, der hvert Aar
  forsvinder i de mange Fremmedes Lommer, og det er da ikke saa
  underligt, at disse ere loyale og tilfredse med _status quo_.
  Forøvrigt beskjæftige disse Folk jo en Mængde Arbeidere, og der er
  altid nok at tjene for Negrene -- men netop derfor søge disse det
  mindst mulige Arbeide for den høieste Betaling, og den Bevidsthed, at
  de altid kunne faae et _»job«_, naar det kniber, gjør dem dovne og
  lidet elskværdige. Deres meest yndede Bestilling i St. Thomas er at
  drive omkring med en Baad i Havnen, anløbe alle Skibe, og ved Salget
  af Konkylier, Frugt, Peber-Edike, Cigarer o. s. v. snyde alle
  Nysankomne, og hvem der forresten vil lade sig trække op af dem.
  Flere af Kjøbmændene have "Gigger" (lange Fartøier), hvormed de sende
  deres Agenter eller selv gaae ombord i de indkommende Skibe, og her
  er da Beskjæftigelse for 6 _à_ 8 Negre paa et saadant Fartøi. I Byen
  træffer man disse drivende omkring; Nogle tigge, Andre røre deres
  Herrers Heste, Andre igjen ride deres egne -- men Alle kultivere de
  paa bedste Maade det _otium_, som er _pulvinar diaboli_. En
  vindskibelig Haandværkerklasse seer man saare lidt til; Alt
  indforskrives direkte, saasom: færdige Klæder, Skoe, Pynt,
  Huusholdningsgjenstande, o. s. v. Gaaer en Lampe itu, da kaster man
  den bort og kjøber en ny -- Reparationsarbeide er altfor kostbart.
  Negerinderne leve for det meste af at vaske og sælge Frugt paa
  Gaderne, og en stor Mængde af dem dele Mændenes løse Anskuelser,
  Levemaade og Ulyst til stadig Beskjæftigelse.
  
  Vi saae et slaaende Beviis paa Dovenskaben hos St. Thomas'
  Negerbefolkning, naar vi halte hen til Kuloplagene (hvad der
  forekommende tilbødes os af det engelske Selskabs Agent) for at fylde
  Kul. Dette Arbeide udførtes af Fruentimmer -- ikke fra St. Thomas --
  men fra de omliggende Smaaøer, navnlig Tortola, og disse Kvinder
  udmærkede sig ligesaameget ved Flid, som Stedets ved Dovenskab.
  Ifølge Negerindernes Vane at bære Alt paa Hovedet, bare de paa denne
  Maade Kullene i Kurve paa en 60 Pd., og vare, paa en kort Hviletid
  nær, i Arbeide fra om Morgenen til Solnedgang; men saa havde de ogsaa
  tjent en Dollar (11 Mk. 4 Sk.). Man har et Exempel paa, at En af dem
  ved dette Arbeide sammensparede saameget, at hun kjøbte sin Broder
  fri. Han var Slave paa en af de spanske Øer.
  
  Ere Negrene paa St. Thomas undertiden mindre oplagte til Arbeide, ere
  de dog altid særdeles vel oplagte til Fornøielse; i at dandse ere de
  navnlig utrættelige. I Juletiden slaae de sig rigtig løs, og
  "Negerballerne" ere da i fuld Gang. Vi ere saa heldige at kunne byde
  Læseren et Billede af et saadant Bal. Salen er belyst af to Praase;
  men paa den svage Belysning bøder den overgivne Lystighed. Man troe
  ikke, at Toiletterne ere simple -- tværtimod: den sorte Skabning
  omsluttes af de meest blændende hvide Stoffer; paa Baand og
  Kniplinger er der ingen Mangel. Der gives baade blaserede
  Personligheder og lystige Springfyre blandt Herrerne, for hvis
  Vedkommende den hvide Frakke er i ligesaa stor Mode, som den sorte
  Kjole hos Europæerne. Musiken -- en Tromme og en Klokke -- er noget
  tarvelig; men Trommeslageren søger at multiplicere sig ved at tage
  Hælene tilhjælp, og han har et rigeligt Akkompagnement i Latter og
  Snak og i Dandsens vilde Tummel. Hver af de Dandsende vælger desuden
  sin egen Takt, hvilket frembringer et Kaos, som det er komisk nok at
  overvære.
  
  [Illustration: Couleurt Bal i Juletiden paa St. Thomas.]
  
  Til vore Negres Roes maa man anføre, at de, der anvendes som Tyender
  i Familier, ofte ere vel ansete af deres Herskaber, og vi have selv
  seet adskillige agtværdige Personligheder i denne Stilling, som,
  hvormeget der end anbetroes dem, aldrig skuffe den dem viste Tillid,
  og desuden hænge med oprigtig Hengivenhed ved den Familie, til hvis
  Tjeneste de eengang have offret sig. I Legemsstyrke og Behændighed
  staaer Negeren høit. Medens vi laae i Havnen, opdagede vi engang, at
  noget af Kobberet var istykker, og da dette, paa Grund af den Lethed,
  hvormed Træet i Tropeegnene angribes af Orm, snarest muligt maatte
  repareres, gjorde vi os Umage for, at dette kunde skee. Da der
  imidlertid ingen Dok var, maatte vi tage vor Tilflugt til to sorte
  Dykkere, som det engelske Kompagni velvillig overlod os til dette
  Arbeide, og det var forbausende at see dem udføre dette uden
  nogetsomhelst Apparat. Først gjorde de en lille Vending ned under
  Kjølen og omkring under Skibets Bund, og kom da op og begjærede
  Plader, Søm (hvilke de puttede i Munden) og Hammer, hvormed de strax
  begyndte at tage fat, idet de af og til kom op for at trække Luft. De
  kunde banke to Søm ind ad Gangen og fuldførte Arbeidet paa nogle faa
  Timer. Vandet er meget klart i Tropeegnene, og vi kunde fra Dækket
  see, hvorledes de fægtede med Benene for at holde sig nede, medens
  Haanden med Hammeren var i livlig Bevægelse; naar de saa kom op, var
  det pudsigt at see Vandet trille i Draaber af deres sorte Uldhaar,
  der et Øieblik efter var ganske tørt. For Haierne, hvoraf Havnen
  vrimler, lode de ikke til at nære nogen Frygt, og der synes næsten at
  være Anledning til, at give Matroserne Ret i deres Paastand, at
  Haierne "ikke holde af sort Kjød". Som Exempel paa, hvormange Haier
  der ere i Havnen, hørte vi anføre, at naar døde Kreaturer, Heste o.
  s. v. -- der ikke maa sænkes inde i Havnen -- ved en Baad med et Toug
  bugseres ud for at sænkes paa Dybden, er Størstedelen af disse
  Kadavere spist af Haierne, inden de naae deres Bestemmelse.
  
  Ombord gik Tjenesten sin sædvanlige Gang. Den udenbords Tjeneste have
  vi tidligere antydet; vi ville kun bemærke, at een speciel Green af
  den indøvedes i St. Thomas, hvis Exerceerplads for Garnisonen ogsaa
  benyttedes til Øvelser for Heimdals Landgangskompagni. Det var en
  stor Fest for Negre med Tilbehør, naar Kompagniet, med 50 forgyldte
  "Heimdal" paa Huerne, ligesaa mange blaa Skjorter og det dobbelte
  Antal hvide Buxebeen, præcederet af to velklingende Horn, og i en
  tætsluttet Kolonne om Eftermiddagen marscherede igjennem Byen og
  deployerede paa Fælleden. Endogsaa Byens Herrer og Damer beærede
  Øvelserne med deres Nærværelse, og det var da ikke underligt, at
  disse gik godt. Naar der gaves Hviil og Geværerne stode i Pyramider,
  forsvandt Kompagniet som en Nysen for at indtage en elsket, længe
  savnet Snaps -- men neppe var Appellen blæst ud, før de igjen stode
  paa Pletten og gik gjennem Støv og Sved for ikke at gjøre Heimdal
  tilskamme. Skiveskydning med Geværer foretoges paa en øde Strand
  under et af Batterierne ved Havneindløbet. Seilads med Fartøierne
  fandt ofte Sted i Vestindien, der paa Grund af sin jævne Vind egner
  sig vel hertil; med denne Øvelse forbandtes undertiden Lystseilads
  med Herre- og Dame-Passagerer, ligesom ogsaa Korvetten, der hyppig
  gik over mellem Øerne, næsten altid tog een eller flere Bekjendte med
  ombord.
  
  Baade i St. Thomas og paa Vestenden havde vi den Glæde at udvexle
  Besøg med danske Koffardikaptainer -- en Omstændighed, hvorved vi ere
  komne til den Erkjendelse, at Fordommene mellem Koffardi- og
  Orlogsmarinen tilhøre en svunden Tid, som det nuværende Dannelsestrin
  for bestandigt har banlyst. I Løbet af et Aar have vi afvexlende
  været sammen med forskjellige Førere af danske Koffardiskibe, hvilke
  vi have gjort os en Fornøielse af at vise al den Opmærksomhed, der
  stod i vor Magt, og af hvilke vi have modtaget en saa ærlig
  Venlighed, at den er noteret blandt vort Opholds behageligste Minder.
  Vi betænke os derfor ikke paa at raade Enhver, der endnu vil paapege
  en Misstemning, til at søge denne hos sig selv. Imellem de to Mariner
  findes den nu ikke længer.
  
  Man har i Almindelighed dadlet de offentlige Kontorers Beliggenhed,
  Indretning o. s. v., og vi ville i den Henseende lade Enhver forsvare
  sin Klage. Kun een af dem fastholde vi som vor egen, idet vi i
  Anstændighedens Navn anlægge Sag imod Havnekontoret. Det er den
  første offentlige Bygning, man hilser paa, naar man kommer, den
  sidste, man passerer, naar man gaaer; der er kun een Ting, der kan
  forsvare dens Ydre nu -- det nemlig: at man ikke bemærker den. Det er
  umuligt at tænke sig, at det usle Træskuur med sin inkognito
  Tilværelse er Havnekaptainens Kontor i St. Thomas, paa hvis Havn man
  blot behøver at kaste et Blik for at troe paa Umuligheden deraf. Og
  dog er det saaledes til største Forundring for Alle, til liden Ære
  for Byen.
  
  Men vi ville ikke opholde os ved denne Enkelthed, nu da vi forlade
  St. Thomas og kaste et Blik over dens maleriske Beliggenhed, medens
  Korvetten glider langsomt ud af Havnen og vender Bougen imod det
  fjerne blaalige St. Croix. Lys- og Skyggevexlingen paa de kløftede
  Bakker, der danne Baggrunden til de tre med tætliggende Bygninger
  besaaede Høie, Baade og Fartøier i Havnen, Skibe med Seilene los,
  udfoldende alle Nationers Farver, Dampskibe og Paketter søgende ud og
  ind -- Alt dette er en saadan Forening af Skjønhed, Liv og Velstand,
  at Total-Indtrykket staaer for Beskueren som et Syn, han aldrig vil
  glemme.
  
  St. Croix, "Vestindiens Have" begynder at løfte sig ud af det blaa
  Hav, men bliver borte i en ansættende Byge, der kaster en Skygge over
  den Vagthavendes Ansigt og bringer ham til at bjerge Seil. Rigtig!
  der er den -- først med Vind og saa med Regn -- en øsende Vandflod
  over det ufrugtbare Dæk. Paa St. Croix staaer Planteren og sukker --
  for sit Sukker, der ikke kan trives uden mange saadanne Skyller. Hans
  Ansigt er lutter Solskin, naar det spandeviis styrter ned over hans
  forbrændte, tørstige Ager. Det klarer op igjen, og vi nærme os Landet
  mere og mere; det strækker sig ud paa Længden, det reiser sig i
  Høiden og udvikler gradeviis sine Skjønheder. De lysegrønne
  Sukkermarker, de gamle Vindmøller, de nye kneisende Dampskorstene og
  de hvide Vaaningshuse komme frem, det Ene efter det Andet, og tegne
  sig skarpere og bestemtere imod de mørke Mango- og Orangelunde, der
  denne Rammen. Nordsiden, mod hvis vestlige Pynt vi stævne, er den
  smukkeste paa Øen, og de Dale, der sænke sig imellem de to høieste
  Punkter, Mount Eagle og Mount Pleasant, henrivende deilige. Henimod
  Vestpynten stemmer Kysten sig op imod Søen i en bruunlig
  Klippeformation; men det er kun Fodstykket, ovenpaa udbrede de
  dyrkede Agre sig; man passerer det klippede Hams Bluff -- der gjerne
  sender et Pust ud af sine Tragter -- og Frederikssted, med
  Vestfarerne tilankers, kommer frem med sin lave Forstrand, hvorpaa
  Byen ligger, med Høider paa sin østlige Side, medens det skyder en
  lang _Sandy point_ mod Syd. Man dreier nærmere ind og passerer
  Butlers Bay, Sprat-hole, Prosperity med deres Negerbyer og viftende
  Palmer, og holder ind efter det lave Fort, der ligger ved Nordenden
  af Byen.
  
  "Tyve Favne og ingen Bund," synger Lodhiveren ud; og "ingen Bund"
  lyder i nogen Tid, medens man stadigt nærmer sig. Endelig er der da
  Bund; "16 Favne," "13 Favne," "10 Favne," følge hurtigt ovenpaa
  hinanden; "8 Favne" og "lad falde Anker!" lyder kort efter, og man
  ligger da svaiet for den østlige Vind i Læ af Landet, en halv
  Fjerdingvei fra Frederikssted eller, som det altid derude kaldes:
  Vestenden. I Orkantiden, hvor Stormen raser i alle Kompasstreger, kan
  man ikke ligge paa denne Red, der kun afgiver Læ imod den staaende
  østlige Passat; man maa da itide forlade den og søge rum Sø.
  
  Klimaet paa St. Croix ansees for det bedste i Vestindien, og det kan
  ikke nægtes, at det er endeel kjøligere at ligge til Ankers paa
  Vestenden, end i St. Thomas, i hvis indelukkede Havn Søbrisen er mere
  ustadig og ikke saa jævnt velgjørende, som paa det førstnævnte Sted.
  Paa den varme og kolde Aarstid i Vestindien er der en ikke ubetydelig
  Forskjel; Thermometret varierer i den sidstnævnte (December, Januar
  og Februar), mellem 18 og 22° Reaumur; i den varme Tid, hvis hedeste
  Maaneder ere Juli, August og September, kommer det ikke under 22°, og
  sjældent, for St. Croix's Vedkommende, høiere end 27°; dog maa herved
  bemærkes, at de nævnte Tal gjælde for det ved Solseil beskyttede
  øverste Dæk ombord. I Land er der vel noget varmere om Dagen; men der
  tage Europæerne deres Revanche om Natten i deres luftige, med
  Gjennemtræk forsynede, Soveværelser, hvis Senge ere omgivne af
  Muskitnet, hvorimod man ombord, nede i Lukaferne, lider under en
  Temperatur, som undertiden er utaalelig nok. Europæere føle en stor
  Behagelighed ved den kolde Aarstids 4, 5 Graders Dalen, medens
  derimod Kreolerne og især Negrene, fryse i denne Tid, da Koldfebre
  ere herskende imellem dem.
  
  Ombord i Korvetten var Sundhedstilstanden udmærket, ikke et eneste
  Tilfælde af Feber indtraf; kun et Par Mand indlagdes for kirurgiske
  Tilfælde paa Hospitalet, og Korvetten havde sin fulde Besætning med
  tilbage. I Garnisonen derude hersker næsten altid nogen Sygelighed,
  hvortil Grunden vel tildeels kan være en uordentlig Levemaade blandt
  de Menige, der ikke kunne kontroleres som Folkene ombord, tildeels
  ogsaa Kasernens usunde Beliggenhed ved en Lagun; men en anden
  Grund maa vistnok søges i Soldaternes, for dette Klima lidet
  hensigtsmæssige, Paaklædning, der ganske er den samme som herhjemme.
  Et let uldent Stof -- saaledes som vi have seet de spanske Soldater i
  Havana bære -- burde sikkert anvendes. Den tunge Vaabenfrakke, som
  Manden kaster af sig for at lade den friske Træk gjennemsuse en
  dyngvaad, paa Kroppen klistret, Linnedskjorte, kan ikke være at
  anbefale, og man skulde synes, at de, der jævnlig i Varmen føle de
  velgjørende Virkninger af Ulden, maatte gjøre deres Yderste for at
  denne uundværlige Regulator indførtes som en befalet Ting i den
  vestindiske Hærstyrke.
  
  Paa St. Croix træde Byerne i Baggrunden -- Landet er Hovedsagen,
  Sukkerdyrkningen Livsspørgsmaalet. Af de ovennævnte, i Aar udkomne
  Piecer vil man kunne erfare, hvorledes det staaer sig med samme
  Dyrkning, hvis Statistik ikke er meget glædelig at betragte. For dem,
  der imidlertid ønske en løselig Oversigt over Aarsag og Virkning,
  ville vi give en kortelig Skizze.
  
  I 1848 gjorde Negrene Opstand. Daværende Gouverneur Scholten
  proklamerede, idet han gav efter for denne, Friheden, der
  anerkjendtes af Regjeringen hjemme. Den Erstatning, som denne
  skjænkede Planterne for dette voldsomme Brud paa deres Hovedkapital,
  var saa ringe, at de strax gik et betydeligt Skridt tilbage, og i den
  Aaret efter udkomne "Arbeidslov" gik det igjen ud over Planterne, der
  maatte afstaae en heel Dag (Lørdagen) til Negrene og desuden overbyde
  hinanden for, ved forskjellige fristende Tilbud, at lokke Arbeidere
  til sig. Bestræbelser i denne Retning kronedes dog ikke altid med
  Held; Negeren følte, at han var _»free man«_ og søgte til Byerne,
  hvor han bedre kunde pleie sin Magelighed, og hvor hans faa Krav paa
  en uheldig Maade støttede hans exalterede Begreber om Friheden. Ved
  at holde et skarpt Udkig med Løsgængere og sætte en temmelig høi
  Priis paa Pas søgte man at forhindre denne Flygten fra Plantagen og
  Øen; men under alt dette tabte Planteren, og Mangel paa Arbeidskraft
  er den Klage, der endnu den Dag i Dag lyder fra St. Croix. Føier man
  nu til disse Omstændigheder daarlige Høste, en udpiint Jordbund og en
  Udførselstold, der (efter Hr. Arnesens Opgivende) er betydelig,
  indseer man nok, at Planterne ikke ere heldigt stillede. Under vort
  Ophold var der stærk Tale om at indføre fremmede Arbeidere, især fra
  Ostindien; dette har man nu foreløbig opgivet, idet man, som
  bekjendt, har afsluttet en Traktat med den nordamerikanske Regjering
  om at faae tilført Negere fra opbragte Slaveskibe, der da skulle have
  samme Vilkaar, som de øvrige Arbeidere.
  
  Men om end Planternes Stilling for Øieblikket er trykkende nok, saa
  mærker den Besøgende dog Intet dertil. Man modtager Indbydelser til
  et komme, naar man vil, blive, saalænge man lyster, og gaa, naar man
  behager -- Alt med en Gjæstfrihed, som er exempelløs. Korvettens
  Besætning mødte den største Forekommenhed, som vilde være benyttet i
  større Udstrækning, naar ikke Tjenesten hovedsagelig havde anviist os
  St. Thomas som Station. Men endskjøndt vi kun i kortere Tidsrum laae
  paa Vestenden, havde vi mange deilige Toure til Plantager inde i
  Landet, og vi gjøre ret gjerne en saadan Tour om igjen, hvis Læseren
  vil være saa god at ledsage os, hvortil vi opfordre med den
  Bemærkning, et Hvo der ikke har besøgt en Plantage paa St. Croix, er
  gaaet glip af det meest Tillokkende ved Udflugten til vore Øer.
  
  Man har naturligviis lovet at komme en heel Dag, fra Morgen til
  Aften, og saa Mange som muligt. Dette giver nu ombord alt et Par Dage
  i Forveien Anledning til en Deel Tale, Bytten Vagt, Tagen Vagt og
  ædelmodige Yttringer af en eller anden opoffrende Personlighed.
  Endelig oprinder den store Morgen med en travl Virksomhed blandt
  Oppasserne, en hurtig Paaklædning af deres Herrer, og Udvexling af
  Spørgsmaal og Svar, Latter og Snak. Med en Kop Kaffe i Vrangstruben
  og Farvel til den Vagthavende, som med en tjenstlig Mine følger til
  Falderebet, gaaer man i Fartøiet, der sætter af og vender mod
  Land. Morgenen er frisk, Korvetten seer godt ud -- man finder
  Spulingen poetisk. Heste og Vogne holde ved Broen; Den, som vilde op
  paa den "Sorte", kommer paa den "Røde", Den, der vilde ride, kommer
  til at kjøre, og Den, der skal kjøre, har ingen Pidsk -- det er
  Altsammen det Samme -- man farer ud ad den fortrinlige Vei, hvis
  Palmeallee paa ingen Maade er skyggefuld; men er Kronen lille, ere
  Nødderne desto større, og det er snurrigt nok at see dem hænge
  deroppe i Toppen.
  
  [Illustration: Landeveisparti fra St. Croix.]
  
  Det gaaer lystigt ud ad Byen; men vi maa holde tilvenstre, ellers
  kjøre vi lige paa den Karre, forspændt med to Oxer og med en grinende
  Neger til Kudsk, der kommer imod os. Strandveiens Reglement gjælder
  ikke her; at følge det, vilde kun føre til et Sammenstød, der vilde
  falde ud til afgjort Fordeel for ham med Oxerne. Der komme flere
  Kjøretøier i Række. To, fire, sex kraftige Muler for hvert; de ere
  lange og belæssede med Sukkerfade, der skulle til Vestenden,
  fortoldes, ombord, hjem, atter fortoldes, sælges, udtømmes og endelig
  afgive deres sidste Sødme til Gedehamse og Gadedrenge. De have endnu
  et bevæget Liv for sig, og hvormeget Arbeide har det ikke kostet at
  faae dem i den Skikkelse, hvori de træde ud i Verden, fra den
  primitive Tilstand, hvori de staae og kneise for os rundt om paa
  Markerne? Spørg Planteren derom; han vil fortælle Dig, at det ikke er
  gjort med at stikke de unge Planter ned i Jorden. Han vil oplyse Dig
  om, hvorledes denne maa gjennemarbeides og behandles; han vil
  fortælle Dig om Arbeiderne med deres _privileges_ og kontante Lørdags
  Udbetalinger; han vil minde Dig om Anlægs- og Drivtskapitaler, om
  hvad der gaaer til Karrer og Seletøi, til Muler og Heste, og endelig
  om, at han med alle sine Anstrængelser -- endda er afhængig af Regn
  og frugtbare Tider fra Himlen. Det vil sige, Alt dette vil han
  aabenbare for Dig, naar Du, med Din Arm i hans, spadserer over
  Markerne, gjennem Møllen og Kogehuset, og kommer med det ene
  Spørgsmaal efter det andet. Han vil heller ikke, undlade at vise Dig,
  hvorledes han har ført et Vandløb fra en Høide, der ligger en
  Fjerdingvei borte; med Stokken vil han betegne, hvor langt hans
  Jorder strække, hvormeget der endnu er uopdyrket, og han vil berette
  Dig, hvormeget han har drevet Plantagen op, siden han fik den -- han
  skjuler Intet og viser Dig som Rosinen i Pølseenden den deilige
  Fuldblodshoppe, som ved sidste Væddeløb vandt Pokalen.
  
  Alt dette og meer til viser han Dig -- men ikke nu. Nu staaer han med
  sit joviale Ansigt udenfor Døren paa Vaaningshuset og svinger med
  Hatten til Velkomst, hvad der bevæger os til at give Hesten et Rap
  for at komme op ad den lille Bakke. _»Lick him, Massa! Lick him
  hard!«_ skriger Negerdrengen, der hænger bag paa Vognen og føler sin
  kudskelige Værdighed prostitueret ved vor mere fredelige Maneer. Naa,
  op komme vi, og der er Manden: "Velkommen, Velkommen." Vi stige ud,
  stige af, træde ind og befinde os snart i en Gyngestol i den svale
  Stue, med en brændende Cigar, efter at have nydt den staaende
  Forfriskning, Cognac og Vand, der strax er os tilbudt.
  
  Passiaren fortsættes ved det solide Frokostbord, hvortil en gammel
  Guava Rom sætter et stærkt Punktum, idet den tillige gyder Mod i de
  uvante Rytteres Hjerter; thi Hestene staae for Døren og vente blot
  paa at bestiges. _»All right«_ siger Planteren, mønstrer Kavalkaden
  med et Blik og viser Veien ved at ride foran. Men det er ikke
  Landeveien, vi søge; nu gaaer det ad Markveie, op og ned, snart
  hurtigt med en lille _race_, snart besindigt, Skridt for Skridt, for
  at nyde Omgivelserne og af vor Vært at erfare deres Navne. Mount
  Eagle ligger for os; der skulle vi op; Stien bliver smallere og
  smallere, steilere og steilere, og vi maae bøie os ned til Hestens
  Hals, medens vi med Armen værge vort Ansigt mod de sammenfiltrede
  Kviste, som lukke sig efter vor Formand og svippe tilbage imod os.
  Endelig ere vi deroppe, Mennesker og Heste, paa St. Croix's høieste
  Top, omtrent 1000 Fod over Havet. Hvor St. Thomas træder tydeligt
  frem mod Nord, foruden hele Rækken af de efter Queen Elisabeth
  opkaldte Virgin Islands: St. Jan, Tortola og Virgin Gorda tilhøire --
  Crab Island og Portorico tilvenstre. Mod Øst see vi Christianssted
  med Havnen, der dannes af Koralrev; deres lumske Ryg ligger fra dette
  Standpunkt klar for os, som ethvert lille Rev, der ved en hvidlig
  Stribe betegner sin Tilværelse; mod Vest skimte vi nogle Plantager,
  og neden under dem den mørke Klippe. Buskene skjule endeel af St.
  Croix; men paa Nedfarten over mod Mount Pleasant aabner sig en
  henrivende Udsigt gjennem Øen i Nord og Syd. Bakker og Dale, Marker
  og Plantager smelte sammen i en venlig Harmoni, og vi holde i nogen
  Tid stille for ret at nyde det herlige Syn -- saa gaaer det muntert
  videre, under vor utrættelige Værts Anførsel. Tid efter anden vender
  han sig om og holder for at samle de spredte Skarer, hvoraf Nogle ere
  halv skjulte af en Sti igjennem en Sukkermark, og Andre komme i rask
  Trav, bombarderede med umodne Guava af nogle krigeriske Gemytter; En
  sees endogsaa at skyde en Gjenvei ned ad en steil Skraaning og
  fuldfører, til Værtens store Beroligelse, dette Ridt uden Uheld for
  sig selv eller Hesten. _En avant!_ Der er et Apelsintræ; op i
  Stigbøilerne og grib en, hvem der kan! bryd Dig ikke om den grønne
  Farve, Frugten er udmærket. Ja, den smager fortræffeligt. Prrr! Vi
  staae af ved en Plantage, blive venligt modtagne af en Mand, vi
  aldrig have kjendt, faae en Cigar, passiare lidt, drikke et Glas
  Cognac og Vand, stige tilhest og sige Farvel til samme Mand, som vi
  maaskee aldrig faae at see siden. Det er en Mr. ..., ja nu have vi
  glemt Navnet; men det venlige Ophold under hans Tag -- det være sig
  nok saa kort -- glemme vi ikke.
  
  Ridetouren har varet længe; men Humeuret daler ikke med Solen, der
  sender sine sidste Straaler hen over Marken, da vi stige af Hestene
  og begive os ind i Huset, hvor det sorte Tyende er ivrigt
  beskjæftiget med at servere os en vestindisk _dinner_. Det er
  imidlertid rygtedes omkring paa de andre Plantager, at Korvettens
  Officerer ere i Nabolaget, og der komme de galopperende, den Ene
  efter den Anden, Plantere og Forvaltere; selv efterat vi have sat os
  ved Bordet, ankommer der flere Gjæster. Plads finde de Alle og paa
  Spise- og Drikkevarer er der ingen Mangel. Kniven har raset blandt
  Beder og Fjerkræ, og der er Overdaadighed af _shoulder of mutton_ og
  _turkey_, Skildpaddesuppe, Skinke o. s. v. Mange Retter blive kun let
  berørte -- med den gamle Madeira forholder det sig derimod
  anderledes, den cirkulerer flittig, og jo ældre den er, desto
  ungdommeligere ere dens Virkninger. Stemningen for Taler er stærk.
  _»More rain!«_ som Værten udbringer, tømmes under dundrende Jubel,
  som beviser de gode Ønskers Oprigtighed, og saadan gaaer det
  efterhaanden med alle de udbragte Skaaler. Men vee den uforsigtige
  Yngling, hvis Hjertelighed overvinder Forsigtigheden, og som lader
  sig bedaare af samme gamle Madeiras funklende Smiil -- den
  ondskabsfulde kjølige Aftenluft udenfor vil snart vise sig som hans
  erklærede Fjende.
  
  Maaltidet er endt. Der spilles, synges, dandses; Notabene ikke med
  Damer, som ikke findes, da vor Vært er en _»jolly bachelor«_; vi
  bevæge os mellem Mandfolk og anerkjende gjerne Savnet af Damernes
  forædlende Indflydelse. Vi benytte endvidere denne Leilighed til en
  Apologi for, at vi have undladt at omtale Vestindiens Damer -- dette
  Kapitel trænger ikke til nogen Kommentar af vor profane Pen, og vi
  foretrække derfor stiltiende at mindes den Elskværdighed, der fra
  denne Kant er bleven os til Deel. _Hony soit qui mal y pense!_ Der
  røges Cigarer -- undertiden uden Ild i -- Alle ere i _high spirits_,
  og Værtens Ansigt reflekterer Gjæsternes Glæde. Men der skal kjøres
  eller rides et Par Miil, og man bryder endelig op. Det er ikke enhver
  Hat, der kommer paa sit rette Hoved, saalidt som enhver Rytter kommer
  paa sin rette Hest, endskjøndt han troer at være der og derfor
  anvender en paa Udveien opfunden Methode i Ridekunsten. Men denne
  Maneer, der saa vel bekom "den Sorte", giver "den Røde" Forargelse,
  og Bums, der ligger Rytteren. Medlidende Aander spørge, om han ikke
  foretrækker at kjøre -- men nu vil han netop ride og forbauser ogsaa
  kort efter Selskabet ved som en Piil at fare hen ad den maanelyse
  Vei. Efter ham rulle Vogne og springe Heste; Palmerne see ud til at
  flyve i den modsatte Retning. Heldigviis finder man ham ikke langt
  borte i en fredelig Pasgang, og Bevægelserne antage en roligere
  Karakteer, indtil En eller Anden igjen giver Signalet til en lille
  _race_.
  
  Vi ere i Fredrikssted, hvis tomme og rolige Gader gjenlyde af vort
  oprømte Selskabs Liv, der nede ved Fortet hendøer i Afskedshilsener.
  En Lanterne paa Fortet besvares med en lignende ombord; snart efter
  kommer Fartøiet ind for at hente os. Reaktionen med sin Ro og sin
  Træthed følger ovenpaa Dagens potenserede Nydelse. Brændingen
  skvulper monotont imod Stenene paa Stranden; Fartøiet sætter af;
  Klokken slaaer Tolv i Byen; Soldaten paa Broen sender et
  langtrukkent: "Skildvagt, giv Agt!" ud efter as; Aarerne slaae deres
  eensformige Takt i Vandet, og snart ere vi ombord i Korvetten.
  
  En saadan Dag kan man tære længe paa ombord; dens muntre Minder ere
  vel af en flygtig Natur; men de bindes dag fast i Erindringen ved den
  hjertelige Gjæstfrihed, der udbreder sin Duft over dem alle.
  Naturskjønhederne knytte sig endnu stærkere til Hukommelsen ved den
  venlige Maade, hvorpaa den præsenteres; og den Liberalitet, hvormed
  St. Croix's Planter gjør _honneurs_, baade i Marken og Huset, vækker
  Øieblikkets glade Stemning og bevarer Nydelsen i et taknemligt Minde.
  
  Vi ville slutte med dette gode Indtryk, uden dog at fornærme St. Jan,
  hvor vi vare et Par Gange, mødte den samme Gjæstfrihed og nøde en
  Natur, der ved at være mindre kultiveret vandt i Romantik. De mange
  smaa Klippeøer, der danne Løbene ud til de forskjellige Bugter, kalde
  Fantasien tilbage til den Tid, da dristige Sørøvere her havde deres
  Smuthuller, hvorfra altid en eller anden Udvei stod dem aaben. Det
  passede næsten i Stemningen, at Korvetten her manoeuvrerede med
  Fartøierne, der, bevæbnede med Karonnade og Houbitser, udsendtes for
  efter en fælles Plan at bombardere en af hine naturlige Skiver med
  Kugler og Kardæsker. Landgangskompagniet benyttede ogsaa her den
  kjølige Morgenstund til at foretage sine Øvelser og Skiveskydning,
  medens private Landgængere tilfods og tilhest nøde de henrivende
  Udsigter, som hvert Øieblik frembøde sig. Ankerpladsen var luftig og
  kjølig, og Indtrykket af vore enkelte flygtige Ophold her var i det
  Hele smukt og behageligt.
  
  [Illustration: Annely Plantage (St. Croix, Nordside).]
  
  Men Skibe komme kun sjeldent her; til St. Croix gaae Vestfarerne
  efter deres Ladning, og skjøndt Matrosen veed, hvad der vanker af
  Arbeide, drages han dog derud -- han seer i Tanken dens blaalige
  Skikkelse hæve sig i den lette varme Luft og synger, naar han gaaer
  rundt i Spillet:
  
  _Hurrah, my boys, Hurrah for Sante Croix!_
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi ere i Vestpassaten; Vestindien med sin Hede ligger bag os, og hver
  Dag føle vi Nærmelsen af vore hjemlige Zoners Temperatur. Vinden er
  god; men en tæt Taage -- undertiden saa tyk, at vi ikke kunne see en
  Skibslængde fra os -- indhyller os og forlader os ikke i c. 14 Dage.
  Vi passere Azorerne og spise de sidste Ananas, vi have ombord --
  Taagen er der bestandig, snart støvende, snart faldende i store
  Draaber; men altid tyk og med en tiltagende raakold Atmosfære. Paa
  Thermometret agte vi nøie. Skulde en pludselig Dalen indtræde, da kan
  man slutte, at et af de mange løsrevne Iisfjelde fra Grønland er
  under Opseiling. Et engelsk Postdampskib var en Nat lige ved et
  saadant, og havde akkurat Tid til at dreie for at gaae klar af det.
  Disse Iisfjelde kan man vistnok sætte i Forbindelse med de
  forskjellige Punkter, der under Navn af _Vigier_ ere betegnede paa
  Kaartet over Atlanterhavet. Forskjellige Søfarende have fra Tid til
  anden angivet saadanne som smaa Øer; de have naturligviis ikke
  forsømt at opgive deres Brede og Længde til vedkommende hydrografiske
  Bureauer, der da have afsat dem paa Kaartene, hvor man kan finde dem
  under forskjellige Benævnelser, dog ofte med et Spørgsmaalstegn ved.
  Dette Tegn ansee vi for meget berettiget; thi ihvorvel vi ikke
  ligefrem ville benægte saadanne Smaaøers Tilværelse, taler dog meget
  derimod, -- blandt Andet, at adskillige Skibe have sat Kursen lige
  paa dem og dog ikke bemærket dem. Det er langt rimeligere at antage
  dem for Iisfjelde, der jo kunne komme langt Syd paa, inden de
  opløses. Mange Skibe hører man aldrig noget til, og den Formodning,
  at de have stødt paa en _Vigie_, hører man nævne som en Grund til
  deres Forsvinden. I saa Tilfælde kan _Vigien_ godt være et Iisbjerg;
  et Skib, som med stærk Fart støder paa et saadant, er i Almindelighed
  total forlist med det Samme.
  
  Omtrent halvandet hundrede Miil fra England saae vi en Morgen et Vrag
  ligge og rulle i Søen. Denne var temmelig høi, saa det fandtes ikke
  forsvarligt at sætte Fartøi i Vandet; men vi løb klos dertil,
  affyrede et Kanonskud og gik rundt om det i en Times Tid. Intet
  levende Væsen var ombord i Skibet, der flød paa en Tømmerlast;
  Fartøierne vare borte; vi kunde see, at de vare firede af, og
  Besætningen har sikkert i disse forladt Skibet. Det var øiensynligt
  paaseilet. Sprydet var klippet af lige ved Bougen, Stor- og
  Fokkemasten borte; kun endeel af Mesanmasten med et pjaltet Seil var
  tilbage. Vi havde ikke Kul nok til at tage det paa Slæb, og med
  Seilene lod det sig ikke gjøre, -- havde det været et halvt hundrede
  Miil fra Kanalen, havde det været en anden Sag -- nu maatte vi
  overlade det til sin Skjæbne og følge vor Kurs.
  
  Efter en heldig Reise ankrede Korvetten den 26de Juni ved Spithead
  (Portsmouth), som den forlod den 29de; den 2den Juli hilsede vi ved
  Skagen den danske Kyst og ankrede Dagen efter ved Kjøbenhavn, hvor
  vi, efter lidt over et Aars Fraværelse, strøge Kommandoen den 12te
  Juli.
  
  
  
  
  Ombord.
  
  
  Livet ombord i en dansk Orlogsmand er noget anderledes nu end før;
  Civilisationens Luftning har ogsaa naaet derhen og foraarsaget, at
  man ved mildere Midler stræber at nærme sig til Maalet. Hvor der
  før indvirkedes ved Frygt, søges nu Lysten vækket, idet baade
  Bestyrelsen og de Befalende lade Individets Velbefindende være sig
  magtpaaliggende.
  
  Naar flere Hundrede Mennesker, hvert for sig, skulle arbeide til et
  og samme Maal, er det nødvendigt, at de maae ledes af een Villie, og
  Regjeringsformen ombord konstituerer sig derfor af sig selv som
  monarkisk; i gamle Dage var den despotisk og herpaa kunde man anføre
  mange Exempler. Vi ville nævne eet. Et Skib kom hjem fra en Reise,
  paa hvilken alle Folkene havde modtaget en større eller mindre Dosis
  Tamp. Kun een Mand havde været saa heldig at naae den sidste Dag
  ombord med uantastet Ryg; men han glædede sig for tidligt; thi da han
  netop hiin Dag spadserede veltilfreds ned ad Fokkevantet, blev han
  attraperet af Næstkommanderende og under Paaskud af, at han havde
  glemt at knobe en Seising, eller en lignende Bagatel, dømt til at
  have sin Ryg forbrudt. Da han havde udstaaet sin Straf, kaldte
  Næstkommanderende ham hen og tiltalte ham saaledes: "Hør, Hans, da
  Du nu har faaet Din Lussing, vil jeg blot sige Dig, at jeg ikke har
  Noget imod Dig forresten. Du er en flink Karl og Du skal faae en god
  Anbefaling -- men Du skal nu ikke kunne rose Dig af, at Du er den
  eneste Mand i Skibet, der ikke har faaet Tamp!" At det ikke engang
  var Chefen selv, men Næstkommanderende, der her optraadte, betegner
  endnu mere det despotiske Standpunkt, hvorpaa de Befalende stode, og
  hvor lidet de Underordnede vare sikkrede mod Vilkaarlighed. Den
  Omstændighed, at Prygl bleve uddeelte med saa stor Liberalitet,
  bidrog forresten til, at Folkene ikke ændsede dem; thi Svien var
  Intet for en haardfør Matros, og Æresfølelsen saae sig ikke i mindste
  Maade berørt ved en Lussing, som ansaaes for et nødvendigt Onde, der
  ligesaa godt kunde tilfalde den Ene som den Anden.
  
  Den Misbrug af Magt, hvori en Chef i gamle Dage kunde gjøre sig
  skyldig, kan nu ikke finde Sted, da et Reglement for Anvendelsen af
  Disciplinarstraffe træffer bestemte Grændser for Forseelser og deres
  tilsvarende Straffe, og sætter den korporlige Revselse saa langt i
  Baggrunden, at den ikke bliver at anvende uden i sidste Instans.
  Siden 1848 er det en Sjeldenhed at see en Mand faae Tamp ombord i
  vore Skibe, og dette er aldrig skeet uden den meest bydende
  Nødvendighed.
  
  Vi ville blive i Billedet og betragte Orlogsskibet som et Kongerige.
  Chefen har den udøvende Magt -- og som Modvægt: det største Ansvar.
  Den lovgivende Magt indeholdes i Krigsartiklerne og den dømmende
  tilhører Krigsretten.
  
  Noget af det Første, der foretages ombord,[1] er derfor at oplæse
  Krigsartiklerne, og navnlig hvad der af disse indeholder almindelige
  Leveregler og Vedtægter for Livet ombord. Dette skeer for hele
  Mandskabet under Chefens og Officerernes Tilstedeværelse. Naar
  Oplæsningen (hvoraf visse Dele senere gjentages) er endt, tager
  Chefen Mandskabet i Eed paa, at det med Troskab og Lydighed vil tjene
  under det danske Flag.
  
   [1] I de engelske Krigsskibe, der skulle seile, er, saavidt vi
   vide, den første officielle Handling den, at Chefen oplæser sin
   Bestalling (_commission_) for det forsamlede Mandskab og saaledes
   strax fremstiller sig for dette som den, der har den første Ret til
   at befale. I vore Skibe finder dette ikke Sted, muligviis paa Grund
   af vore mindre Forhold; dog skjønnes det ikke rettere, end at dette
   kunde være passende og -- for at benytte et engelsk Udtryk -- _in
   due form_.
  
  Ligesom Krigsartiklerne indeholde Lovens Aand, saaledes indeholde de
  i 1849 udkomne "Instruxioner og Reglementer" dens Bogstav, idet de
  give Regler for de daglige Øvelser i det Hele taget, forme den
  daglige Tjeneste, og saaledes lede Organisationen af Orlogstjenesten
  i Ugernes og Maanedernes Løb.
  
  Disse Instruxioner savnedes i forrige Dage, da det var overladt
  Chefen paa egen Haand at indøve sit Mandskab, hvoraf fulgte en stor
  Ueensartethed i de forskjellige Skibes Organisation. Manglerne ved
  denne Fremgangsmaade have dog ikke været saa meget at spore i vor
  krigeriske Periode; thi deels vare Skibene dengang samlede i
  Eskadrer, og hver Skibschef var nødt til at udføre Tjenesten
  saaledes, som Eskadrechefen befalede, hvorved der allerede kom nogen
  Eenhed i Tjenesten, og deels udvikles og uddannes denne under
  krigeriske Forhold langt hurtigere end i Fredstid. I den
  halvhundredaarige Fred efter 1801 har derimod Mangelen af et bestemt
  System været haardt følt. Der havdes saa faa Skibe, at der ikke var
  Tale om at udsende Eskadrer, og medens de andre Mariner i den Tid med
  raske Skridt udviklede sig og bragte passende Reglementer og
  Bestemmelser for Dagen, hvilke de praktisk forsøgte, vare vore
  enkelte udsendte Skibe overladte til den Organisation, som deres Chef
  var istand til at give dem. Besætningen i hine Skibe bestod for det
  Meste ogsaa af faste Folk, navnlig hvad Kanonerne angik; de kunde
  Exercitsen, hvorfor skulde de saa øves? Herved fremkom der høist
  underlige Resultater -- det hændte sig blandt Andet, at en
  Orlogsmand, der gik til Vestindien, ikke en eneste Gang paa Reisen
  derud havde havt Kanonerne los og exerceret med dem; flere kom hjem
  og havde havt saa liden Vaabenøvelse, at man nemt kunde tælle
  Gangene, om man havde vidst dem. Men der var Ingen, som spurgte
  derom. Vel var Chefen ansvarlig for Skibet og den specielle Tjeneste,
  det var beordret til at udføre, men bragte han dette velbeholdent
  hjem, var der Ingen, der brød sig om, hvorledes han havde udfyldt den
  daglige Tjeneste; han fik Ordre til at aftakle Skibet, og dermed var
  Sagen afgjort. Nu er der derimod indtraadt en betydelig Forandring i
  disse Forhold, idet 1) Instruxionerne paabyde bestemte Øvelser til
  bestemte Tider; 2) Øvelserne selv skulle skee paa reglementmæssig
  Maade og 3) Flaadeinspekteuren ved Hjemkomsten efterseer, om de
  befalede Øvelser have fundet Sted paa anordnet Maade.
  
  Medens Chefen vel endnu som før har den øverste Magt til at befale i
  Alt, hvad Togtet angaaer, saaledes har han nu -- hvad han ikke havde
  før -- en Anviisning til at udføre den daglige Tjeneste, som han vel
  kan modificere efter Forholdene, men som han dog er forpligtet til at
  følge. At gjøre dette paa en skjønsom Maade, er ikke den mindste Deel
  af en Skibschefs Opgave, og den forøgede Opmærksomhed, som han, hvis
  han vil løse den, maa skjænke det daglige Liv ombord, medfører en
  heldbringende Virkning saavel for Organisationen som for
  Individernes Velbefindende.
  
  Der er jo altid nogen Fordom mod det Nye, og der var det ogsaa mod
  Flaadeinspekteurens Embede. Man fandt det upassende, at en Chef paa
  en Maade skulde underkastes en Examen, og ydmygende for ham, at han
  skulde dokumentere sin Virksomhed; men tage vi ikke feil, er man
  kommen bort fra denne Anskuelse nu, da en mere oplyst Aand har gjort
  sig gjældende. Det er en tilfredsstillende Tanke for de Underordnede,
  at de Befalende ogsaa ere Tjenesten underkastede, og at de ved at
  lyde dem lyde et Princip og ikke en Person. For Chefen er det ingen
  Ydmygelse men en Triumf, ved sin Hjemkomst at forevise et velholdt
  Skib, en vel tilbragt Tjenestetid og et kraftigt, sundt og
  disciplineret Mandskab.
  
  Tre Aar efterat Instruxionerne vare udkomne, blev et tidsvarende
  Reglement for Artilleri-Øvelserne prøvet, og i 1854 blev det med de
  Forandringer, Erfaringen havde viist gavnlige, approberet. I 1853 var
  det første reglementerede Exerceerskib ude, og det har hvert følgende
  Aar været udrustet. I Gjennemsnit indøvedes hvert Aar circa 200 Mand,
  og man havde saaledes efter 8 Aars Forløb i 1861 -- 1600
  Koffardimatroser, der vare fortrolige med Artilleriet. Det nævnte Aar
  fandt, paa Grund af de politiske Omstændigheder, den store Udrustning
  Sted, og hvorvel endeel af de Folk, der vare indøvede som Konstabler,
  vare fraværende, mødte der dog et saa stort Antal, at man heelt
  igjennem havde hver Kanon besat med 2 _à_ 3 exercerede Folk -- et
  Resultat, der alene skyldes den bestemte og planmæssige Maade, som i
  de foregaaende faa Aar var anvendt.
  
  Artilleri-Øvelserne ombord i alle vore Skibe ledes efter samme
  Mønster som paa Exerceerskibet, ihvorvel det er en Selvfølge, at de,
  især paa et kort Togt, ikke kunne naae samme Fuldkommenhed som i det
  Skib, der særligt er helliget deres Fremskridt. Og dog seer man som
  oftest nutildags, selv efter en kort Tour, Folkene saa vel indøvede,
  at man forbauses; det kommer deraf, at der er Tid til Alting, naar
  Alt har sin bestemte Tid.
  
  Vi have nu i korte Træk berørt den udøvende og lovgivende Magt
  ombord; den dømmende ville vi ogsaa løselig omtale. Den repræsenteres
  af Krigsretten. I gamle Dage kunde Chefen uden Krigsforhør og Dom
  diktere Folkene indtil 3 Gange 27 Slag Tamp; nu kan han kun, naar de
  ere nedsatte i "Strafferoden", tildele dem denne Straf, hvis de under
  denne Nedsættelse gjøre sig skyldig i en ny Disciplinarforseelse, og
  da med ikke over 27 Slag. Til enhver Tid kan han imidlertid nedsætte
  enten et Krigsforhør eller en Krigsret, der i det sidste Tilfælde
  afgiver Dom efter Søkrigsartikelbrevet. Men da dette i sin forældede
  Skikkelse indeholder Straffe, der ikke mere blive exekverede, er der
  tillagt Chefen Myndighed til at formilde Dommen (f. Ex.: 3 Gange 27
  Slag Kat formildes til 27 Slag Tamp osv.) Enhver nedsat Krigsret skal
  indeholde Kammerater af den Paagjældendes Klasse, og Medlemmerne af
  Retten maae som Dommere aflægge den befalede Eed.
  
  Det er en Selvfølge, at ethvert Forhold, der kan kræve en hurtig
  Beslutning, gjør Fordring paa en hurtig Retspleie og ligeledes paa en
  hurtig Udøvelse af Magten. Regjeringsformen bliver derfor ombord
  uindskrænket monarkisk, naar man undtager Domme paa Æren og Livet,
  hvilke Chefen ikke kan exekvere. Ellers maa han selv tage Beslutning
  om Alt. Han kan vel, naar alvorlige Omstændigheder ere forhaanden,
  sammenkalde et Krigsraad; men at følge dettes Mening udelukker ham
  ingenlunde fra Ansvar, saa at vi ikke kunne indsee Nytten af denne
  Indretning, uden hvor Chefen absolut ikke veed, hvad han skal gjøre.
  
  Næstkommanderende er Premierministeren ombord. Ham paaligger det, at
  besørge Tjenesten udført i alle dens Details. Som den, der desuden
  skal remplacere Chefen ved tilstødende Omstændigheder (af hvilken
  Grund han ogsaa underrettes om alle Ordrer, Togtet vedkommende),
  staaer han nærmere ved denne og et Trin over de øvrige Officerer.
  Disse have hver Tilsyn med en Afdeling af Folkene, og desforuden har
  hver Officeer sit forskjellige Departement af Tjenesten at besørge.
  Den mest ansvarsfulde Deel af denne er for Officerernes Vedkommende
  Vagttjenesten. Chefen kan naturligviis ikke altid være tilstede, og
  endskjøndt han ved Melding Dag og Nat skal underrettes om, hvad
  Vigtigt der maatte passere, maa den vagthavende Officeer ofte selv
  beslutte og udføre den Manoeuvre, som Skibets Sikkerhed ikke taaler
  at udsætte. Det er dette Ansvar, der skal modne den unge Officeer til
  selv engang at blive Skibschef, det er Kvintessentsen af al hans
  øvrige Tjeneste. Kun stadig Øvelse kan give ham Erfaring og Tillid
  til sig selv, saaledes at han med Frimodighed kan bære dette Ansvar.
  Det kan derfor ikke noksom anbefales, at han saa ofte som mulig
  bliver udkommanderet.
  
  Det fortjener Landets Paaskjønnelse, at saa mange Officerer søge at
  raade Bod paa den mangelfulde Øvelse, som et indskrænket Budget
  anviser dem, ved at gaae i Koffardifart og fremmed Orlogstjeneste.
  Nogle Aar i Koffardifart er en god Skole, hvad Uddannelse i det
  praktiske Sømandskab angaaer -- at være for længe i denne Fart maa
  derimod ansees for uheldigt for Søofficeren, naar han ikke er i den
  Alder, at han er _au fait_ med Organisationen og Tjenesten til
  Orlogs, og saa at sige er gjennemtrængt deraf. Den som theoretisk har
  lært "Søfaart at forstaae", kan til Koffardis godt lære "Skib at
  føre"; men heller ikke mere. Af en Søofficeer fordres der nu, at han
  skal være: Sømand, Artillerist og Landofficeer. I gamle Dage havde
  man vel, paa Grund af at endeel af Folkene ved Entring vare bevæbnede
  med Flinter, et Slags Exercits med dette Vaaben; men det er først i
  de senere Aar, at man er begyndt med at danne et "Landgangskompagni"
  ombord i Skibene. Det kommanderedes, naar det gik iland, af een eller
  flere Officerer, og deraf fulgte da, at disse maatte lære saavel
  Kolonneexercitsen som den spredte Fægtning. Der er nu et fuldstændigt
  Reglement for denne Tjeneste, og den indøves i alle vore Skibe.
  
  Sideordnede med Officererne ombord ere Maskinmesteren, Lægerne og
  Proviantforvalteren (der forestaaer Folkenes Bespiisning); undertiden
  er der ogsaa Præst ombord; hvor dette ikke er Tilfældet, oplæser
  Skibssekretairen Bønnen ved Gudstjenesten.
  
  De sidste Befalingsmænd ere Underofficererne, blandt hvilke
  Baadsmanden (for Takkelagens Vedkommende) og Kanoneren (som har
  Ansvar for Artilleriets Details) ere de ældste. De andre have hver en
  Deel af Folkene under deres specielle Tilsyn paa Vagten, ved
  Exercits, Mønstring, daglig Tjeneste, osv. En af Underofficererne,
  "Skibssergeanten", forretter Polititjenesten ombord. Han paaseer
  Orden og Ro nede i Skibet, har Opsyn med Arrestanter, visiterer for
  Slukning af Ild og Lys, osv. Underofficerernes Tjeneste er i det Hele
  taget anstrængende, da de under Manoeuvrerne maae være meget
  paafærde. De ere kaldede til at anvise Folkene den Plads, som de
  forskjellige Kommandoer antyde; de skulle animere dem til Arbeide, og
  deres Stilling er desforuden vigtig som Mellemledet mellem Officerer
  og Mandskab.
  
  Man kan nok sige, at deres Tjeneste nutildags er sværere end før; thi
  for det Første medfører den med stor Iver drevne Exercits for dem som
  Lærere nu et betydeligt større Arbeide, og for det Andet er det dem
  nu, i Analogi med Straffelovgivningen, paa ingen Maade tilladt at
  lægge Haand paa en Mand. Selv om han er studs imod dem og nægter at
  adlyde, maae de ikke tage sig selv tilrette, men skulle afgive
  Melding herom til deres Foresatte. Dette vide Folkene ret vel, og da
  der blandt disse altid findes Nogle, som ved tvetydige, om ikke
  ligefrem fornærmelige, Miner og Lader ville incitere Underofficeren
  til at forløbe sig, maa denne vogte meget nøie paa sig selv -- hvad
  der vel er at anbefale; men ikke altid ganske let. Til vore
  Underofficerers Roes maa man sige, at de i Regelen løse deres
  vanskelige Opgave godt. Vi have i et Skib, der strøg Kommandoen,
  seet hver enkelt Mand, idet han gik fraborde, takke Skibets
  Underofficerer, høie som lave, for deres Forhold paa Togtet, og dog
  vare disse Underofficerer af den Slags, der ikke gav en Tøddel efter
  af det, Tjenesten fordrede.
  
  Vi komme nu til Folkene. Vore Orlogsmænds Befolkning er i Regelen
  elskværdigere end nogen anden Nations, let at regjere og ikke
  vanskelig at tilfredsstille. Det er ikke alene naar Faren truer, at
  de møde -- og saa komme de med Munterhed og Begeistring -- ved
  Flaget; men i fredelige Tider finde de sig ogsaa med Taalmodighed i,
  at Kongen kalder dem fra deres mere indbringende Sysler, og
  endskjøndt meget i Orlogsmanden er dem uvant og fremmed, finde de sig
  snart tilrette og tage med god Villie fat paa deres Gjerning.
  
  Saasnart de komme ombord, modtager hver Mand en "Skytseddel", der
  angiver hans Løbenummer i Skibet og anviser ham hans Plads med
  Hensyn til Kanoner, Seil, Haandvaaben osv.; til sit Tøi faaer han en
  malet Seildugsrandsel (fiirkantet, omtrent en Alen lang og en Fod
  dyb). En Tinkande til Øl og Thee, en Blikdaase til Smør og en
  "Skaffebakke" (beregnet paa 4 Mand) udgjøre de Spiserekvisiter, som
  leveres ham af Kongen, og med den Kistebænk, hvori han gjemmer disse,
  afsluttes den Plads, der tilstaaes ham til Mad og Klæder. Angaaende
  de sidste, da indeholder hans Kontrabog (hvori hans Gage og
  Tilgodehavende føres _à jour_) en nøiagtig Bestemmelse over hvad han
  skal have (forsaavidt Pladsen tillader det, maa han have mere -- ikke
  mindre) og der tildeles ham extra som Paaklædningspenge den høist
  latterlige Sum -- 3 Rdl. engang for alle. Det vil sige, hvis Togtet
  varer over et Aar, da faaer han igjen 3 Rdl., men Enhver, der veed,
  hvad et Par Buxer koster, kan udregne, hvorvidt han kommer med denne
  Sum, som der synes at være al optænkelig Grund for Regjeringen til at
  forhøie. Det var en anden Sag, dersom Gagen var saa betydelig, at man
  kunde forudsætte, at Udgiften til de nødvendige Klædningsstykker
  kunde afholdes deraf; men dette er ikke Tilfældet. Vel er den
  forbedret i de senere Aar og en Ugift kan paa en længere Tour --
  Notabene naar et mildt Øie censorerer hans Paaklædning -- gjøre sig
  lidt tilgode, naar han _NB. NB._ er meget sparsommelig; for en gift
  Mand, og ovenikjøbet paa en kort Tour, stiller Sagen sig derimod
  ganske anderledes. Saa meget er vist, at fremmede Nationers
  Orlogsmatroser ere langt bedre klædte end vore, og da dette er den
  eneste Retning, hvori disse staae tilbage, kunde man unde dem, at der
  skete deres Udvortes en retfærdig Fyldest.
  
  Naar vi nævne vore Folk, da menes hermed de Indrullerede, hvoraf det
  langt overveiende Antal bestaaer, idet de faste Korpser nærmest ere
  bestemte til at rekrutere Underofficeersklasserne. Om det er af denne
  Grund, at de faste Folk ere blevne forsynede med en Vaabenfrakke (de
  faste Underofficerer bære en saadan) vides ikke. Men at denne Frakke,
  med tilsvarende Kaskjet, er meget upopulair blandt Marinens Officerer
  og seer meget besynderlig ud ombord -- det er vist. Trøien, Matrosens
  Særkjende, seer man overalt i fremmede Mariner, og det er ogsaa en
  Selvfølge, at den, og ikke Frakken, anvendes ombord i daglig
  Tjeneste. Men til Parade bør enhver Mand være reglementsmæssig
  paaklædt, og det er der afstikkende, at see de faste Folk møde i
  Frakke og Kaskjet, medens de Indrullerede møde i Trøie og Hue.
  
  Idet vi her afslutte disse indledende Bemærkninger om Menneskene i
  den lille svømmende Stat, ville vi gaae over til at betragte de
  Indretninger og Forholdsregler, der tjene til at betrygge den.
  
  Hvad Artilleriet angaaer, da er Alt med Hensyn dertil saaledes
  indrettet, at Skibet i Løbet af c. 5 M. kan være klart til Slag;
  Kanonerne ere altid i Søen ladte med Skarpt, saa at man strax ved en
  Overrumpling kan give Ild. For at forebygge en saadan, befale
  Instruxionerne, at der skal gjøres klart Skib, naar man nærmer sig en
  ukjendt Orlogsmand.
  
  Klart Skib har i Grunden Udseende af uklart Skib; thi Alt kommer ud
  af de daglige Folder. Naar Hornsignalet lyder dertil, forlader Enhver
  sit Arbeide og begiver sig paa den Post, der er anviist ham.
  Kanonerne surres los, Lugerne lukkes i, Krudtkammeret lukkes op,
  Kugler langes op fra Rummet og fyldes i Krandse paa Dækket, Porte,
  Skodder og løst Træværk langes ned; Geværer deles ud, Huggerter og
  Pistoler langes om, Topsgasterne gaae tilveirs; der er en Kjøren
  omkring med Sprøiter og Rumsteren med Ballier, der fyldes med Vand
  (for at slukke opstaaet Ild), der er Kollision mellem 5, 6
  Haandlangere fra Kanonerne, der alle ville have Krudt paa engang, --
  en Vidsker, der trækkes ud af sin Hætte, spænder Been for et Par
  Mand, Geværbunker og Haandsprøiter hænge som Lodder og dingle imod
  hinanden i Ender fra Merset; men kun et Øieblik, saa havne de deroppe
  -- pludselig staaer hver Mand rolig paa sin Post, det bliver stille,
  saa stille, at man kan høre den sagte Raslen af en Line agter og en
  ubestemt Lyd ved Stormasten. Det er Flaget, der heises under
  Gaffelen, og Stolen, der gjøres istand til at nedfire de Saarede --
  Skibet er klart til Slag.
  
  Ligesaa vigtigt som det er for en Orlogsmand at være hurtigt klar til
  at slaae, ligesaa vigtigt er det, at den i størst mulige Hast er
  parat til at bekæmpe en anden Fjende: Ilden. Ved første Øiekast
  skulde man troe, at Ilden ikke har meget at betyde, hvor der er
  saameget Vand ved Haanden; men ved at lade Blikket løbe over alle de
  brændbare Stoffer, hvoraf Skibet er sammensat -- ikke at tale om
  Krudtet, hvoraf det indeslutter en saa betydelig Masse -- indseer man
  den store Fare, som en Ildebrand ombord vil medføre. Alt er derfor
  ogsaa indrettet paa at imødegaae denne Fjende saa kraftig som mulig.
  Der er et bestemt Signal for Brand (Ringen med Skibsklokken, ledsaget
  af Baadsmandspiberne), hvorefter hver Mand har en bestemt Plads. En
  eller flere Officerer med Folk ere ansatte ved Fartøierne, for at
  beskytte dem mod Ilden og forhindre, at de benyttes ulovligt eller
  forulykke ved at man planløst styrter sig i dem. Ved Krudtkammeret er
  der ligeledes Officerer og Folk for i paakommende Tilfælde at styrte
  Krudtet overbord (som oftest kan man, ved dertil anbragte Rør, sætte
  Krudtkammeret under Vand); ved Brændeviinskjælderen holdes ligeledes
  Vagt, ligesaameget for at værge den mod Folkene som mod Ilden. Naar
  der er Fare paafærde, er der altid Nogle, der tye derhen; Exemplet er
  smitsomt i saadanne Tilfælde, og lykkes det Folkene at opbryde denne
  Dør, ere alle Anstrængelser for Redning frugtesløse. Alle Skibets
  Sprøiter og Pøse til Vandlangning fordeles med tilhørende Mandskab
  paa de forskjellige Steder.
  
  Naar Alt saaledes er fordeelt, kommer det endda an paa den størst
  mulige Rolighed og Koldblodighed fra Officerernes, og navnlig
  Chefens, Side. Enhvers Øie vogter paa ham ved slig en Leilighed, en
  usikker Mine kan forraade Alt; et roligt Ansigt, et Par Ord med
  sikker Stemme omskabe Frygt til Tillid, og Forvirring til rolig og
  vedholdende Anstrængelse. En engelsk Chef reddede engang sit Skib i
  et sligt Øieblik ved et komisk Indfald. Midt om Natten kom den
  vagthavende Officeer ned og meldte ham, at der var Ild i Skibet.
  Chefen kastede i en Hast en Slobrok om sig, gik op paa Dækket og
  befalede at gjøre Brandallarm. Folkene kom op; men de bleve i den
  Grad fortumlede af Frygt, Mørke og Uvished, at Forvirringen i et Nu
  var almindelig. Da befalede Chefen med høi Røst, at enhver Mand,
  under den strængeste Straf, strax -- skulde sætte sig ned og ikke
  røre sig af Stedet. Denne Ordre, der var let at paasee udført,
  frelste Skibet. Medens hele Besætningen sad "taus og paa Luur", gik
  Chefen til det antændte Sted; Officererne mødte efterhaanden med
  paalidelige Folk, som de havde samlet, og da disse vare i Gang med
  Arbeidet, løslodes Resten, der nu havde faaet Tid til at fatte sig,
  og Ilden var efter en kort Tids Forløb slukket.
  
  I vor Marine har der, saavidt vi vide, ikke i Mands Minde været
  Ild af nogen Betydenhed paa de tilsøesværende Skibe, og Grunden
  hertil kan maaskee søges i den Forsigtighed, hvormed man ombord
  omgaaes Ild og Lys. Det er saaledes aldeles forbudet at føre
  Frictionssvovlstikker med ombord, og det brændende Lys indesluttes
  altid i en Lanterne. Kl. 10 om Aftenen visiteres og meldes Chefen for
  Slukning i hele Skibet, og om Natten ronderes der, navnlig i de
  større Skibe, for at det kan paasees, at intet ulovligt Lys er
  tilstede. Selvantændelige Stoffer ere ogsaa en Gjenstand for
  Opmærksomhed; i Dampskibene har man i Kullene et saadant Stof; dog er
  det meget sjeldent, at de antænde sig selv, især naar de komme tørre
  ombord og man sørger for, at frisk Luft jævnlig kan bestryge dem.
  
  Naar Vandet, i enkelte Tilfælde destoværre, viser sig ufuldkomment
  til at slukke Ilden ombord, har det en anden meget gavnlig Egenskab,
  nemlig den at kvæle Svineriet. Dertil er det en konstant og stadig
  anvendt Faktor. Svineri er i ingen Stat saalidet taalt som i en
  Orlogsmand, hvor Sundhedspleien paa det Strængeste byder, at holde
  saavel Mennesker som Ting rene. Dermed begynder ogsaa hver Dag
  ombord. Paa Dagvagten (4-8 om Morgenen) foretages den store Renselse,
  der lægger Grunden til Skibets Properhed for hele Dagen. Derfor er
  denne Vagt ogsaa tildeelt Næstkommanderende, eller hvis han, som paa
  større Skibe, ikke gjør Vagt selv, dog henlagt under hans Tilsyn og
  Inspektion.
  
  Fra Morgenstunden af er der en Pompen af Vand og en ved Pøse udbredt
  Styrten af Vand over Dækkene, som desuden, ved Skruppen med Sand og
  jævnlig Skuren, efter Tørringen erholde den Hvidhed, der er en
  Næstkommanderendes Glæde og en Orlogsmands Stolthed. Alle
  Krinkelkroge gjøres med det Samme rene, selv Svinene faae deres
  Overhaling og trives godt derved. Efterat Alt er overskyllet med
  Vand, tørres dette lige saa omhyggelig bort, og med denne Operation,
  der kaldes "Spuling", er man klar til Kl. 8. Fra 8-9 følger
  Opklaring og Pudsning af Kanoner, Metal o. s. v. De Officerer, der
  have respektive Tilsyn, melde for disse til Næstkommanderende, saasom
  for de forskjellige Reisninger, Fartøier, Batterier, o. s. v. Kl. 9
  er Skibet i Orden, Folkene vadskede og omklædte, og disse, saavelsom
  Officererne, have nydt deres Frokost.
  
  Det er imidlertid ikke for Intet, at man foretager denne
  gjennemgaaende Reengjøring, og i en Orlogsmand vil man snart føle, at
  man ikke kan "spytte paa Gulvet, hvor man vil, og lade Cigarerne
  brænde". Dækkets Properhed forbyder det Første, og der mangler i den
  Henseende ikke Spyttebakker, saavel for Officerer som Mandskab. I
  gamle Dage var denne Luxusartikel ikke kjendt, da var man henviist
  til Søen, men da man ikke altid vilde gjøre sig den Uleilighed at
  benytte dette Middel, gik det ud over Rapperterne. Men herved
  fornærmedes Kanonererne, der betegnede disse med det ærefulde Navn
  "Systemer", og man har et Exempel paa, at en Kanoneer engang
  beklagede sig til Chefen, fordi "Næstkommanderende gik og spyttede i
  Systemerne".
  
  Hvad det andet Punkt, Tobaksrøgningen, angaaer, da er denne, deels af
  Forsigtighed og deels af Etikette, indskrænket ombord. Der maa kun
  røges Tobak "paa øverste Dæk, fremmen for Stormasten og med Hætte paa
  Piben", som det hedder i Krigsartiklerne. Agten for Stormasten er
  "Skandsen"; den betragtes som den helligste Deel af Skibet og
  betrædes af Folkene kun ved Gudstjeneste, naar Chefen vil tale til
  dem, eller naar Skibets Manoeuvrer fordre deres Nærværelse der. Hvad
  Tobaksrøgning angaaer, ere de Franske meget liberale, hvorimod den
  hos de Engelske er indskrænket i endnu høiere Grad, end hos os. Det
  vakte derfor engang paa et engelsk Skib megen Skandale, at Chefen
  kom op ad Agtertrappen med en tændt Cigar, da det var strængt
  forbudet alle Andre at røge Cigar paa Skandsen. Den vagthavende
  Officeer betænkte sig et Øieblik, gik derpaa med en rolig Holdning
  hen til Chefen, og sagde, idet han ærbødigt førte Haanden til Huen:
  
  "Det er ikke tilladt at røge paa Skandsen, Sir!"
  
  Chefen: "Hm!" (Forbauselse, barsk Mine, krænket Værdighed).
  
  "Det er Chefens Ordre!"
  
  Chefen: "Hm!" (et Øiebliks Betænkning, Haanden til Huen, Cigaren
  overbord og ned ad Trappen).
  
  Denne lille Historie trænger ikke til nogen Kommentar.
  
  Fra Kl. 9-11 foretages Exercits, hvis Veiret tillader det; enten øves
  Kanonbesætningerne, eller ogsaa de til Haandvaabnene bestemte Folk,
  alt efter Omstændighederne og Chefens Ordre. Det Mandskab, der ikke
  er ved Exercitsen, udfører Skibsarbeide, d. v. s. Reparation af Seil
  og Toug, o. s. v. Tiden fra 11-2 gaaer med Maaltider og Hviletid for
  Folkene, og fra 2-5 igjen Øvelser af samme Natur, som om Formiddagen.
  Naar Klokken er 6, mønstres der ved Kanonerne, Surringer eftersees,
  og naar dette er færdigt, skaffe Folkene til Aften og komme Kl. 7½
  paa Dækket, forat der kan luftes ud nede indtil Kl. 8, da Køierne
  gives ned og Frivagten gaaer tilkøis; saa komme Nattevagterne fra
  8--12 (Førstevagt) og fra 12-4 (Hundevagt), og den daglige Tjeneste
  begynder igjen med Spuling, for at fortsættes i det samme Kredsløb.
  
  Vi have nævnt Reenlighed som en Befordrer af Mandskabets Sundhed, og
  der er derfor ikke nogen Mand i Skibet, uden at et vaagent Øie hviler
  paa ham i den Henseende. Om Natten ligge Folkene tæt sammenstuvede;
  hver Mand har vel sin Hængekøie, der giver ham Frihed til at strække
  sig; men paa Breden har han ingen overflødig Plads, især til Ankers,
  hvor kun 1/4 af Mandskabet er paa Dækket. Under Seil er det bedre;
  thi da gaaer Halvdelen af Mandskabet Vagt om Vagt. Det kan alligevel
  ikke undgaaes, at Folkene komme i nær Berøring, hvorfor det er en
  ligefrem Nødvendighed, at Ureenlighed, Utøi, Fnat, o. s. v. paa det
  Strængeste banlyses. Inden Skibet gaaer tilsøes, visiterer Lægen
  Besætningen; de af denne, der have en smitsom eller langvarig Sygdom,
  sendes paa Hospitalet og Andre kommanderes i deres Sted ombord. De,
  der her senere blive trufne befængte med en eller anden Ureenlighed,
  skilles strax fra det øvrige Mandskab; saavel deres Klæder, som deres
  Person underkastes et saa strængt Tilsyn, at de snart befries fra
  deres Onde. Man paaseer, at ingen Mand lægger sig i Køien med Klæder
  paa, og ere disse vaade, drages der Omsorg for, at de tørres. Til at
  vadske Linned og Uldtøi ere to Dage af Ugen ansatte, og Køierne
  vadskes idetmindste een Gang om Maaneden. I Varmen er man især
  omhyggelig for at udlufte Køietøi og Klæder, saasnart der er
  Leilighed; Kistebænkene tages imellem paa Dækket og afsæbes,
  tilligemed Folkenes Randsler, og der gjøres da reent i alle Kroge paa
  Banjerne, hvor man lader det være sig magtpaaliggende at bringe
  saamegen Luft og Gjennemtræk tilstede som muligt[2].
  
   [2] De, der interessere sig for Hygieinen ombord, ville i _Dr._
   Hornemanns fortræffelige Afhandlinger derom, i Tidsskrift for
   Søvæsen 1859 og 1860, finde interessante Oplysninger og
   Anviisninger.
  
  En anden Sundhedsbefordrer er Motionen. De Øvelser, der forefalde i
  Søen med at gjøre Seil los og beslaae Rebning, o. s. v., give endeel
  af denne, der jo, hvad Spadseren angaaer, er indskrænket ombord. Men
  her træder Exercitsen væsenlig til Hjælp. En Times Arbeide med
  Kanonerne, der hales ud og ind, er en ypperlig Bevægelse, og at
  Mandskabet saa jævnt holdes i Aande er i høi Grad velgjørende for det
  Fysiske, der ikke faaer Tid til at falde sammen. Det bevægelige Dæk,
  hvorpaa Øvelsen finder Sted, bringer ogsaa en Afvexling ind, der
  spænder Opmærksomheden, idet Paapassenheden udvikles. Siden vi tale
  om Exercitsen, ville vi med det Samme omtale den Deel deraf, der
  falder under Landexercitsen. Landgangskompagniet (der omtrent er det
  Samme som 2det Entreskifte) lærer den staaende Exercits ombord, naar
  Leiligheden er dertil. Stille Veir er naturligviis bekvemmest for al
  Vaabenøvelse; men selv om der er endeel Bevægelse, kan man see et
  Geled staae og gjøre Geværgrebene, medens det bøier sig frem og
  tilbage for at indtage den lodrette Stilling under Slingringen. Man
  skulde troe, at disse Øvelser falde Matroser vanskelige; men det er
  ingenlunde Tilfældet. Principet i den nye Exercits, der fordrer en
  bestemt Holdning og ved Tempo afmaalte Bevægelser, skulde synes at
  komme i Strid med den aldeles ubundne Frihed, hvormed enhver Mand
  arbeider tilveirs, naar han, hængende paa en Raa i en Storm, bruger
  sine Kræfter og sin Konduite ganske efter egen Melodi. Men det er
  ikke saa. Vi have seet, hvorledes det samme Mandskab, der med stor
  Punktlighed og Appel exercerede paa Tempo, i samme Øieblik, det
  kaldes tilveirs for at rebe, aflægger alt Tempovæsen og udfører
  Arbeidet med al den Raskhed og Frihed, der er nødvendig, for at dette
  skal gaae godt. Den nyere Exercits er heller ikke indført for at
  kvæle det friere Element hos Matrosen. Den er kun stræng, nøiagtig,
  indtil den er lært, og ved denne Nøiagtighed opnaaes, at en Mand ved
  Kanonen veed, hvad han i ethvert Tilfælde har at gjøre. Kan han det,
  da indtræder den frie Skydning, som naturligviis i Bataille finder
  Sted, og har man indøvet den første Deel af Exercitsen godt, kommer
  det Gode af den frem i det alvorlige Øieblik.
  
  Landexercitsen har sine gode Sider. Ved at gjøre Geværgrebene
  bestemt, lærer Manden at blive fortrolig med sit Vaaben. Er man
  tilankers, kommer Kompagniet jævnlig i Land, og Folkene lære da for
  det Første at manoeuvrere med deres Vaaben i Fartøierne, at komme
  hurtigt i disse og op af dem, hvad der er vigtigt, naar Fartøierne
  skulle armeres til en eller anden Expedition; for det Andet er den
  Motion, som de faae i Land, ved Marsch, Kjædeformering, o. s. v.,
  meget gavnlig, og naar den bliver dreven paa en passende Maade, morer
  den Folkene i høi Grad. Vi have virkelig seet dem udføre denne
  Tjeneste med megen god Villie og forbausende godt. Af disse Grunde
  bør denne Øvelse meget anbefales; hvorvidt den derimod vil være
  tilstrækkelig til at lade Matroser operere sammen med Landtropper,
  kunne vi ikke dømme om; men at et vel organiseret Landgangskompagni,
  fra et eller flere Skibe, under mange Omstændigheder vil kunne gjøre
  god Nytte, derom tvivle vi ikke. Den omtalte Øvelse har ogsaa meget
  forbedret Skarpskydningen med Geværer. Vore Pistoler ombord ere
  derimod meget maadelige, og man maa haabe, at Revolvere, der nu haves
  i alle Mariner (endog i den norske), snarest muligt blive indførte
  hos os.
  
  Kosten er ikke det uvigtigste Element til Sundhedens Bevarelse, og vi
  skulle derfor give en skizzeret Udsigt over dens Form og Anvendelse
  til Orlogs.
  
  Chefen holder sit eget Bord, overeensstemmende med Krigsartiklerne,
  der befale dette og "forvente, at han jævnlig indbyder Officererne"
  dertil; denne Forventning er ledsaget af Taffelpenge.
  
  Officererne ere i en fælles Messe, der bestyres af en af dem selv
  valgt Messeforstander, som hæver de dem tilstaaede Messepenge og
  gjennem privat antagne Betjente (Kok og Hovmester) sørger for
  Bespiisningen. Det er Næstkommanderendes Pligt, som den Ældste i
  Messen, at vaage over, at en god og sømmelig Tone finder Sted i
  denne.
  
  Mandskabets Bespiisning skeer efter en Spise-Taxt, der er opslaaet
  paa et Sted i Skibet, hvor den kan læses af Alle; paa den findes
  anført, hvad der tilkommer enhver Mand af forskjellige Provisioner.
  Paa den engelske Flaade erholder Mandskabet hver Uge det, der
  tilkommer dem, og dermed kunne de da gjøre sig saa lystige, som
  Disciplinen forøvrigt tillader. Dette Princip følges ikke hos os,
  hvor det Fornødne til Maaltiderne hver Dag udveies og udleveres;
  herved forebygges adskillige Misbrug (navnlig med Hensyn til
  Spirituosa), og i det Hele taget er Sundheden og Tilfredsheden langt
  bedre tjent hermed. Om Morgenen gives der Thee, om Formiddagen Kl. 11
  Øl eller Viin; haves dette ikke, da Grog. Kl. 12 skaffe Folkene til
  Middag. Formaden bestaaer af sød Suppe, Grød, Ærter og fersk Suppe,
  som, naar man ligger ved Land, gives idetmindste 2 Gange om Ugen; til
  Brug i Søen haves preserveret Suppe, der gjerne gives hver Søndag.
  Eftermaden varierer mellem fersk og salt Kjød, Flesk og Klipfisk; til
  Gemyse gives Kartofler og Grønt paa Suppen, og der medgives desuden
  presset Kaal, tørret Grønkaal, Petersille, Løg, o. s. v., altsammen
  af det Bedste, der kan faaes. Med Hensyn til dette Reglement har
  Chefen frie Hænder. Eftersom han, for Sundhedens Skyld og efter
  Togtets Natur, finder det hensigtsmæssigt, kan han variere med
  Bespiisningen, og han kan, naar han finder det passende, lade udgive
  Extra-Maaltider, Punsch og Extra-Brændeviin. Den sidste Artikel er i
  de senere Aar, efter Mandskabets eget Valg, udgaaet som reglementeret
  og Theen er traadt i dens Sted; Chefen bestemmer nu, naar den skal
  gives extra, hvad der jævnligt finder Sted i haardt Veir, efter
  anstrængende Arbeide, o. s. v. Paa Brød gives der ingen Rançon;
  Brødfadet staaer aabent og enhver Mand kan tage saameget, han lyster;
  og hvad Drikkevandet angaaer, er dette ogsaa tilgængeligt for Alle.
  Det er nu altid paa Jernkasser og holder sig fortrinligt paa disse.
  Selv paa længere Reiser vil man ikke komme til at mangle Vand; thi
  deels har man paa de nyere Skibe Dampen som et Hjælpemiddel til at
  forkorte Reisen, og deels staaer i Forbindelse med Maskinen et
  Destillations-Apparat, hvis producerede ferske Vand meget godt kan
  benyttes, naar man passer betids at fylde de tomme Kasser og give den
  atmosfæriske Luft Leilighed til at indvirke derpaa.
  
  Det er Proviantforvalteren, der forestaaer Folkenes Bespiisning; men
  som Garanti for disse foregaaer der ingen Proviantering, uden at
  idetmindste 1 Officeer, 1 Underofficeer og 1 Mand af Besætningen er
  tilstede derved. Ombord uddeles der intet Maaltid, uden at den
  vagthavende Officeer iforveien har smagt paa Maden.
  
  Skjøndt der saaledes er gjort Alt for at paasee, at der ikke gives
  Andet end sund, kraftig Kost, skjøndt der ombord gjøres Alt for at
  bevare den, skjøndt der ved Land Intet spares for at forskaffe den --
  gaaer der dog neppe nogen dansk Orlogsmand ud, uden at der paa Togtet
  høres en eller anden, mere eller mindre betydende, Klage derover. Saa
  underligt, som det kan synes, er den vigtigste Grund hertil Folkenes
  gode Behandling. I forrige Tider, da Tampen dandsede lystigt, nød man
  mugne Beskøiter, harsk Smør, sveden Grød og bedærvet Flesk med stor
  Appetit; Vandet raadnede paa de ikke altid rene Trætønder, og paa
  lange Søreiser gjordes det ofte nødvendigt at formindske Rançonen,
  for at Provianten kunde strække til de mange Mennesker; nu derimod
  ere Provisionerne af bedste Slags; der studeres paa at forøge dem med
  saadanne, som antages at kunne være Folkene gavnlige eller
  behagelige, der vaages med ængstelig Omhu over, at Spisetiden ikke
  forstyrres -- og dog er det ikke godt nok. Paa Behandlingen kan der
  umuligt klages; men Noget skal der klages paa, og saa maa det da gaae
  ud over Kosten.
  
  Vi ville ikke herved betegne, at der ikke bør klages, naar Kosten,
  trods al Forsigtighed, er bleven bedærvet; sligt skeer nemt, især i
  et tropisk Klima. Klager, naar de fremføres paa en sømmelig Maade,
  ere berettigede; og ere de grundede, tages de altid tilfølge; men vi
  have ogsaa seet Klager fremføres over Proviant, hvis Slethed har
  været af en saa mikroskopisk Natur, at det for de Bedømmende ikke har
  været muligt at opdage den. Saadanne Klager burde ikke alene afvises,
  men straffes, og en mere nøiagtig Undersøgelse, end der nu i
  Almindelighed skeer i slige Sager, vilde i Regelen lede til en Kilde,
  hvoraf de ofte udgaae. Visse ildesindede og daarlige Subjekter,
  hvoraf man fordetmeste har enkelte Stykker ombord, ville som oftest
  findes at staae bag ved, og man gjør en god Gjerning ved at træde dem
  under Øinene; thi ikke alene haandhæves herved Disciplinen, men den
  ordentlige Mand hæves. Naar de falske Toner omhyggelig dæmpes, kommer
  den gode Tone til sin Ret.
  
  Der er os fortalt en Historie om en dansk Skibschef, der engang paa
  en godmodig, men træffende Maade revsede endeel saadanne Klagere.
  Efter at han selv, ved at smage paa Maden, havde forvisset sig om
  dens Kvalitet, lod han disse, der vare mødte i temmeligt Antal,
  stille op agter og dernæst pibe alle Mand op. Da Folkene vare
  samlede, talte han omtrent saaledes: "Der er ført en Klage over Maden
  herombord; men Maden er god; jeg har selv smagt den. Naar den derfor
  ikke smager Somme, saa maa det snarere ligge i Mangel paa en god
  Appetit -- men den skal jeg skaffe dem." Folkene pebes forefter; men
  de klagende Syndere maatte paa staaende Fod entre tre Gange op og ned
  ad Storreisningen, og denne Manoeuvre foretoges i adskillige Dage,
  tre Gange hver Dag, til megen Moro for den øvrige Besætning. Der var
  stor Jubel paa Banjerne, naar et langt varslende Stød i Piben
  efterfulgtes af det tjenstlige Brøl: "Appetit-Kompagniet paa Dækket!"
  Over Kosten klagedes der aldrig siden.
  
  En passende Frihed bidrager naturligviis meget til et godt Humeur og
  Tilfredshed blandt Mandskabet. Skibet er jo, fra et vist Standpunkt,
  et stort Fængsel, hvori Fangenskabet, paa Grund af Disciplinens
  nødvendige Baand (man løsne disse nok saameget) altid maa føles.
  Intet er derfor naturligere, end at Enhver, naar Skibet kommer til
  Land, ønsker at slippe lidt ud af Buret, og selv Nydelsen, som en
  "Landlov" paa Grund af det Nye og Seeværdige afgiver, forhøies ved
  den Følelse af privat Frihed, som Landgangen medfører. I de fremmede
  Mariner, navnlig den nordamerikanske, lader man Folkene faae Landlov
  paa en lidet hensigtsmæssig Maade, idet man, efterat have holdt dem i
  halve Aar ad Gangen ombord, slipper dem løs i et Par Dage, og derved
  aldeles priisgiver dem for alle Lidenskaber, som de ikke undlade paa
  det Eftertrykkeligste at tilfredsstille, til Skade for deres Helbred
  og til liden Ære for det Skib og den Nation, som de repræsentere.
  Man gaaer ud fra det høist urigtige Princip, at de ikke have noget
  med Skibet at bestille, naar de ere i Land, og finder det ikke
  ydmygende, at man, naar Fristen er udløben, ved en Afdeling af
  Underofficerer og Marinere maa lede dem op i alle Slags Kipper og som
  bagbundet Kvæg føre dem ombord. Hele denne Methode viser betegnende,
  hvorliden sand Omhu man i hine Orlogsmænd har for Mandskabet og hvor
  lidt Uleilighed man gjør sig med at tænke paa dets Vel.
  
  Paa vore Orlogsmænd gaaer man nutildags ud fra et ganske andet
  Princip. Fra det Øieblik, en Mand kommer ombord, søger man ved et
  Slags Formynderskab at indskrænke den Letsindighed og Ødselhed, som
  er Matrosens Særkjende, og ihvorvel dette staaer noget i Strid med
  den nyere Tids frie Principer, kan det ikke alene forsvares, men maa
  stærkt anbefales, da det paa det Nøieste staaer i Forbindelse med
  Individets Vel, og følgelig med Tjenestens Gavn. De kontante Penge,
  som Manden medfører, gjemmes for ham af vedkommende Officeer, hos
  hvem han kan faae dem, naar han vil bruge dem, og herved sikkrer
  Manden, der ikke har noget eget Gjemme (undtagen sin Randsel) sig for
  at tabe Pengene, ligesom ogsaa Leiligheden til Tyveri mellem
  Mandskabet forebygges. En Mand kan ikke komme hjem fra et Togt uden
  at have en Styver i Afregning, thi en Bestemmelse paabyder, at han
  skal have een, eller efter Togtets Varighed flere Maaneders Gage
  tilgode. Vil han ombord oekonomisere, da gives der ham ogsaa
  Leilighed dertil; thi hvis han for Exempel giver Afkald paa en enkelt
  Proviantslags (f. Ex. sin halve Rançon Viin eller Sligt), da anføres
  dette i hans Kontrabog og erstattes ham i Penge ved Hjemkomsten. Og
  endelig, gaaer han iland, da sørger man for, at han ikke bliver der,
  til han har ødelagt, hvad han har, og kommer nøgen ombord: man
  begrændser den Tid, han er iland ad Gangen, men giver ham, saa ofte
  Omstændighederne tillade det, Lov dertil. Den jævnlige Landlov kan
  med Rette kaldes en passende Frihed; thi Manden opfører sig passende
  i Land, hvor Opholdet er afpasset efter hans Formuesomstændigheder,
  og han trumfer ikke med exalteret Frihed, hvis Uholdbarhed den næste
  Dags nøgterne Reaktion dybt vil lade ham føle. Det er en Fornøielse
  at see vore Folk komme ombord efter Landlov, glade og oprømte, og
  findes der -- hvad der jo ikke kan undgaaes, især i den unge Roms
  Land -- ogsaa En og Anden, der med temmelig stive Skridt, et mere end
  oprømt Væsen og en noget usikker Betoning i Stemmen afgiver sit
  Nummer til Skibssergeanten, da hører han aldrig et ondt Ord derfor.
  De af Folkene derimod, som lægge an paa at drikke sig fulde, gaae
  ikke fri for Tiltale. I vore, ved Ordentlighed og Ædruelighed i høi
  Grad udmærkede, Skibsbesætninger, signalere de Uordentlige snart sig
  selv, og deres Navne komme til at figurere i Straffeprotokollen under
  Rubriken: "Nægtet Landlov", "sat i Bøien", "sat i Straffebakken" osv.
  
  Overeensstemmende med det ovenomtalte Princip, gives der ogsaa ombord
  Folkene en passende Frihed, saa ofte som skee kan. Der holdes
  saaledes strængt over, at deres Spisetid ikke bliver forstyrret, og
  Tiden fra 12-2 i Middagsstunden tilhører i Regelen Mandskabet. I
  Tropeegnene falder denne Bestemmelse sammen med Sundhedshensyn, der
  byde Ro og Stilhed paa denne varme Tid af Dagen. Vi have ogsaa seet
  en videre strakt Frihed, navnlig (især i Begyndelsen) en formindsket
  Exerceertid, med Held anvendt i de hede Klimater; deraf har fulgt, at
  naar det var nødvendigt for Tjenesten at lade Folkene arbeide i
  Solskin, have de, støttet af en tilbørlig Hvile, meget godt udholdt
  Arbeidet. De have udført det tilfredsstillende og intet Spor af
  Sygdom er kommet derefter.
  
  Efter Kl. 6 om Aftenen finder ogsaa Frihed Sted til Kl. 8, da der
  pibes til Køierne, og man har det bedste Beviis paa, at Tjenesten
  ikke er overanstrængende, ved at see Folkene om Aftenen dandse,
  synge, lege og more sig af Hjertens Lyst. Der er medgivet Bibliothek
  ombord og mange af Folkene, ja de allerfleste, finde megen Nydelse i
  Læsning. Søndagen, der begynder med Parade og Gudstjeneste, er efter
  denne fri, og det er da ikke noget usædvanligt Syn, at smaa Grupper
  lytte til en eller anden velvillig Forelæser. En Udvidelse og
  systematisk Ordning af Marinens Skibsbibliotheker er derfor meget at
  anbefale.
  
  Til at eftersee deres Tøi have Folkene Tid 2 Gange ugentlig, Onsdag
  og Lørdag, fra Kl. 2-5, og i denne Tid finder der ingen Øvelse Sted.
  
  Lørdag Eftermiddag har i de fleste Øren en god Klang. Den er jo
  Arbeidets Ophør, og jo ordentligere dette har været udført, desto
  gladere er den Stemning, med hvilken man betragter Ugens Afslutning.
  Ogsaa ombord er der meer eller mindre Stemning for denne Aften, og
  naar vi ville føre Læseren midt ind i det Liv, der foregaaer mellem
  de Personer, hvis Livsbetingelser og Former vi have skizzeret, kunne
  vi ligesaa godt vælge denne Dag; altsaa:
  
  Det er Lørdag Eftermiddag. En frisk og god Vind fylder Seilene; Solen
  er behagelig varm; Søen behagelig rolig, og Skibet tilkjendegiver sin
  Tilfredshed ved at vugge sig besindigt fra den ene Side til den anden
  og lade Tømmerne knage saa piano som muligt. Ikke en Seiler er at see
  paa den klare Horizont, hvorfra Landet allerede for flere Dage siden
  er forsvundet, og hvor det først om Uger vil vise sig. Det er derfor
  ikke saa underligt, at den vagthavende Officeer spadserer op og ned
  ad Skandsen i Samtale med Chefen, der er oprømt over den gode
  Leilighed, hvis Resultat bliver endnu anskueligere, idet Styrmanden,
  der nylig har logget, melder, at Farten er 10 Miil i Vagten.
  Styrmanden er en brav Mand, men han har den Svaghed at sætte sin egen
  Ære og Værdighed paa det nøieste i Forbindelse med den Fart, Skibet
  gjør. Ved 3 Miils Fart seer han ærgerlig omkring sig og giver Loggen
  et velmeent Spark; 5 Miil gaaer an; ved 8 Miil stiger hans
  Opmærksomhed; 9 Miil -- Hænderne i Lommen og han seer Enhver dristig
  i Ansigtet; 10 Miil en omhyggelig Behandling af Loglinen og et
  begjærligt Blik efter meer Vind. Ved 11 og 12 Miil smitter han den
  vagthavende Officeer, hans Tone mod denne er tillidsfuld, mod
  Uvedkommende overmodig. Han er som en Mand af den gamle Koffardiskole
  heller ikke fri for nogen Overtro, men veed ypperligt at forudsige,
  hvad Veir man faaer, og seer en Seiler før nogen Anden ombord.
  
  Som sagt, vi løbe 10, og han er i et saa straalende Humeur, at han
  maa meddele sig lidt til Roergængeren, hvis Navn ligesaa godt kan
  være Søren som noget andet. Al Ære være Dig, Søren, som Du staaer der
  ved Rattet med dit aabne ærlige Ansigt, hvis Øie er fæstet paa
  Kompasset, men hvis Øre er aabent for Styrmandens Gisninger og
  nedladende Bemærkninger, der fremkalde et tvetydigt Smiil om din
  skjæggede Mund, som viser dine sunde Tænder. Drei kun Rattet en
  Knage, for at Du med Sandhed kan overlevere _SSV._ til din Afløser,
  der kommer derhenne paa den læ Side af Skandsen, og gak saa hen og
  hviil Dig paa dine Laurbær. Du kan gjøre det med en god Samvittighed,
  thi Du kommer med det samme Ansigt igjen, selv om Veiret er aldrig
  saa galt, og Du staaer da ligesaa rolig og trolig paa Din Post, naar
  Regnen vælter ned over Dig og de svære Søer hvert Øieblik kaste Dig
  Skibet ud af Kursen. Saa veed Du at liste og lempe Dig imellem dem,
  og føler en stolt Tilfredshed, naar de støiende, men uskadelige fare
  forbi.
  
  Det er Lørdag Eftermiddag. Næstkommanderende staaer henne ved
  Skorstenen, røger en Cigar og glæder sig over det lange hvide Dæk,
  som har faaet en Skuring for at være rigtig smukt til Søndagen.
  Dækket er hans stadige Glæde, men ogsaa hans stadige Bekymring, især
  i et Dampskib, hvor Kulfylding og sorte Maskinbeen ere fremherskende
  Elementer, der ikke som Olieklatter lade sig fjerne ved Pibeleer, men
  kun ved kraftige og gjennemgribende Foranstaltninger.
  
  Gaae vi forefter, da finde vi Vagtmandskabet, som sidde med deres
  Randsler paa Dækket, hist og her, snart enkeltviis, snart samlede,
  Nogle ivrigt syende, Andre gemytlig passiarende i deres forskjellige
  Dialekter. Og af dem er der alle Slags ombord, hvor endogsaa de
  "blandede Distrikter" ere repræsenterede, som man kan erfare ved at
  kaste Øiet hen til en lille Klynge af velvoxne, kraftige Folk, der
  have opslaaet deres Paulun henne ved Bedingen, hvor de med rolig
  Stolthed mønstre deres Randslers ordentlige, næsten velhavende
  Indhold. De tale Tydsk; men forarges ikke, ellers saa velvillige
  Tilskuer, over disse Holstenere. Der er ingen ordentligere Folk
  ombord; i deres rolige Hjerner gjære ingen skumle Planer, hverken mod
  Staten hjemme eller den lille Stat, hvoraf de ere veltjenende
  Undersaatter, der maaskee meer end deres Medtjenende skjønne paa den
  gode Behandling, deres værdige og duelige Opførsel berettiger dem
  til. Men herved ville vi dog ikke forkleine den skikkelige Jyde,
  hvoraf et Exemplar findes tætved, beskjæftiget med at lappe et Par
  Buxer, hvis oprindelige Farve paa ingen Maade staaer i Samklang med
  de Smaastykkers, der Tid efter anden ere anbragte paa dem -- nu lader
  han sit Arbeide hvile og roder omkring i Randslen. Hvad er det for et
  lille Bind, han holder i den ene Haand, medens han med den anden
  mekanisk skyder Huen paa Skraa og kløer sig betænksomt i Nakken; det
  er ingen Livs-Idyl, men den tørre Prosa, i Form af hans Kontrabog,
  som den oekonomiske Jyde studerer -- der er et lille svedent Smiil
  paa hans Ansigt, idet han lukker Bogen sammen og stopper en stumpet
  Pibe med _Petum Optimum_, hvoraf han endnu hjemmefra har en
  Beholdning. Fyenboen, hans Sidemand, røger derimod Cigar, og det
  poliske Udtryk i hans Øine, der gjennemløbe et Brev fra Kjæresten,
  forhøies endmere ved den heldende Stilling, hans Hoved, for at gaae
  fri af Cigarrøgen, har antaget.
  
  Men vi maa gaae videre, om ikke for Andet saa for at see lidt nærmere
  paa den Mand, som sidder der, ikke langt fra Svinestien, hvis Parfume
  generer vore Lugteorganer. Ham generer det ikke, tvertimod det er
  hjemligt for ham, thi det minder ham om Skovshoved; og det er ikke
  usandsynligt, at han tænker paa sin store "Sparebøsse" derhjemme, der
  maaskee i samme Øieblik soler sig velbehagelig paa Strandveien;
  maaskee minder det lille Kjødnet, som han arbeider paa, ham om det
  større Net, hvorved han hjemme tjener sit Brød, og det er ikke
  umuligt, at hans Tanker "fare saa vide" i den modsatte Retning af
  den, hvori han med 9 Miils Fart stryger over Søen. Ombord er han
  imidlertid en Typus paa Elskværdighed, barnlig i sin Glæde og
  nøisom i sin Væren; undertiden er han til nogen Forargelse for
  Underofficeren, der lærer ham Geværexercitsen, da Pegefingeren
  gjerne vil forlade Buxesømmen og Ryggen indtage den Stilling, som en
  lang Øvelse i at trække paa en Aare har givet den; men han gjør sig
  saa megen Umage, at det er umuligt at blive vred paa ham, da han
  forøvrigt er flink ombord og paa et Fartøi jo i sit Element.
  
  Manden paa Udkig er en Bornholmer. Om disse har man den gamle
  Tradition, at man ikke maa have flere af dem ombord, end der er
  Master i Skibet, og dette grunder sig paa en af Krigsartiklernes
  barbariske Straffe. Det hedder: "Trækker Nogen Kniv, da skal den
  slaaes gjennem hans Haand til Masten og han selv rive den ud" --
  Bornholmernes Hidsighed og Trættekjærhed udsatte dem i gamle Dage
  for hiin Straf. Nutildags ere hverken Straffene eller de saa
  slemme, skjøndt man ikke kan fritage dem for en Slags snakkende
  Paastaaelighed, der kommer ovennævnte Feil temmelig nær. De ere
  imidlertid nogle af de meest uforfærdede Søfolk i Verden, og ere tidt
  i mange Aar borte fra Hjemmet i fremmed Fart. Heller ikke vare de i
  gamle Dage bekjendte for megen Følsomhed, men for en temmelig stærk
  Nærighed, hvorpaa følgende lille Anekdote afgiver et Beviis.
  
  En bornholmsk Skipper sidder i Kahyten og røger sin Pibe, da han
  hører et Pladsk i Vandet og en Støi paa Dækket.
  
  "Hvad var det?"
  
  "Kaptain, det var Kokken, der gik overbord!" (Kaptainen stikker
  Hovedet ud af Døren.)
  
  "I Jesu Navn, han maa berge sig selv; Storbaaden kan ikke vage -- Gud
  være ham naadig!" (Trækker sig tilbage og røger videre -- et Ophold,
  nok et Pladsk.)
  
  "Hvad var det?"
  
  "Kaptain, Kaptain -- Grisen gik overbord!" (Kaptainen styrter op paa
  Dækket.)
  
  "Ih for en Ulykke -- luf til Vinden, Din Slubbert, rap jer med
  Storbaaden og berg det uskyldige Dyr i Jesu Navn, at det ikke skal
  synke for vore Øine."
  
  Nærige ere Bornholmerne endnu, eller de have idetmindste megen
  Kjøbmandsaand; kun er det nu ikke Andres, men deres eget Liv de ere
  ufølsomme for. I deres smaa Baade vove de sig langt ud til
  forbiseilende Skibe for at sælge Æg og Høns, og det er da ikke saa
  underligt, at de ere noget dyre med dem, naar deres Liv undertiden er
  Indsatsen.
  
  Lader os gaae ned under Dækket. Der træffe vi Baadsmand, Kanoneer,
  Seilmager og Tømmermand, og Alle skrive de deres Regnskabsbøger
  til Dato; det er jo Søndag imorgen, og saa skulle disse tilligemed
  alle øvrige Protokoller, attesterede af Officererne, forelægges
  Chefen. Det er hverken Baadsmandens eller hans Kollegers
  Yndlingsbeskjæftigelse, vi der træffe dem ifærd med; han er en "rask"
  Mand og færdes helst paa Dækket; men nu har han Frivagt, og der er
  for Øieblikket ikke Brug for hans Pibe og Stemme. Naar det gjælder,
  komme de frem, og han er ikke den Mand, der sparer paa dem.
  
  Hernede paa Banjerne efterseer Frivagten sit Tøi; men de have Borde
  og Bænke til deres Disposition, hvad der meget konvenerer "Digteren"
  -- thi vi have ogsaa en Repræsentant for denne ædle Kunst ombord.
  Han er en fredsommelig Mand, og nyder, paa Grund af nogle
  Leilighedsdigte, endeel Agtelse blandt Mandskabet. Med et tankefuldt
  Blik og et Par barkede Næver, hvoraf den ene holder en Mellemting af
  en Pen og en Pensel (da det er en Staalpen, surret til et
  Penselskaft), finde vi ham bøiet over et Stykke Koncept, der alt har
  modtaget følgende to Strofer:
  
    "Du stolte Ørn,
    Som fører mig saa langt bort fra min Kone og mine smaabitte Børn --
  
  og nu venter paa videre Mærker af Aandens Flugt. Henne ved Kabyssen
  om Bagbord staaer Skibskokken ifærd med at koge Folkenes Thee; om
  Styrbord staaer Mesterkokken, der er en dannet Mand og ved flere
  Leiligheder siger til Oppasseren Peter: "Fy, Peter, jeg kan ikke
  begribe, hvorledes Du kan bekvemme Dig til at tage et saadant Ord i
  Din Mund som 'Fanden gale mig' -- Du som er saa udannet, at Du kalder
  en _Omelette aux Confitures_ for Finkenet Overture!" For Øieblikket
  træffe vi samme Mand i en dybsindig Betragtning, med den ene Haand
  velvillig hvilende paa et Svinehoved, i hvis brustne Blik han søger
  at udgrunde en eller anden dyb Hemmelighed, og med den anden flade
  Haand distrait hvilende paa Hoften. "Vel har jeg", siger han til
  Hovmesteren, der med en spørgende Mine betragter ham, "adskillige
  Gange forvandlet -- om jeg saa maa sige -- en tam And til en Vildand;
  men at forvandle et tamt Sviin til et Vildsviin -- det ligger udenfor
  min egentlige Praxis!"
  
  Men hvad er det for en Latter, der lyder derhenne? En Klynge har
  samlet sig om et enkelt Individ, der lader til at have sagt noget
  Morsomt, det seer man paa den flotte og selvbevidste Maneer -- han er
  _maitre de plaisir_ ombord. Hvad Landsmand er han forresten? Læser,
  han er en Kjøbenhavner og Stedfortræder ovenikjøbet. Han er et
  vittigt Hoved, og han er ligesom Pahlen i Adam Homo et miskjendt
  Geni. Men ikke nu; nu er han i sin Glorie; han er et Orakel blandt
  Folkene, blandt hvilke han fremtræder med et Forraad af Sange,
  hvoriblandt adskillige gemene, og danner sig hurtigt en Cirkel af
  Beundrere; hans Nytte til at sætte Liv i Folkene kan ikke benægtes,
  skjøndt det indsees, at han, hvis Togtet varer længe nok, vil
  kulminere og styrte fra sin populaire Høide. Det Tidspunkt
  indtræffer, da hans staaende Fraser ere opbrugte, hans gemene Viser
  forslidte, hans Kredit forspildt; da er det han tager fat paa en
  anden Maade -- ved Spirituosa søger han at erstatte Mangel paa
  Spiritualitet; han taler til enkelte svage Hoveder om slet Kost,
  faaer dem opsatte paa at klage, drikker sig fuld iland, skjælder ud,
  kommer i Bøien, i Straffebakken og ender maaskee med en Lussing.
  
  Man kan ikke omgaaes varsomt nok med visse Stedfortrædere, især de
  Folk, der gaae ud af Tjenesten og som man troer sig kvit, indtil man
  en skjøn Dag seer dem ombord i ovennævnte Egenskab. Vi kjende flere
  Exempler herpaa; de begynde godt nok, men holde aldrig ud, hvortil
  Grunden er, at ikke Faa af dem ere af den Kaliber, som vi ovenfor
  have omtalt. Vi ville ikke kaste en Skygge paa Stedfortrædere eller
  Kjøbenhavnere i det Hele; men vist er det, at han som sidder der --
  han ender sikkert i Bøien. _Sic transit gloria mundi!_
  
  Fyrbøderne maa ogsaa gjerne underkastes en omhyggelig Revision, inden
  de komme ombord -- i Mangel deraf en stræng Kontrol ombord. Til denne
  Bestilling faaes ofte slette Subjekter.[3]
  
   [3] Paa kortere Togter er det undertiden vanskeligt nok at udpege
   Sletheden. Paa længere Togter angiver den sig selv. Men enten
   Touren er kort eller lang, udgjøre de slette Elementer kun en meget
   lav Procent af Besætningerne i vore Skibe.
  
  Det er Aften. Der er Liv forude paa Bakken. Der er Koncert, Sang og
  Dands. Primo- og Sekund-Violin trakteres taalelig vel, og
  understøttes paa det Smagfuldeste af en Ladestokke-Triangel, en tom
  Blikdaase som Tromme og en Barnefløite, hvorpaa en stor skjægget Mand
  spiller med uforligneligt Alvor; man dandser Valse og Sextoure og
  "Hvorfor skulde jeg ikke gifte mig" akkompagnerer en lystig Reel, som
  lokker Officererne til at være Tilskuere; Melodien slaaer om til
  _Yankee doodle_ og Dandserne ere utrættelige; de meest Adstadige
  smittes, og selv den forknytte Oppasser, der i sin Fortvivlelse og
  Søsyge vilde i Land ved Skagen og nu er et Pragtexemplar af Fedme,
  faaer sig en Svingom, men bliver flau, da hans Lieutenant siger: "det
  var Ret, Jens!"
  
  Omsider ender Dandsen og Sangen toner. Adskillige af de faste Folk
  have hjemme en Sangforening, og er man saa heldig at have nogle
  Stemmer ombord, hvad næsten altid er Tilfældet, er dette en stor
  Nydelse; man hører nu ikke lutter Matrossange, men smukke
  fiirstemmige fædrelandske Viser, der foruden at anslaae den veemodige
  Stemning, som Hjemmets Toner medføre, vække den styrkende Følelse om
  Fædrelandet, som vi Alle tjene, som vi føre med os ombord og som vi
  skulle bevare uplettet, hvor vi komme i Verden.
  
  Klokken er 10; Tonerne ere hendøde, Officererne ere med en: "god
  Vagt!" til den Vagthavende gaaede tilkøis, Chefen har faaet Melding
  om, at Ild og Lys er slukket, har givet sine Ordrer for Natten og er
  gaaet ned; der er stille i Skibet, og man hører kun Søens Skvulpen,
  Udkiggenes eensformige "Alt vel" og nogle af Vagtfolkenes afmaalte
  Skridt forude. Foroven skinne Stjernerne; men Nathuuslanternen
  oplyser Kompasset; den grønne Lanterne om Styrbord og den røde om
  Bagbord sende deres varslende Straaler ud i Rummet -- Skibet er
  overladt til den Vagthavende, og denne igjen til sine egne Tanker.
  
         *       *       *       *       *
  
  Der er for Tiden megen Uklarhed paa det nautiske Gebeet. Skibenes
  Form og Skytsets Styrke søge at overbyde hinanden i et stedse
  stigende Forhold, hvis Slutningsled det neppe er givet vor Tid at
  see. Monitor's og Merrimac's Kamp har endelig stillet Sagen paa
  Spidsen, og Marinerne drømme nu kun om Jern og Pandser, som man ikke
  kan faae svært nok og om Kanoner, der muligviis antage de
  Dimensioner, at man maa betjene dem med Damp.
  
  Men hvad der ikke er forandret i sit Væsen, det er Søen og Vinden, og
  Erfaringen har i afvigte Aar viist, at de sætte visse Grændser for
  den gigantiske og kolossale Skibsbygning, som ikke ustraffet tør
  overskrides, eller idetmindste, at Tekniken endnu maa forme sig under
  Elementernes Villie, som den saa stolt bekæmper, men endnu ikke har
  overvundet. Ved hvert nyt Forsøg modtages der en Mindelse derom. Paa
  Verdens største Passageerskib _»Great Eastern«_ knak Roret, da det
  forrige Aar gik over Atlanterhavet, og den mægtige Masse laae i
  adskillige Timer som en Boldt for Søen; det engelske Pantserskib
  _Warrior_ (der forresten ogsaa har Seil) var paa sin sidste Prøve i
  Spanske Søen, paa Grund af sin store Jernvægt, over al Maade voldsomt
  i sine Bevægelser. Alle Luger maatte lukkes tæt til for at holde
  Vandet ude, og Temperaturen blev derved under Dækket saadan, at
  Folkene vare nærved at kvæles. Over det nye Stof er man endnu ikke
  Herre, hvor ivrigt der end arbeides derpaa. Hvor meget man end gjør
  sig Umage for at overføre det nye Princip paa søgaaende Skibe, møder
  man, som sagt, denne Modstand af Søen og Vinden, som der, foruden
  mekaniske Midler, maa Kjendskab og Erfaring til at stride imod. Den
  Tanke, at man i Fremtiden kun skulde behøve Maskinfolk og
  Artillerister, er derfor ogsaa kun berettiget, hvor Talen er om
  flydende Batterier, der skulle bevæge sig i smult Vande, og der maa
  da alligevel altid nogle Søkyndige til at føre disse. Skulle de ligge
  fortøiede, gaae de jo over til at betragtes som Fæstninger. Hvad
  ikke-sødygtige Folk have kunnet udrette paa disse, have vi seet i
  vore Blokskibes heltemodige Kamp 1801.
  
  Vi ville ikke her nærmere gaae ind paa de forskjellige Fremtoninger
  af den nyere maritime Krigsførelse, der desuden ligger i en
  Overgang, som tilhører Experimentet, men er temmelig uholdbar for
  Betragtninger, der skulle lede til bestemte Resultater, og vi have
  kun berørt dem for at antyde, at det Nye i alt Fald man bygges paa
  Basis af det Gamle. Naar Skibet er i Søen, maa det -- ligemeget hvad
  Skikkelse det har -- have sin bestemte Organisation; det maa have en
  Besætning, der kan betjene Kanonerne paa det slingrende Dæk, og da
  det maa have Seil som Reserve, maa det have Folk, der forstaae at
  arbeide med disse. Det maa have en Chef, der forstaaer at føre det
  over Søen, at bruge det mod Fjenden, at lade dets Flag med Ære vaie
  paa fremmede Steder. Det maa have Officerer til Vagt, Navigering og
  al den indvendige Tjeneste. Dampen gjør ingenlunde Alting saa jævnt
  og glat -- man stiller større Fordringer til det Skib, som har den,
  og en større Paapassenhed er under mange Forhold nødvendigere under
  Damp end under Seil. Indførelsen af Dampen har paalagt Søofficeren en
  moralsk Forpligtelse mere, uden at tage nogen af hans forrige fra
  ham, hans Fag er blevet mere videnskabeligt begrundet i de senere
  Aar; men den Skole, hvori han skal uddannes, er og bliver Praxis.
  Orlogstjenesten bliver hans vigtigste Opgave, og vi have i det
  Foregaaende søgt at give et skizzeret Billede af dennes Udvikling og
  viist, hvorledes Orlogsskibet er en Stat, dannet under særegne
  Betingelser med eet bestemt Formaal. Løsrevet fra Alt, henviist til
  sine egne Kræfter, bestaaende ved sine egne Love, udfolder det i Søen
  den Virksomhed, som efterhaanden drager alle de forskjellige
  Elementer indenborde til sig, lærer hvert især at gjøre sin Dont og
  at yde sit Bidrag til det Hele, og derfor er det vigtigt, at man
  holder Orlogsskibet i Søen; thi Tjenesten læres kun tilfredsstillende
  
                          Ombord!
  
  
  
  
  Indhold.
  
                                                                   Side
  
  Udreise og Ankomst til Øerne....................................... 1
  
  Togt til La Guayra og Porto Cabello (Besøg i Caracas) (9de
  Septbr.--29de Septbr.)............................................. 5
  
  Ved de danske Øer (29de Septbr.--2den Novbr.)..................... 24
  
  Tour til St. Kitts (St. Christophe) (2den Novbr.--9de Novbr.)..... 27
  
  Ved de danske Øer (9de Novbr.--29de Decbr.)....................... 30
  
  Togt til Santa Marta, Kingston (Jamaica), Rum Key og Havana (29de
  Decbr. 1861--6te Febr. 1862)...................................... 34
  
  Ved de danske Øer (6te Febr.--24de April)......................... 45
  
  Togt til Martinique og Trinidad (24de April--9de Mai)............. 46
  
  Ved de danske Øer (9de Mai--1ste Juni)............................ 57
  
  Hjemreise. -- Oversigt............................................ 58
  
         *       *       *       *       *
  
  "Ombord" (et Supplement).......................................... 85
  
  
  
  
         *       *       *       *       *
  
  
  Baron Münchhausens vidunderlige Reiser
  
  tillands og tilvands, fortalt af ham selv. Med Lithographier.
  Indb. 84 Sk.
  
  
  Ved Saltsøen
  
  et Besøg hos Mormonerne i Utah, af W. Chandless, oversat fra
  Engelsk. hft. 1 Rd. 48 Sk.
  
  
  Fr. Markham eller de unge Reisende
  
  i Czarens Land, af W. Kingston, oversat fra Engelsk, Med
  Lithographier. Indb. 1 Rd. 20 Sk.
  
  
  Reiseskitser fra Syden
  
  af H. R. hft. 1 Rd. 24 Sk.
  
  
  De vaade Veie
  
  eller Midshipman ~Neil d'Arcys~ Levnet og Bedrifter, af W. Kingston,
  oversat fra Engelsk. Med Lithographier. Indb. 1 Rd. 72 Sk.
  
  
  Et Aar i Grønland
  
  af Fr. Jacobsen. Med Kort, hft. 48 Sk.
  
         *       *       *       *       *
  
  
  En lille gudelig Sømandsbog,
  
   oversat og med ~Tillæg~ forsynet
   af
   Pastor M. Th. Wøldike. Indb. 40 Sk.
  
  
                                          Fr. Wøldikes Forlagsboghandel
  
  
  
  
  Udkommen er:
  
  
  Morgenstudier angaaende Regjeringskunsten
  
   af
   #Kong Frederik II. af Preussen,#
   kaldet den Store,
   ~skrevne for hans Neveu~.
   Hft. 24 Sk.
  
  
  Krigen i China i 1860,
  
   med Beskrivelse af
   Landet og Indbyggerne,
   af #J. G. Wolseley#, oversat fra Engelsk af ~W^m. Mariboe~.
   Priis 1 Rd. 24 Sk.
  
  
  Pariserskafottets Historie
  
   eller
   Familien Sansons Memoirer,
   udgivne af #H. Sanson#, forhen Skarpretter i Paris.
  
  1ste og 2den Deel indeholder:
  
  Historisk Oversigt over de forskjellige Straffemethoder -- Familien
  Sansons Memoirer -- Min Families Oprindelse -- Charles Sanson de
  Langval -- Forudsigelsen -- Tilflugtstedet -- Charles Sansons
  Manuscript -- Ankomsten til Paris -- Madame Tiquets Proces og
  Henrettelse -- Flyveskrifter under Ludvig den Fjortende -- Nicolas
  Larcher -- En Røverdomstol i det 18de Aarhundrede -- Tiggeren --
  Cellemares Sammensværgelse -- Marquise de Parabère -- Laws System --
  Grev Horn -- Cartouche -- Cartouches Medskyldige -- François Damiers
  -- Lally Tollendal -- Chevalier de la Barre -- Skarpretter og
  Parlamentet.
  
  Subskription paa dette meget interessante Værk, der vil udkomme i #c.
  16 Hefter _à_ 20 ß.#, modtages i enhver Boghandel.
  
  
   En Slavindes Liv og Kamp,
  
   fortalt af hende selv, oversat fra Engelsk af W^m. Mariboe.
  
  Det er en velskreven Bog, som i en Række Afsnit, gjennem en enkelt
  Slavindes Liv, giver os en Skildring af det amerikanske Slaveri med
  dets mange Afskyeligheder og viser navnlig dets sørgelige Indflydelse
  paa den unge Pige og den moralske Fordærvelse, hun som en Følge deraf
  er udsat for.
  
  I illustr. Papbind 1 Rd. 36 ß.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg