text: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne e-bog, men den oprindelige
  stavning og brug af versaler er i øvrigt bevaret. Bogen er oprindelig
  trykt med frakturskrift; i nedenstående tekst er _ brugt til at
  angive antikvaskrift.
  
  
  
  
   Den vidtudraabte
   Besættelse udi Thisted.
  
  
  
  
   Kort og sandfærdig
   Beretning
   om
   den vidtudraabte
   Besættelse udi Thisted.
  
  
   Til alles Efterretning af Original-Akter og troværdige Dokumenter
   uddragen og sammenskreven (af Arne Magnussen).
  
  
   Paany udgiven af Alfred Ipsen.
  
  
   Kjøbenhavn.
   Jul. Gjellerups Forlag.
   1891.
  
  
  
  
   Første Udgave udkom i 1699, trykt i det kongl. priviligerede
   Bogtrykkeri udi Studie-Stræde.
  
  
   Trykt i Martius Truelsens Bogtrykkeri.
  
  
  
  
  Forord.
  
  
  Der er i den senere Tid fra forskjelligt Hold gjort ikke saa lidt for
  at henlede Opmærksomheden paa den ejendommelige og indgribende Rolle,
  som Heksetroen og de deraf følgende Heksebrændinger spillede i det
  sekstende og syttende Aarhundrede hele Evropa over, og da ogsaa her i
  Danmark.
  
  Til en samlet videnskabelig Fremstilling og Vurdering af dette i
  kulturhistorisk og psykologisk Henseende lige mærkelige Fænomen,
  som den Tyskerne eje i Soldans fortræffelige »Geschichte der
  Hexenprocesse«, ere vi vel ikke naaede; men der er dog fra
  forskjellig Side, af Byarkiver og Thingbøger, fremdraget et ikke
  ringe Materiale til Belysning af den Rolle, som Heksevæsenet
  har spillet hos os. Desuden have vi -- om end henliggende i
  Bibliothekernes Støv og lidet kjendte af det store Publikum --
  adskillige samtidige, trykte Beretninger om nogle af de største og
  mest opsigtvækkende Heksebesættelser, saaledes om den i Kjøge (ved
  Rektor Brunsmand) og den i Thisted (ved Arne Magnussen). Det er den
  sidste af disse, som herved forelægges for Læseverdenen, og vi tør
  vel uden Overdrivelse kalde den den interessanteste danske
  Kriminalhistorie. Det er nemlig intet mindre end en Skildring af et
  skammeligt Bedrageri. Men det er noget mere.
  
  Kun faa af de fra Fortiden overleverede Bøger føre os saa nemt og
  umiddelbart ind i Datidens centrale Bevidsthedsliv. I sit naive og
  troværdige Sprog opruller den lille Bog os et Billede af Livet i en
  afsidesliggende, dansk Provinsby i Slutningen af Kristian den femtes
  Regeringstid, som aldrig nogen Historieskriver eller Digter har
  naaet endsige overgaaet. Vi se den halv barbariske Tids mærkelige
  Blanding af Religion og vild Overtro, af Gudsfrygt og verdslig
  Beregning, og i skarpt Lys vises det os, hvilken uhyre Rolle Frygten
  -- man kunde næsten sige Mørkerædslen -- spillede som Baggrund for
  hele Samtidens Tankeliv.
  
  Dog betegner Thisted-Processen, der foretoges ved Højesteret i 1698,
  efter at Lægefakultetet forud var afhørt derom, netop den gryende
  Fornufts Sejr efter den lange Heksesabath. I Virkeligheden var det
  den sidste, store Hekseproces i Danmark, og dens Udfald viser
  tydelig, at det da var paa Heldningen med disse protestantiske
  Autodaféer, idet ingen af de i Sagen indviklede bleve brændte. I
  Beretningen om Magister Oluf Bjørns tappre, men frugtesløse
  Anstrengelser for at faa sine Hekse paa Baalet, først hos den Aalborg
  Bisp og siden hos de overordnede Myndigheder i Kjøbenhavn, skimter
  man tydelig den kommende Oplysningstids begyndende Skepsis. Efter
  Aaret 1700 kjendes der ingen Eksempler paa, at Hekse ere blevne
  brændte her i Landet.
  
  De, som ønske nærmere Orientering med Hensyn til Heksevæsenet her
  i Danmark, ville kunne finde den i Verner Dahlerups blandt
  Studentersamfundets Smaaskrifter udgivne lille Bog om »Hekse og
  Hekseprocesser i Danmark«.
  
  
  
  
  Det store Ry og Rygte, som for nogen Tid haver været her udi Danmark
  om Djævelens store Tyranni og forskrækkelige Magt over nogle Kvindes
  Personer i Thisted udi Aalborg Stift i Jylland, giver vel enhver
  Forlængsel at vide, hvorledes dermed var beskaffet, helst efterdi man
  haver hørt saa meget om adskillige forunderlige Jærtegn, som der hos
  dennem var sket, hvorledes at Djævelen skinbarligen havde ladet sig
  til Syne hos dennem, talt af dennem, udraabt adskillige baade fattige
  og rige for Trold-Koner, og at de var hans med Legem og Sjæl, sagt at
  de skulde brændes, førend han vilde vige og andet mere deslige.
  
  Da for at vise alle og enhver den rette Historie fra Begyndelsen og
  indtil Enden af dette vidt udraabte Besættelses og Trolddoms Værk, er
  dette til alles Efterretning forfattet, og af Akterne oprigtig
  uddraget, saaledes som det egentlig er befunden.
  
  En Bondepige i Jylland udi Vensyssel i Aalborg Stift ved Navn Maren
  Spillemands (hvis Fader Kristen Spillemand er en fattig Husmand og
  Kalkslager) skal efter hendes Foregivende, der hun var tretten Aar,
  være en Gang bleven syg og fundet nogen Gysen og Rysten udi sine
  Lemmer, hvormed undertiden fulgte nogle Konvulsioner. Hun er dog
  omsider kommen tilpas igjen, men sagde sig derefter at finde nogen
  Urolighed baade i Sindet og Lemmerne og har siden den Tid paa en
  fjorten Aars Tid af og til givet sig ud for at være upasselig, dog
  saaledes at hun endog i hele og halve Aar sagde sig at være fri. Hun
  haver derved taget Anledning at slage sig til Ørkesløshed og dovne
  Dage og løbet om fra et Sted til et andet at søge Ophold, hvor nogen
  vilde give hende noget, og haver baade hun og hendes Fader faaet
  Tanker om, at hun maatte være fortryldet (eller, som gemene Mand det
  kalder, forgjort, eller der maatte være kastet noget ondt i Veien for
  hende) og givet Skylden en gammel Bondekone der i Nærværelsen[1] ved
  Navn Anne Kristens Datter i Skinderup, som deromkring holdtes for at
  være en Troldkone, at hun skulde (som gemene Folk taler) have vist
  noget ondt i hende, hvilket skulde være sket en St. Hans Aften
  sildig, da denne Kvinde tilligemed en anden skal have mødt denne
  Maren Spillemands og hendes Søster paa Marken udenfor Skinderup, da
  de kom fra Vetteild[2], siden hvilken Tid hun sagde sig at have
  fornummet dette onde.
  
   [1] Nærheden.
  
   [2] Vetteild d. v. s. St. Hans Blus.
  
  Denne hendes foregivne Svaghed blev dog af en Del forstandige Folk
  der i Egnen holdt for noget Skrømteri og selvgjort Værk og af andre
  for et Tilfald af Moderen[3] eller anden kvindelig Svaghed.
  
   [3] Fremfald af Livmoderen.
  
  Imidlertid haver Faderen søgt Raad for hende hos en og anden af
  Præsterne der i Nærværelsen, hvor iblandt tvende, da de saa hendes
  underlige Gebærder, lod gøre Bøn for hende af Prædikestolen i (den)
  Mening, at der var noget Hekseri hos hende.
  
  Endelig er hun fire eller fem Aar siden kommen til Præsten i Thisted
  Magister Oluf Bjørn, som i de samme Tider var bleven Præst der
  sammesteds, og ligeledes søgt Raad hos hannem.
  
  Samme Mag. Oluf haver og i Begyndelsen tvilet om, hvad hendes
  Svaghed maatte være. Men der hun klagede sig, at det onde, hun
  plagedes af, sad udi hendes Laar, og at det vigede bort, naar han
  lagde sin Haand derpaa og befol det at gaa bort, haver han i lige
  Maade ladet sig forlyde, at det maatte være noget Spøgeri eller
  Trolddoms Værk.
  
  Imidlertid haver man intet synderligt fornummet til hendes Syge[4]
  førend siden i Januario 1696, da Mag. Oluf erklærede hende offentlig
  for alle, at hun af Djævelen legemlig var besat.
  
   [4] Sygdom. Denne Form af Ordet er endnu ganske almindelig i
   Jylland.
  
  Nu hændte det sig ved de samme Tider, at en anden Mand der i
  Nærværelsen, ved Navn Oluf Langgaard, som og var en af denne Mag.
  Olufs Tilhørere havde et lidet Pigebarn henved ni Aar gammelt,
  navnlig Kirsten Langgaard, som gik i Skole der i Byen og var et
  vittigt Barn, men derhos ikkun ilde optugtet.
  
  Dette Pigebarn skal have faaet nogen Svaghed, som undertiden førte
  nogle Tegn med sig ligesom en liden Anstød af den faldende Syge.
  Hendes Fader haver derfor søgt Raad i Begyndelsen hos en Præst der i
  Nærværelsen, som nogenledes var kyndig i Lægekonsten; men, der hans
  Raad ikke straks vilde lykkes, søgte han en anden gammel Præst, som
  den gemene Mand holdt for, at der var noget sært hos, og at han kunde
  skønne paa[5] alle Slags Svagheder bedre end nogen der i Egnen, om
  derhos maatte være noget unaturligt. Denne Præst baade brugte til
  hende nogen Lægedomme, saa vidt han forstod, saa og gjorde Bøn til
  Gud om hendes Helbred.
  
   [5] bedømme.
  
  Da det nu rygtedes, at Mag. Oluf i Thisted havde den forom meldte
  Maren Spillemands under Hænder, tænkte denne Oluf Langgaard, at det
  ikke heller maatte være ret fat med hans Datter, søgte derfor ogsaa
  Magister Olufs Betænkning og Raad, om muligt ikke hans Barn maatte
  være lige saadan faren som Maren Spillemands, hvilken da han saa
  hendes Gebærder at ligne en Gren af den faldende Syge, holdt han det
  og i Begyndelsen derfor.
  
  Nu var Maren Spillemands Sygdom, som før er meldt, af hannem erklæret
  for en Besættelse af Djævelen, hvis Adfærd da denne Kirsten Langgaard
  saa, nemlig hvorledes hun anstillede sig med Raaben, Skrigen,
  Mundvrængen, beskyldende Ane Kristens Dotter af Skinderup for hendes
  onde, begyndte Barnet ligeledes at anstille sig og gjorde alting
  lige saa galt som Maren Spillemands. Derudover forandrede Magister
  Oluf hans Mening og erklærede hende ligeledes for at være af Djævelen
  legemlig besat, begyndte derpaa at betjene dem begge som besatte og
  læste og sang adskilligt for dennem, som alt gik derpaa ud, at her
  var en Djævel i hver af dennem.
  
  Nu var der i Byen paa samme Tid nogle Studentere, dennem bragte Mag.
  Oluf udi Tanker, at her var Djævelens legemlige Nærværelse, og gik
  tvende af dennem, Povel Rytter og Christian Friederich Mavors
  (hvilken sidste var Mag. Olufs Søstersøn) hannem fornemmeligen til
  Haande udi at betjene disse tvende Mennesker. Da de nu saaledes blev
  begegnet, haver de daglig mer og mer taget til udi sælsomme Gebærder,
  gøet og galet, skreget og tudet og gjort mange underlige Optøger,
  ideligen raabt paa den Kvinde af Skinderup, at hun var en Troldkone.
  Magister Oluf derpaa manede og besværede[6] Djævelen og spurgte
  hannem om hans Navn, og hvo der havde vist hannem der ind. Maren
  Spillemand svarede, som under Djævelens Person, at hans Navn var
  Lutzer, og at han var indvist i hende af Anne Kristensdotter i
  Skinderup.
  
   [6] besvor. Man skrev i ældre Tid svære, hvor vi nu skrive sværge.
  
  Barnet i lige Maade kaldte sin Djævel Hvid Rotte og (sagde) at den
  var indmanet i hende af samme Kvinde. Præsten og fornævnte
  Studentere, som før er meldt, klemte videre paa med deres Manelser,
  tiltalte disse Djævle ved deres Navne: Lutzer! Hvid Rotte! Din Hund!
  Er Du der? Pak Dig bort. De lod dennem føre til Kirken under
  Gudstjenestens Forretning[7] og tiltalte dennem ligeledes der i
  Menighedens Paahør og besvarede hvert Ord, de talte, ligesom det
  kunde være talt af Djævelen. De derimod, som saaledes idelig blev
  begegnet, blev mer og mer forstyrrede, rasede umaadelig, anstillede
  sig som de, der falder af den slemme Syge, skjældte Præsten for Oluf
  Sladder, spyttede undertiden paa hannem, vrængede Mund ad Guds Ord og
  faldt udi en og anden Guds Bespottelse og beskyldte foruden den
  paaberaabte Anne Kristensdotter andre flere (deriblandt nogle
  fornemme Koner) for at være Troldfolk i lige Maade og Aarsag i deres
  Onde.
  
   [7] Forrettelse, Ordet Forretning bruges som bekjendt nu i en anden
   Bemærkelse.
  
  Mag. Oluf talte igjen Djævelen til og sagde: Du lyver, din Hund! --
  De svarede, som under Djævelens Person, at de maatte intet lyve for
  den store Mand[8] som vilde endelig have Trolddom straffet. De
  (Djævlene) vilde blive hos dennem i ti Aar, saafremt de ikke alle
  blev brændte, som de paaraabte at være Troldfolk, og at hvis
  Amtmanden ikke vilde lade dennem brænde, vilde de fare baade i hannem
  og alle hans Børn. Disse Djævle lod sig dog tit uddrive baade af Mag.
  Oluf og fornævnte Studentere, ja endog af Kællinger og gemene Folk,
  naar der blev læst for dennem, eller dennem blev befalet at fare ud,
  og sagde da undertiden, naar Mag. Oluf eller andre læste for dennem:
  Du piner mig saa med dine Bønner, at jeg ikke pines mere i Helvede.
  Lad mig fare ud. Nu far jeg. Og i det samme sagde Maren Spillemands
  eller Barnet: Nu for han bort som en Sværm Fluer, som en Ravn, som en
  Ildslue. Og sov disse to Mennesker altid roligt om Natten, saa at
  naar Fantasien og Hjærnen var udmattet af den idelige Tummel og
  Allarm om Dagen faldt de omsider i Søvn og gjorde ikke mere deres
  Gebærder. Undertiden bad de Præsten gaa bort, de vilde have Rolighed,
  og var saaledes stille indtil Præsten og de ommeldte Studentere
  begyndte paany at tiltale dennem: Lutzer! Hvid Rotte! Hvor er Du nu?
  Hvor haver Du været saa længe? Er Du dér? Lad os høre Dig! Hvad
  bestiller Du? Hvormange er Du? og saa fremdeles, da de igjen begyndte
  at tale og øve deres sædvanlige Gebærder og stilledes saa igjen,
  undertiden ved et Ord, og undertiden lod de længe bede og synge for
  sig, før de omsider sagde: Nu for han bort! og andet deslige.
  
   [8] Vorherre. Den lille Mand er Djævelen. Jævnfør Udtrykket
   Bettefanden.
  
  Som de nu ideligen hørte tales, læses og synges om Djævelen og
  Djævelens Nærværelse, Fortrylden, Hekseri og Spøgeri, kom saa vel
  Maren Spillemands (hvilken desforuden i lang Tid havde gaaet om med
  denne Besættelsestanke) som Barnet Kirsten Langgaard derover udi stor
  Urolighed og græsselige Gebærder.
  
  Det hændte sig en Gang, at Barnet gik og legte paa Gulvet i Mag.
  Olufs Stue. Som der da kom en Mand ind, sagde Mag. Oluf til Barnet:
  Hvid Rotte, er Du nu der igjen? Barnet sagde: Nej, jeg skader intet,
  hvorpaa Mag. Oluf svarede: Din Hund, jeg ved Du est her, og befol at
  lægge Barnet paa Bænken og læse over det. Derpaa fangede det straks
  an med sine sædvanlige Gebærder.
  
  En anden Gang mødte en af fornævnte tvende Studentere Maren
  Spillemands paa Gaden, og som han saae hende, sagde han: Maren, er I
  gal, hvi gaar I her? Jeg ser Djævelen er skinbarlig i Eder. Hun
  sagde: Nej, nu skader jeg intet. Han derimod svoer derpaa en stor Ed,
  at hun var besat. Derpaa gik hun straks hen og ligeledes begyndte med
  hendes sædvanlige Optøger.
  
  Dette Væsen gav nu en stor Forskrækkelse iblandt Almuen, saavel i
  Byen som i Egnen der omkring, og ihvorvel nogle, som saa deres
  Optøger og Gebærder, dømte at der ikke var nogen legemlig Besættelse
  hos dennem, saa opsatte dog Mag. Oluf sig imod alle dennem, som vilde
  sige hannem imod, og sagde med stor Ivrighed, at de var alle
  aandeligen besatte, som ikke vilde tro, at disse var legemlig besat.
  
  Som nu den gemene Mand saaledes blev bestyrket udi denne Tanke, at
  disse Mennesker maatte ufejlbarlig være besat af Djævelen, helst
  efterdi Mag. Oluf selv læste offentlig paa Prædikestolen, at Djævelen
  var efter Befaling opkommen af Helvede at forkynde Guds Villie og
  straffe Synden, efterdi Menneskene ikke ville adlyde Guds Ord, og
  sagde derhos offentlig, at her var ingen Forløsning eller Frelse for
  disse Mennesker, førend de, som af dennem var paaberaabt, blev
  paagreben og brændt, tænkte Kristen Spillemand og Oluf Langgaard, at
  det var bedst at gøre som Præsten, der bedre var oplyst end de, vilde
  have det, for at frelse deres Børn, hvorpaa Oluf Langgaard lod den
  paaraabte, gamle fattige Bondekvinde Anne Kristens Dotter paagribe og
  føre til Thisted. Da Maren Spillemands saa hende, anstillede hun sig
  med sine sædvanlige Gebærder, talte som under Djævelens Person og
  kaldte hende sin Morlille, sigende at hun havde givet sig til hannem
  for tyve Aar siden.
  
  Barnet Kirsten Langgaard stemmede i med og fulgte samme Tone, sagde
  derhos, at hendes Djævel havde lovet hende 2000 Daler, der hun gav
  sig til hannem, og at han skaffede hende Penge nok, som han stjal fra
  en Mand udi Kjøbenhavn med andet mere deslige.
  
  Kvinden derimod i højeste Maader beraabte sig paa sin Uskyldighed,
  hvorpaa Mag. Oluf bad Gud ville gøre et Tegn, om hun var skyldig, og
  som Barnet derpaa begyndte med dets sædvanlige Gebærder, Raaben og
  Skrigen, udraabte han det straks for et vist Tegn fra Gud, at hun var
  en Troldkone.
  
  Derpaa søgte Oluf Langgaard at føre Vidner over denne gamle Kone.
  Kristen Spillemand gav hende fuldkommen Sag og Sigtelse[9], hendes
  Naboer, nogle Bønder, kom frem og vandt[10] om hende, at hun i mange
  Aar havde været berygtet for Trolddom og haft Ord for at være skyldig
  i Maren Spillemands Onde. Mag. Oluf trinede og frem sigende, at han
  havde hørt Djævelen tale af de besatte og beskylde hende. Den gemene
  Almue fulgte efter, og gik alle deres Vidner, saa vel Præstens som en
  Del af hans Tilhøreres derpaa ud, at Lutzer og Hvid Rotte sagde sig
  af hende at være indmanet i Maren Spillemand og Kirsten Langgaard, og
  at hun endeligen maatte brændes, førend de vilde vige bort.
  
   [9] stævnede hende.
  
   [10] vidnede.
  
  Forbemeldte tvende Studentere lagde det dertil, at det var af GUds
  sær Tildrivelse, at Djævelen maatte sige dette, saasom Tiden nu var
  kommet, at hun skulde brændes, hvorfor Djævelen var nødt til at bruge
  de besattes Tunger, paa det hendes Synder skulde aabenbares, med
  andet mere deslige, som blev vidnet imod denne gamle Kvinde, hvorpaa
  hun udi hendes Enfoldighed svarede, at det var Løgn alt det, Fanden
  havde sagt.
  
  Som nu Oluf Langgaard saaledes forfulgte samme gamle Kvinde, blev
  efter Amtmandens Ordre nogle andre Kvinder paagrebne, som i lige
  Maade af Maren Spillemand og Kirsten Langgaard som Troldfolk var
  paaberaabt.
  
  Nu var der i Nærværelsen en Bondepige ved Navn Anne Legind, hvilken
  gik med en indvortes Sygdom, saasom en Melankoli, og i lige Maade var
  kommet i Tanker, at der maatte være noget ondt hos hende, hvorfor hun
  og havde beskyldt en Fiskerkone der i Egnen, af hvilken hun formente
  sig at være forgjort. Som denne Pige nu hørte, hvorledes Mag. Oluf
  kunde besvære Djævelen, søgte hun strax til Thisted at søge Raad hos
  hannem, hvorpaa han stillede hende frem i Kirken udi Korsdøren,
  tilspurgte hende, om hun troede, at han kunde hjælpe hende, og som
  hun svarede ja, sagde han, at hende skulde ske ligesom hun troede,
  og derpaa begyndte at tiltale Djævelen paa sædvanlig Maade: Din
  Hund! Giv Dig til Kende! Jeg veed, Du er her. -- Pigen derimod med
  stor Forskrækkelse stod og rystede for hannem og kunde ikke svare,
  men pegte til Halsen og græd, stod ligesom halv rørt[11] af
  Forskrækkelse. Han igjen tiltalte Djævelen og spurgte, hvad han hed,
  men fik intet Svar, hvorover han erklærede hende at være besat med en
  dum[12] Djævel.
  
   [11] Meningen er ramt af et Slagtilfælde, halv apoplektisk. Blandt
   Almuen bruges Ordet endnu ganske almindelig paa denne Maade.
  
   [12] stum.
  
  Men Maren Spillemand aabenbarede siden denne Djævels Navn og kaldede
  hannem Skam. Denne Pige rejste derpaa straks bort fra Thisted med
  stor Frygt og Rædsel, men raabte ikke paa nogen Troldfolk, ejheller
  beskyldte nogen for hendes Svaghed, indbildede sig dog, at hun var
  forgjort, og bad Gud ville hjælpe hende, men befattede sig derefter
  intet mere med Mag. Oluf.
  
  Dette store Rygte om de tvende forbemeldte Kvindes-Personer bevægede
  adskillige baade i Thisted By og paa Landet deromkring at søge til
  dennem saasom til nogle Sibiller[13] og efterspørge, hvo der havde
  forgjort deres Fæ og andet, som de kunde have lidt Skade paa, og fik
  de alle til Svar, at disse Troldkoner var der udi skyldig.
  
   [13] Spaakvinder.
  
  Iblandt andre var der i Byen en Mand, som ellers skulde være en af de
  fornemste og mest oplyste, men som ved Svaghed var kommen saa vidt,
  at hans Hukommelse slog hannem mærkelig fejl.
  
  Da nu denne Mand i de samme Dage formedelst Mangel paa sin
  Hukommelse begik en liden Forseelse, og det rygtedes for disse to
  Kvindes-Personer, sagde de, at Anne Kristens Dotter i Skinderup havde
  taget hans Hukommelse fra hannem. Der Manden dette hørte, lod han
  straks føre Vidner til Thinge, at Fanden havde sagt dette om Anne
  Kristens Dotter og gav hende derpaa Sag og Sigtelse, at hun havde
  berøvet hannem hans Hukommelse.
  
  En gammel, enfoldig Mand der i Byen havde paa nogle Aar ikke fundet
  sig saa færdig udi Kjærligheds Sager imod sin Kone, som han var i
  sine unge Aar, hvorover han og søgte hen til disse tvende Mennesker
  at forespørge sig, hvor hans Manddom var afbleven. De gav straks
  Skylden paa en af de efter deres Paaberaabelse for Trolddom anholdte
  gamle Kvinder ved Navn Anne Vert, at hun havde taget den fra hannem.
  Derpaa gik baade denne Mand og hans Kone til Thinge og førte Vidner,
  at Djævelen havde paasagt samme Kvinde denne Beskyldning.
  
  Kvinden (som ellers var gammel og udlevet og gik i Barndom) værgede
  sig længe med Munden og sagde, at det var Løgn, men som hun derpaa
  blev meget hart fængslet og af Dommeren truet og haardeligen
  tiltalt, bekendte hun omsider, at Fanden havde sagt sandt. Nu skulde
  hun forklare, hvor hun havde gjort af denne Mands Manddom. Dertil
  vidste hun ingen Rede længe, omsider sagde hun, at hun havde tøjret
  den uden for Byen ved en Vejrmølle.
  
  Manden blev tilspurgt, om det sig saa forholdte. Nej, sagde han; men
  det haver ikke den Kraft som i mine unge Dage.
  
  Flere saadanne Vidnesbyrd og Beskyldninger hørtes der daglig udi de
  samme Dage, iblandt andet hvorledes denne Anne Kristens Dotter havde
  været udi Katte-Lignelse nu hos Magister Oluf, nu hos fornævnte
  Studentere og villet rive deres Strube ud, men maatte ikke for den
  store Mand.
  
  Saa skulde og Djævelen have sagt sig at være selv ottende hos Maren
  Spillemands, ja, der sagdes og, at en havde set den Djævel Hvid Rotte
  i sin fulde Skikkelse, og en anden havde om Natten set hannem som en
  Hund ved sin Seng, med meget andet saadant. Var og den gemene Mand
  saaledes indtagen af Forskrækkelse, at hvor der saas en Kat, Rotte
  eller Mus, frygtedes der, at det skulde være en Djævel.
  
  Iblandt andet hændte det sig, at som en Mand kom kørende paa Marken
  forbi tre Harer, hvilke dog der i Landet er i Overflødighed, tænkte
  han, at det var tre Djævle, og forklarede derefter, at da de sprang
  hannem forbi, var det ligesom en kunde have slaget en Kniv i hans
  Hjærte, og bød han dennem pakke sig, som de og gjorde, saa han
  takkede GUd, at han slap dennem forbi.
  
  Imidlertid[14] alt dette saaledes passerede, kom det forskrækkelige
  Rygte om disse tvende Mennesker udi Thisted omsider Biskoppen[15] for
  Øren, som boede 10 Mile der fra Stedet. Han skrev derpaa Præsten Mag.
  Oluf til for at fornemme, hvorledes dermed var beskaffet, hvorpaa
  Mag. Oluf, som paa fjerde Maaned havde paa sin egen Haand drevet
  Værket, indskikkede saadan en Beretning til Bispen, som følger:
  
   [14] imens.
  
   [15] Biskoppen var den bekendte Jens Bircherod, der i sin Dagbog
   omtaler Sagen.
  
  Kort og sandfærdig Beretning om de sig her udi Thisted befindende
  legemlig besatte Mennesker og dessen[16] Beskaffenhed, som nu fast
  paa et Fjerding Aar Tid efter anden jo mere og mere haver ytret sig,
  og befindes saaledes:
  
   [16] deres.
  
  1. Er her en Pige fød i Skinderup, navnlig: Maren Kristens Dotter
  Spillemand, som for 15 Aar siden først skal have fornummet til dette
  Onde, og skal af min sal. Formand ofte været forsøgt at drive, men
  ikke kommen videre dermed end i hendes Laar, hvor det fast paa 10
  Aars Tid før min Ankomst hid til Kaldet, skal have givet sig til
  Kende, men staaet i Tvivl, om det skulde være en legemlig Besættelse
  eller anden forgiftig Trolddoms Virkning formedelst Satans onde
  Redskab, eller og nogen anden ugemen og fast overnaturlig Svaghed,
  ja, en Del haver og villet føre det stakkels Menneske i Mistanke, som
  der skulde være noget selvgjort Skrømteri og affektat Værk[17]
  derunder.
  
   [17] paataget Væsen.
  
  Nogen Tid efter min Ankomst haver dette Onde igen begyndt at te sig
  forfærdeligere, som jeg og ved Guds Ords og Aands Kraft nogle Gange
  haver drevet, saa Mennesket er kommet til sin Rolighed og forrige
  Helbred igen, hvorved alting saaledes en Tid lang er bleven i Stilhed
  og _relinqueret in suspenso_[18], hvad det egentlig kunde være,
  omendskønt det nok lod sig anse at være Djævelens Spøgeri og Trolddom
  der under.
  
   [18] henstaaende uafgjort.
  
  2. Men forleden Sommer (1695) haver et Barn paa 9 Aars Alder, navnlig
  Kirsten Olufs Dotter, som er Oluf Pedersen Langgaards Dotter her af
  Byen, fornummet ligesaadan Anstød, og efter at jeg nogle Gange havde
  været hos, og givet Agt paa Barnets Svaghed, syntes det vel at være
  næsten af samme Beskaffenhed som med ovenbemeldte Pige, men derhos
  ikke ulig et Fang[19] af den faldende Syge eller deslige naturlig
  Svaghed og Raseri, hvorfor jeg raadede Barnets Fader, at han skulde
  lade hende komme ned til Aalborg, at forfarne _Medici_[20] tilligemed
  Byens Præster og Gejstlige desbedre kunde fornemme hendes Tilstand og
  derom skønne, hvilket mit Raad han og lod sig befalde og lovede at
  følge, men siden, overtalt af andre, lod hende ikke komme længer end
  til Agersborg, hvor hun nogen kort Tid udi Sognepræsten hr. Pales Hus
  og under hans Opsyn er forbleven.
  
   [19] Anfald af en Sygdom, bruges særlig om Epilepsi.
  
   [20] Læger.
  
  Efter at Barnet var kommet fra Agersborg hid til Byen igjen, haver
  det onde efterhaanden kjendeligen ytret sig, men er dog ved Bøn og
  GUds Paakaldelse saa vidt dreven og bragt til Stilhed igjen, at
  Barnet næstendelen haver været roligt en Tid lang, og syntes alene
  som nogle Levninger af en naturlig Svaghed at være efterladt hos
  hende.
  
  3. Men der det kom ungefær til midt i Januario udi nærværende Aar,
  haver det omsider for Alvor ytret sig hos begge ovenbemeldte
  Personer, at man efterhaanden haver kunnet ligne det ene med det
  andet, og Tid efter anden jo mere og mere kunnet fornemme _vera
  obsessionis corporalis signa, tam primaria_[21], saasom 1) _Abditarum
  rerum notitiam_[22], at de haver vidst adskilligt, som skete,
  fraværende, særdeles indbyrdes hos de besatte, som dog var langt fra
  hinanden i forskjellige Huse, kendt adskillige fremmede Personer, og
  vidst at nævne dennem ved deres Navne, som Menneskene aldrig tilforn
  havde set eller kendt, ejheller efter at den _paroxysmus_[23] var
  over og det onde drevet, kunde kende, og andet saadant mere. 2)
  _Admirandum & præter naturale robur & potentiam_[24] saa at endogsaa
  Barnet undertiden ikke af 7 eller 8 stærke Mennesker kunde holdes og
  styres. Alleneste Latin eller andre fremmede Sprog haver man ikke
  fornummet den onde Aand at lade sig høre med hidindtil, videre end
  han saa undertiden kunde støde ud med et Ord og sige som for
  Eksempel: Jeg er en _Diabolus_[25] var og, tilspurgt hvad _Diabolus_
  var, svaret en Forfører og Bagvasker, ligeledes at Satan var en
  Modstander i sin Betydning etc. _quam Secundaria Obsessionis
  Signa_[26] saasom (a) _Horrendam vocifertionem & ululatum_[27] hvor
  iblandt de saa tydelig haver _exprimeret_[28] Kattes, Hundes, Haners,
  Svins, Oksers og andre Bæsters Lyd, saa at de, som ikke saa, hvad det
  var, kunde ikke skille det fra Dyrenes egen Lyd.
  
   [21] de ægte Tegn paa en legemlig Besættelse, dels af første Rang.
  
   [22] Kundskab om skjulte Ting.
  
   [23] det Anfald.
  
   [24] en beundringsværdig og overnaturlig Styrke og Kraft.
  
   [25] Djævel.
  
   [26] dels ogsaa Besættelsestegn af anden Rang.
  
   [27] frygtelig Raaben og Hylen.
  
   [28] gjengivet.
  
  (b) _Dei blasphemationem & proximi cavillationem_[29], som haver
  været forskrækkelig at høre, særdeles af den grumme Bespottelses
  Aand, som regerer hos Barnet.
  
   [29] Guds Bespottelse og Næstens Forhaanelse.
  
  (c) _Gestuum deformationem_[30] med forfærdeligt Syn, Ansigtets,
  Munds og Øjnes grumme Forvendelse og Udspilelse, umenneskelig
  Skogren, Skummen og Fraaden af Munden, Tænderskæren og Klæders
  Sønderrivelse baade paa sig selv og andre etc.
  
   [30] Ansigtsfordrejelse.
  
  (d) _Corporum excruciationem_[31], som haver været erbarmelig at se,
  hvorledes den onde Aand haver pinet de arme Mennesker, blæst dennem
  op og trækket dennem sammen igjen, vriet deres Arme, Hænder, Halse
  og andre Lemmer omkring og kastet Hovedet bag ned paa deres Ryg, saa
  man ikke kunde tænke andet, end de var ganske af Led.
  
   [31] Legemernes Pinsel.
  
  (e) _Insolitam corporis & proximorum læsionem_[32], saasom at rive
  Haaret baade af sig selv og andre nærværende og med Slag, Biden og
  Sliden gjøre det onde, som ikke med største Magt blev forhindret.
  
   [32] Uhørt Beskadigelse af sig selv og andre.
  
  (f) _Admirandam corporum motionem_[33], med forunderlige Spring og
  Legemets Ophævelse, saa at den onde Aand og haver budt sig til at
  flyve op med dennem og føre dennem op under Loftet, om det hannem
  maatte tilstedes.
  
   [33] Vidunderlig Legemsbevægelighed.
  
  (g) _Rerum gestarum oblivionem_[34], saa at de besatte intet haver
  vidst af sig selv, eller hvad der var passeret, imens Paroxysmen stod
  paa &c.
  
   [34] Forglemmelse af Begivenheder.
  
  4. Her haver man og faaet at vide ved den onde Aands Tilkjendegivelse
  en Del onde Mennesker og Satans Lemmer, som skulde forvoldt de arme
  Mennesker dette Onde, af hvilke hidindtil ikkun en eneste er
  paagreben og sat fast, men synes at frugte lidet til nogen ret
  Bekendelse, formedelst hendes forstokkede Hjærtes Haardhed, førend
  flere af de andre bliver sat hver paa sit Sted, at den ene kan frygte
  for den anden.
  
  5. Tilmed er fornummet, at Barnet for syv Aar siden skal først have
  faaet det onde i sin Fod, da hun ikke haver været to Aar gammel, som
  hun endnu gemenligen finder ofte at sætte sig under Fodbladet som en
  Flintsten, hvorfra det i et Øjeblik springer omkring og giver sig op
  i de andre Lemmer, Bryst, Hoved, Ansigt, Øjne &c.
  
  6. Foruden ovenbemeldte tvende er og kommen hid til Byen i den
  Forhaabning ved Guds Naade og min ringe Tjeneste at blive hjulpen en
  anden Pige af Legind udi Nørhaa Sogn[35], navnlig Anne Jens Dotter,
  som næsten skal være af samme Beskaffenhed som de andre, alleneste
  det onde er hidindtil ikke kommet til den Tummel og Raseris Højde som
  hos de andre, men haver dog nogle Gange saa vidt ladet sig forstaa at
  være der indmanet af en Kvinde udi Istrup[36], som er Oluf Fiskers
  Kone sammesteds, og at man skulde tage hende fat, hvilket og igjennem
  de andre besattes Munde er bekræftet og tillige navngivet to Djævle,
  som skulle være i hende, nemlig Skamm og Oss, af hvilke den ene skal
  være stum, hvorudover det onde sjelden og lidet hidindtil hos hende
  taler.
  
   [35]-[36] Saavel Nørhaa som Istrup ligge sydvest for Thisted,
   omtrent midtvejs mellem den og Agger.
  
  7. Den Djævel, som gemenligen regerer hos Barnet kalder sig Hvid
  Rotte, i hvilken Gestalt han og ofte er set, ikke aleneste af de
  besatte, men endog af andre, og særdeles af min Søster Søn Christian
  Friederich Mavors i Jakob Hørers Stue, imidlertid Barnet var der i
  Huset, og end her i mit Sengekammer af min Tjeneste Pige, som ellers
  og meget andet Spøgeri ofte baade inden og uden Huset af adskillige
  fornemmes.
  
  8. Den Djævel, som er hos Maren Spillemand, kalder sig Luser
  og raaber de begge idelig paa deres Moder, som de kalder den
  Kvinde, der sidder, ved hendes Navn Molil eller Molei, som deres
  _Pronunsiasion_[37] gemenlig falder, og truer stærkt, at dersom de
  ikke lader hende med nogle andre, som de og meget paaberaaber,
  brænde, da skulle de fare i dennem og særdeles i Amtmanden og hans
  Børn.
  
   [37] Udtale.
  
  9. Ellers er nogle Gange befunden, efter den onde Aands Sigelse, at
  de haver været 18 tillige[38] i hver af dennem, og haver Djævelen
  navngivet efterskrevne igjennem Maren Spillemands Mund, som paa
  Stedet er blevne optegnede, med hvad hver deres Forretning skulde
  være.
  
   [38] tilsammen.
  
  (1) Luser, Moderens (som ovenbemeldt) Sendebud, han skal tage hendes
  (den besattes) Sjæl og forfølge hende til han kan overvinde hende.
  
  (2) Rotas, han skal forstyrre hende, hun skal falde fra den slemme
  Tro, han skal lade sig se synligvis som en Ild for at forstyrre
  hendes Tro. _NB_. Det er og ofte saaledes befunden, at Mennesket er
  bleven frygtagtig og svagtroende over saadan Syn, som er kommet hende
  for.
  
  (3) Hvid Rotte, han skal forstyrre hendes Samvittighed, hun skal
  blive forskrækket, saa skal hendes Tro svækkes.
  
  (4) Satan, Modstandere, han skal imodstaa Dig (saasom Ordene faldt
  til mig) og hende.
  
  (5) Feite, Hoffærdig, han fejer for min Moder, da er jeg ydmyg hos
  hende.
  
  (6) Fante, jeg skal forhindre, Du (forstaa mig, som den Onde
  tiltalte) skal intet godt gjøre hende det Skarn (nemlig den besatte),
  thi saa bliver min Moder vred, han skal skyde Pile.
  
  (7) Rørel, han skal sætte ondt imellem Ægteskab og imellem andre Folk
  i Husene.
  
  (8) Sladder, han skal bagvaske og komme dennem til at sige Løgn.
  
  (9) Fluardt, han skal flyve udi hende som en Flue, og i de andres
  Øren udi Kirken, han skal forstyrre Hørelsen.
  
  (10) (11) (12) (13) (14) (15) (16) (17) (18) hedder Forstyrrere hver
  én, de skal være med og styrke vore Brødre (_NB_. Saa kaldte Djævlene
  hinanden) iblandt dennem er Kus Skriveren, han skal optegne alle de
  Synder, som begaas. Denne ynkede Fanden selv, at han havde saa meget
  travlt. _NB_. Disse Navne og Bestillinger er efter Fandens egne Ord
  igjennem Maren Spillemands Mund.
  
  10. Det gaar undertiden saa heftig til, at man maa ligge i Bønnen
  hele 3-4 ja 5 Timer, dog imidlertid for nogen Respiration afveksle
  med bekvemme Salmer at lade synge imellem, ved hvilket Middel GUd
  haver givet mig den Naade, at de onde Aander (i hvor mange de
  undertiden haver været) mangfoldige, ja over de hundrede Gange er
  dreven og haver de besatte gemenligen set dennem ved Udfarten i
  adskillige Lignelser somme Tider som Ild udi Kugler, Pile, gloende
  Stænger &c. Bitzel, somme Tider som Katte, Rotter, Ravne og andre
  Fugle, item[39] Fluer &c. Og haver gemenlig saadanne Syner været Tegn
  og Forsikring for de besatte, at de da var skilt ved det onde, saa
  længe det varede, som undertiden var ganske kort, saa det tidt og
  ofte samme Time er kommen igjen og ved Ankomsten ladet sig til Syne
  for de arme Mennesker.
  
   [39] ligeledes.
  
  11. Undertiden haver og den onde Aand skjult sig og talet igjennem de
  besattes Mund, ligesom de skadede intet for at blive dennem kvit, som
  kom at infestere[40] hannem med Bøn og GUds Paakaldelse, og særdeles
  mig, som Satan og ofte med sledske Ord haver villet afvende fra mit
  Forsæt, og sagt: Jeg skulde gaa hjem, jeg var træt, jeg blev ellers
  syg, jeg skulde lade Hr. Hans eller en anden komme &c. Denne Satans
  Træk haver og GUd omsider aabenbaret, dog haver man ofte maattet lade
  sig nøje, naar man fik det nogenledes stillet, om endskjøndt man
  nok kunde mærke, at det onde ikke fuldkommen var dreven, paa det
  man ikke for meget skulde udmatte baade sig selv og de arme
  forspændte[41] Mennesker.
  
   [40] plage, pine, forstyrre.
  
   [41] gammelt Ord for pint, besværet af Sygdom og Pestilense.
  
  12. Men at det onde saa idelig og hastig kommer igjen, sker ikke uden
  GUds besynderlige Raad og Villie, ikke for at plage disse arme
  Mennesker fremfor andre (som kan kjendes af de mangfoldige, underlige
  Befrielser, saa at de hidindtil intet skader enten paa Sind eller
  Sands, Helbred eller Fornuft) men derved ligesom at drive Menneskene,
  særdeles Øvrigheden, at de ikke skulle blive søvnagtige i saa
  forfærdelig en Sags ivrige Inkvisition til Retfærdigheds Befordring
  og de skyldiges Straf, det jeg (efter den Erfaring, jeg hidindtil
  haver) holder for et utvivlagtigt Kjendetegn og kan ikke ominere[42]
  nogen endelig Ophør eller Befrielse fra det Onde, førend saadan
  Eksekution over de skyldige uforbigængeligen[43] sker.
  
   [42] varsle, spaa.
  
   [43] uomgjængelig.
  
  13. Forandringen udi Stil og Skrift viser nok, hvad Rolighed jeg
  haver til at sammenskrive dette; thi Barnets elendige Tilstand
  (som er her i mit Hus) haver med Skraal og Vraal[44] ofte
  interrumperet[45] det for mig, saa nyligen 19 Djævle fra hende er
  dreven, som hun haver bekjendt at være udfaren, saa efterhaanden to
  og to tillige[46], ligesom Ravne.
  
   [44] Vræl.
  
   [45] afbrudt.
  
   [46] ad Gangen.
  
  14. I lige Maade er og de 18 onde Geister og Gaster[47], som i Aftes
  blev dreven fra Maren Spillemands, dennem han og saa udfare som en
  Sværm af Bier eller Fluer med et hvidt eller blankt Sværd efter sig,
  idag kommen igjen, og atter ved GUds Naade, de nærværende Studenteres
  og andre Guds Børns Bønner og mine (endskjønt fraværendes som og
  nogle Gange tilforn er sket) inderlig Suk uddreven, saa hun haver set
  dennem fare ud efterhaanden, først 6, siden 4 og saa 2 og 2 indtil de
  alle ere komne bort. Gud forbarme sig over os og gjøre her paa en god
  Ende for sit hellige Navns Skyld. Amen!
  
   [47] Geist bruges jo i ældre Dansk almindeligt for Aand,
   Helliggejstkirken f. Eks. Gast er et tysk Ord, der betyder Gæst;
   men bruges her nedsættende omtrent som Kumpan.
  
  Dette er saa vidt jeg i denne Skynding haver kunnet samle og erindre
  som og videre af de Akter og Vidnesbyrd, som til Tinge er gangen, kan
  oplyses. Ellers synes mig, at denne Handel meget ligner den bekjendte
  Historie og Beretning om Kjøge Huskors, ja i mange Maader overgaar
  den i Forskrækkelse, saa at den onde Aand endogsaa offentlig her i
  Kirken haver ladet sig høre imod mig, da jeg stod paa Prædikestolen
  i mit Embedes Forretning, ikke alene af de besattes Mund (som tidt er
  sket) men endog af Kirke-Hvælvingen, som særlig blev hørt sidst
  afvigte _Dominica Invocavit_[48], efter at jeg midt under Prædiken
  havde uddrevet den Onde ved GUds Ords og Aands Kraft fra Maren
  Spillemands, som var bleven meget urolig i Kirken under Prædiken, og
  der jeg havde gjort offentlig Taksigelse til Gud for hendes Befrielse
  og var imod Enden af Prædiken og sagde disse Ord, at man ingen Plads
  skulde give Djævelen; thi hvor han fik en Fod eller Finger ind, vilde
  han have det alt, da blev mig lydeligen svaret af det Nørre
  Udskud[49] _Articulata voce_[50] trende Gange ligesom til
  Konfirmation[51] paa det, jeg havde sagt: Ja, det vil jeg! Ja, det
  vil jeg! Ja, det vil jeg! Trende Gange i Rad, som jeg baade selv
  (omendskjønt ikke saa tydelig) og andre mange Mennesker (endda
  tydeligere) hørte og kan bevidne. GUD vende alting til sit herlige
  Navns Ære, Satans Beskæmmelse og Menneskenes Frelse. Amen!
  
          Thisted, den 18. April Anno 1696.
  
   [48] Den første Søndag i Fasten.
  
   [49] Nordre Udbygning.
  
   [50] med tydelig Stemme.
  
   [51] Bekræftelse.
  
  Med denne Relation[52] fulgte et Brev til Biskoppen, hvorudi Mag.
  Oluf begærte, at Præsterne udi de tre Herreder der i Nærværelsen
  maatte gaa hannem til Haande at betjene disse to Mennesker med Bøn og
  Sang, sluttendes samme sit Brev med en stor Omhyggelighed for at faa
  en skarp Inkvisition sat i Værk efter Troldkoner, at de uden Persons
  Anseelse maatte blive paagreben og ved haard og streng Medfart
  bringes til Bekjendelse.
  
   [52] Beretning, Indberetning.
  
  Nu var en Del af Præsterne deri Nabo Lavet, som selv havde lidet set
  af disse to Menneskers Optøger, men derimod baade af Mag. Oluf og
  andre hørt om dennem mange og store Jærtegn og Mirakler, saaledes
  indtagne heraf, at de, saa vel som mange andre godt Folk udi Egnen
  ikke tvivlede paa, at her jo var Djævelens legemlige Nærværelse.
  
  Biskoppen selv i lige Maade havde hørt saa mange underlige og
  sælsomme Ting refereres[53] om dennem, at han og kom udi den Mening,
  at her maatte være noget Djævelskab hos dennem. Helst efterdi han
  havde meget gode Tanker om Mag. Olufs Lærdom og Retsindighed og
  forsikrede sig om[54], at han ikke gav noget an, som han jo tilforn
  efter Ritualet vel havde overvejet og rigtig befunden. Og som just i
  samme Dage, som Mag. Olufs forskrevne[55] Relation til Biskoppen
  ankom, holdtes det almindelige Landemode der i Stiftet, saa gav
  Biskoppen derfor Ordre til Præsterne udi de tre næstomliggende
  Herreder ved Thisted, at de skulde gaa Mag. Oluf til Haande og
  betjene disse tvende Mennesker tillige med hannem. Dog blev derhos
  erindret, at man skulde først konsuleres[56] Lægerne efter Ritualets
  Tilhold, om det ikke maatte være nogen naturlig Sygdom.
  
   [53] meddeles.
  
   [54] holdt sig overbevist om.
  
   [55] ikke som nu i Betydningen af daarligt skrevne, men: oven
   omtalte. Trykket er paa første Stavelse.
  
   [56] raadspørge.
  
  Lægerne lod Mag. Oluf ikke konsulere, men de begjærede Præster
  indfandt sig straks derpaa i Thisted, og var altid tvende tilstede
  hos disse to Mennesker, læste og sang for dennem som for besatte; de
  derimod stillede sig meget galt an, spyttede og vrængede Mund ad Guds
  Ord.
  
  Og ihvorvel samme Præster sjuntes, at udi deres Væsen var intet
  overnaturligt, ja en Del deraf offentligen sagde Mag. Oluf imod, at
  her ikke var nogen legemlig Besættelse eller Djævelskab, maatte de
  dog følge hans Mening, thi hvo der vilde sige hannem imod, maatte
  straks høre, at de selv var aandelig besat, de forstod det intet, han
  vilde disputere det[57] med hvem, der turde binde sig an med hannem.
  
   [57] forsvare det.
  
  Og som forhen er meldet, hvorledes Mag. Oluf havde udi sin
  Relation og Brev til Biskoppen været nidkær for at faa en
  Trolddoms-Inkvisition anrettet, saa blev her og i disse Dage ført
  mangfoldige Tingsvidner imod de anheftede gamle Kvinder, alle af
  Indhold, at Djævelen af de besattes Munde havde beskyldt dennem.
  
  Disse fattige Mennesker, som saaledes blev forfulgt, sagde omsider,
  at hvis de skulde lide noget, skulde det og række til dennem, der bar
  Guldkæder.
  
  Straks derefter begyndte disse tvende Mennesker at udraabe for
  Troldfolk adskillige fornemme godt Folk, og iblandt dennem først og
  sidst en fornemme Mands Kone deri Byen, hvis Dotter Mag. Oluf tilforn
  havde bedet om og faaet Nej.
  
  Som man nu til og fra disputerede om disse Djævle-Beskyldningers
  Troværdighed, sagde Mag. Oluf og fast paastod, at Djævelen var
  pligtig til at sige Sandhed, naar han i den HERRE Zebaoths Navn blev
  besværet[58], og at han imod sin egen Interesse var nu opkommen af
  Helvede at forkynde GUds Villie. Fattedes her i saa Maade intet paa
  Bevis, naar disse Mennesker raabte paa nogen, og Præsten befol dennem
  at sige Sandhed, de derimod blev ved at raabe. Men de maatte
  ufejlbarlig være Troldfolk, som blev paaraabt.
  
   [58] besvoret.
  
  Som nu dette Værk saaledes var bleven drevet omtrent paa et halvt
  Aars Tid, hændte det sig, at en stakkels Kvinde dér i Byen, som
  ellers gerne gad taget en Taar, fik nogen Svimmelse[59] i Hovedet og
  fandt nogen Riven[60] i hendes Liv. Straks begyndte hun at raabe, at
  hun var besat; de andre to, som hørte dette, stadfæstede det, hvorpaa
  denne Kone blev akkommoderet[61] paa samme Maade med Bøn og Sang som
  de andre.
  
   [59] Svimmelhed.
  
   [60] Smerte.
  
   [61] betjent.
  
  To Dage derefter blev en anden Mands Kone der i Byen syg som af en
  hidsig Feber. Mag. Oluf gav hende straks Visite, og da hun talte over
  sig, erklærede han hende ogsaa for at være besat. Kvinden kom derover
  i stor Urolighed og Forskrækkelse, hvorpaa Mag. Oluf lod hende tage
  af hendes Mands Hus og nedbære udi sit eget Hus og indlægge i sin
  egen Seng i sit Studere-Kammer, foregivende at hun var død nedentil
  og skulde kureres i hans Seng. Derpaa begyndte hun paa samme Maade
  som de andre, og omendskjønt hun nogle Dage efter kom tilpas igjen,
  blev hun dog ved at raabe lige saa færdig[62] som de andre. Denne
  Kvinde bekjendte siden, at hun gjorde dette Galskab, fordi hun, som
  var en fattig Kvinde, derved nød stor Almisse og god Traktement og
  Ophold, og fordi hun sjuntes, at jo mere de raabte paa den fornemme
  Mands Kone deri Byen, som tilforn er ommeldet, jo kærere var det Mag.
  Oluf.
  
   [62] drevent, udspekuleret. Meddelerens Opfattelse skinner igennem
   i dette Ord.
  
  En Morgen, som denne Kvinde (hvilken ellers var ung og temmelig
  velskabt) kom til Mag. Oluf i hans Kammer, lukte han Døren i Laas og
  begyndte at bejle til hende &c. Kvinden blev undselig og bad hannem
  betænke sig, saadant stod hannem ikke an. Omsider slap hun fra
  hannem, men førend hun kunde komme af Kammeret maatte hun tage imod
  nogle Slag Ris paa hendes bare Rumpe, hvilket han kaldede en faderlig
  Revselse.
  
  Kvinden klagede sig straks herover for sin Mand, men, som de vare
  fattige, tav de stille, indtil at der siden om Mag. Olufs Forhold
  blev inkvireret[63], da hun offentlig for Retten hannem det i hans
  Øjne paasagde og overtydede tillige med andet, som endda var slemmere
  og forargeligere, og derhos beraabte sig paa mange andre, som
  ligeledes havde været med denne faderlige Revselse begegnet, som og
  saaledes er befunden.
  
   [63] optaget Forhør.
  
  Udi disse Dage tiltog de besattes Tal udi Thisted, og begyndte først
  en gammel Pige der i Byen, som kort tilforn havde tjent Mag. Oluf, at
  klage sig, at hun fandt[64] sig upasselig, og derpaa i lige Maade at
  rase og raabe paa Troldkoner. Straks blev hun ligesom de andre af
  Mag. Oluf betjent og i de besattes Tal antagen, anstillede sig og
  derpaa ligesom de andre.
  
   [64] finde bruges i ældre Dansk for føle, mærke.
  
  Det blev ikke derved; men samme Dag fandt en Mands Dotter der i Byen
  nogen Beængstelse og Banghed, da hun var hen at se en af de besatte.
  Straks raabte de, at hun var besat. Pigen faldt derpaa i
  Forskrækkelse, Mag. Oluf og de tvende forbemeldte Studentere klemmede
  straks paa hende med deres sædvanlige Manelse, hvorpaa hun i lige
  Maade begyndte at raabe paa Troldkoner saa som de andre.
  
  Hendes anden Søster faldt nogle Dage derefter udi nogle melankoliske
  Tanker af den store Frygt og Rædsel, som var i Byen, hvor de fleste
  troede, at alle Djævle i Helvede maatte nu raade ligesom de vilde,
  indtil saa længe, at alle Troldkoner var udryddede. Hun blev derpaa i
  lige Maade af Mag. Oluf akkommoderet som besat og kom derover ogsaa
  udi Alteration[65] og anstillede sig ligesom de andre. En anden
  fattig Sy-Pige der i Byen blev nogle Dage derefter syg. Mag. Oluf kom
  straks til hende og sagde, at det var ikke ret fat med hende. Pigen,
  som tidt havde set i Kirken de tvende første besattes Gebærder, og
  derover var bleven forskrækket, begyndte at frygte sig, da hendes
  Præst trøstede hende saa ilde, faldt derover udi stor Melankoli,
  hvorpaa hun blev betjent paa samme Maade som de andre; men denne tav
  stille og beskyldte ikke nogen, men bad Gud inderlig om Hjælp og
  tænkte, hun var forgjort.
  
   [65] Sindsbevægelse.
  
  Det blev endda ikke ved disse, som her er ommeldet, men her kom udi
  samme Dage endnu fem andre Kvindfolk paa samme Maade i de besattes
  Tal, hvoriblandt den ene var Maren Spillemands Søster, en ung, glat
  Bondepige, som faldt udi en Besvimelse, da hun var hos hendes Søster,
  og blev straks ført i Mag. Olufs Hus og der lagt i en Seng udi hans
  Stue. Dog fandt man ingen synderlig Frugt af denne Senge-Kur. Men
  baade denne Bondepige og alle de andre tog lige galt afsted og alle
  paa samme Maade, som forhen om de første tvende er meldt.
  
  Nu begyndte denne Besættelses Tanke at æde videre om sig, saa at der
  var i disse Dage i Byen mange gemene Kvindfolk, som tvilede om sig
  selv, saa snart de fandt den ringeste Svaghed enten for Hjærtet eller
  i Hovedet, ja om det ikkun var et Vrid i Livet eller Krampe i et Lem,
  saa frygtede de straks, at det maatte være Djævelskab, og fik
  allehaande Tanker i Hovedet, men turde dog ikke ret lade sig mærke
  dermed.
  
  Der var og adskillige Folk i Byen, som var sindet at ville forlade
  den, da det saaledes tog Overhaand, saasom her hørtes daglig ikke
  andet prædikes, læses eller synges i Kirken, intet andet tales eller
  handles i Husene end om Djævelen, Trolddom, Spøgeri, Besættelse og
  andre forskrækkelige Ting. Og er det sært, at alle disse Mennesker
  var nogle gemene, fattige, dovne og ørkesløse Kvindfolk, undtagen de
  tvende Søstre, som tilforn er ommeldt, hvilke formedelst en
  Forskrækkelse anstillede sig i Begyndelsen lige saa rasende som de
  andre. Men som en af deres Venner lod dem siden komme hen til en
  forfaren Læge der i Nærheden, befandt han, at deres Svaghed bestod
  udi en Indbildning, som de havde om dette Besættelses Væsen, hvorfore
  de og straks mere med Ord og Omgængelse end med Medikamenter blev
  tilpas igjen og fri for deres formente Besættelse.
  
  Denne store Frygt for Djævelen og hans forskrækkelige Gerninger
  indtog ikke aleneste den enfoldige Almue, men endog dennem, som bedre
  var oplyst der paa Stedet.
  
  Iblandt andre var en fornemme Mand der i Byen (hvilken Maren
  Spillemands havde truet, at hans Børn skulde blive besatte, om han
  ikke vilde hjælpe til at faa Troldkonerne brændt) kommen i Tanke, at
  alt det underlige Væsen, der udi de Dage skete, var af Djævelen og
  Hekser.
  
  Nu hændte det sig, at samme Mand en Aften havde nydt nogen god
  Traktement og derover om Natten faldt i urolige Drømme om denne
  Djævle-Allarm, som han daglig saa og hørte, og udi saadan urolig Søvn
  faldt Overdynen af hannem paa Gulvet. Dette tilregnede han straks
  Djævelen og fortalte det som et stort Mirakel for adskillige. Endelig
  kom han til en af disse to unge Piger, som før er meldt, da de var i
  deres Raseri. For nu at vide, om de vist var besat, spurgte han den
  ene til, om hun kunde sige hannem noget af, hvis[66] hannem var
  vederfaret. Pigen svarede: Ja, jeg kan. Dynen faldt forleden Nat af
  Dig. Manden blev forskrækket og sagde: Ti stille, det er nok, hvorpaa
  Pigen sagde: Se der, nu staar Du som en klippet So, hvorover Manden
  og de omstaaende faldt i Forundring og troede, at det ufejlbarligen
  maatte være talt af Djævelen, da dog siden befandtes, at en
  Rendekælling havde fortalt det tilforn der i Huset, hvorledes
  Djævelen havde trukket Dynen af denne Mand.
  
   [66] for: hvad.
  
  Imidlertid fandtes, som forhen er meldt, en Del Folk inden og uden
  Byen, som bar stor Tvivl om alt dette Værk. Mag. Oluf derimod
  forsvarede det med stor Nidkærhed og kaldede dennem Vantroens Børn
  og aandeligen besatte, som der udi vilde sige hannem imod. En Del af
  Præsterne, som af Biskoppen var beskikket til at gaa hannem til
  Haande med de to første at opvarte, kom og selv udi Tvivl, at det var
  enten nogen naturlig Sygdom eller og selvgjort Værk eller og en
  Blanding af begge Dele hos disse ny besatte, men ingen af dennem
  turde offentlig sige Mag. Oluf imod, en Del for den store
  Opinion[67], de havde om hans Lærdom og højt oplyste Forstand, og en
  Del af Frygt for hans Ivrighed imod alle dennem, som her udi sagde
  hannem imod, foruden at den Kredit[68], han for sin udvortes
  Hellighed og Anseelse havde hos den gemene Mand, gjorde enhver
  undseelig at sætte sig imod hannem, ja en Del af Præsterne bar og
  selv saa stærk en Tro til alt, hvis[69] som han sagde, at de uden
  videre Ransagen gjorde alting, ligesom han anordnede og lod det komme
  an paa hans eget Forsvar.
  
   [67] den høje Forestilling.
  
   [68] Anseelse. Jvnf. engelsk: _to one's credit_.
  
   [69] hvilket, hvad.
  
  Og som nu de besattes Tal saaledes var formeret, og disse Præster
  blev baade trætte og kede af at løbe fra den ene af disse rasende
  Kvindfolk til den anden, anholdt Mag. Oluf paany hos Biskoppen om
  flere Præster, foregivendes, at han ikke troede, at der var sket
  større Ting og Tegn siden Apostlernes Tider, end der nu skete i
  Thisted.
  
  Herpaa besluttede Biskoppen straks selv at rejse did for at tage
  alting udi Øjesyn, tog derfor med sig en af de ældste Provster udi
  Stiftet, som udi Lægekonsten var temmelig kyndig og kom til næste[70]
  Landsby ved Thisted, at han der udi Enrum og Stilhed, uden Almuens
  Overløb, kunde udforske Beskaffenheden hos enhver især af disse
  formente besatte, lod derfor de to første, nemlig Maren Spillemands
  og Barnet Kirsten Langgaard føre ud til sig. Straks begyndte Maren
  Spillemands hendes sædvanlige Gebærder med Tuden, Raaben og Skraalen
  og andre slige Optøger. Barnet Kirsten Langgaard øvede i lige Maade
  hendes Konster.
  
   [70] nærmeste.
  
  Mag. Oluf, som og samme Tid var til Stede, brugte derpaa sin
  sædvanlige Læsning og Sang over dennem. De derimod vrængede med
  Munden, spyttede og brugte andre foragtelige Gebærder, dog ej
  anderledes end at ethvert Menneske, som sig saadant vilde foretage,
  kunde efterabe.
  
  Derpaa sagde Biskoppen til Mag. Oluf, at han ikke fandt noget
  Besættelses Tegn hos disse Mennesker. Mag. Oluf derimod med stor
  Ivrighed forsvarede det og stod hardt derpaa, at der maatte endeligen
  først ske Eksekution[71] over alle de paaraabte Troldkvinder, førend
  der kunde forventes nogen Befrielse fra Djævelen fra disse og andre
  af hannem besatte Kvindfolk, sigende derhos, at saa vist som der var
  Gud i Himmelen, saa var der udi Thisted tolv legemlig besatte
  Mennesker. Han lod ogsaa falde adskillige spodske og foragtelige Ord
  baade imod Biskoppen og Provsten, og ingenlunde vilde afstaa hans
  Mening, hvor udover de skiltes ad og drog hver sin Vej hjem igjen.
  Dette skete i Junii Maaned.
  
   [71] Henrettelse.
  
  Nu havde Biskoppen selv set disse tvende Mennesker, og som han af
  deres Væsen sluttede, at denne foregivne Besættelse ikke maatte være
  rigtig, saa begjærede han ved sin Hjemkomst Stiftamtmandens Hjælp at
  faa dennem bragt fra Thisted til Aalborg, hvor han boede, paa det man
  des grangiveligere kunde ransage deres Adfærd, naar man fik dennem
  fra det Sted og den Samkvem afsondret, hvor de udi deres Griller
  eller Ondskab dagligen blev styrket.
  
  Derpaa blev tvende Mænd udi Aalborg affærdigede[72] til at ledsage
  Maren Spillemands fra Thisted til Aalborg, hvilke da de kom til
  Thisted, blev de saa indtagen af denne Allarm, som der var i Byen,
  desligeste[73] af Mag. Oluf og hans Tilhængere saa indprædiket om
  denne Maren Spillemands Lutzers Styrke og Adfærd, at de snart[74] var
  sindet at begive sig tilbage med uforrettet Sag. Endelig fik de hende
  omsider paa en Vogn og begav sig paa Rejsen, hvor hun under Vejs
  baade paa Vognen og udi Herbergene øvede alle hendes Gebærder, dog
  saa varligen, at hun hverken faldt af Vognen eller nogen Tid stødte
  eller i ringeste Maade skadede hendes Legeme. Disse to hendes
  Ledsagere førte hende dog frem med stor Varlighed og Forskrækkelse,
  og kunde derefter ikke noksom fortælle alle de store Jærtegn, som de
  undervejs havde set hos hende. De turde og ej komme længer med hende
  end til et lidet Færgested ved Aalborg kaldet Sundby, saasom de var
  bange, at hendes Lutzer skulde drukne baade hende og dennem, som hun
  dennem og havde truet, hvorfor den ene forblev hos hende udi Sundby,
  imedens den anden foer over og fortalte Biskoppen denne deres
  eventyrlige og farlige Rejse, sigende sig derhos at have faaet en
  stræng Ordre fra de andre besatte i Thisted til Biskoppen, at saa
  fremt han ikke stræbte at faa de paaberaabte Troldkvinder brændte,
  skulde Djævelen i lige Maade fare i hannem og hans Hustru og bad, at
  en eller to Præster maatte være hos at følge Maren Spillemands over
  Færgen. Biskoppen beordrede straks en af Byens Præster at følges over
  Færgen at afhente hende.
  
   [72] udrustede.
  
   [73] ligeledes.
  
   [74] næsten (bruges endnu almindeligt paa Jydsk).
  
  Da hun nu kom i Færgen, begyndte hun at øve hendes Gebærder; men, der
  Præsten lod sig forlyde, at hvis hun ikke vilde ligge stille, saa
  skulde hun bindes, holdt hendes Lutzer sig smukt skikkelig, saa at de
  uden Fare kom med hende til Aalborg. Saa snart hun kom til Lands, og
  hun saa den gemene Mand i Mangfoldighed omringe hende, begyndte hun
  paany efter Sædvane, alt paa samme Maade som hun fra Begyndelsen i
  Thisted sig havde anstillet. Da hun nu blev stillet til Forhør
  for Biskoppen og Stift-Amtmanden, var hun i Begyndelsen hel
  besvadsig[75] og vidste vel at forsvare sig; men omsider gik hun til
  Bekjendelse og sagde, at af Begyndelsen, der hun var i hendes Alders
  trettende Aar, fandt[76] hun undertiden til noget krybendes i hendes
  Laar og Lemmer, hvilket man samme Tid indbildte hende at foraarsages
  ved noget ondt, som skulde være hos hende, hvorudover hun og i
  Begyndelsen ikke andet vidste, end at der var noget Spøgeri hos
  hende. Men nu en Tid lang havde hun forsætlig gjort sig selv de
  sælsomme Gebærder og ingen Tid været af Djævelen besat paa den Maade,
  som hun det havde indbildet Folk. Og at der hun saa Oluf Langgaards
  Barns Væsen og Gebærder, og at det gik samme Barn an[77], da blev hun
  efter Satans onde Tilskyndelse endnu mer styrket og opmuntret til at
  abe det efter og at føre Folk fuldkommelig i Tanker om sin legemlig
  Besættelse. Desligeste, at der hun hørte samme Barn raabe paa de for
  Trolddom beskyldte Personer, saa gjorde hun sig i lige Maade dets Ord
  nyttige, ihvorvel hun ingen af dennem for nogen Trolddom vidste at
  beskylde. Saa hørte hun ligeledes det Navn Lutzer først nævnes af
  Barnets Mund, som sagde, at Broder Lutzer var hos Maren Spillemand,
  hvorefter hun lod Folk blive i den Vantro. Herforuden bekjendte hun,
  at naar det opdigtede Raseri kom hende paa, kunde hun sanse og vidste
  Mesteparten af, hvis[78] hun sagde og gjorde, desligeste hvad der hos
  hende af andre blev bestilt. Og at hun i samme hendes opdigtede
  Anfægtning[79] ikke vidste at nævne andre ved Navn end dennem, som
  hun tilforn havde kjendt. Saa var og de fleste Syn opdigtet, som hun
  indbildte Folk sig at have set, naar det formente Onde var overstaaet
  med hende. Dog forebragtes hende vel undertiden noget i Fantasi for
  Øjnene. Videre blev hun tilspurgt, om hun holdt og troede Oluf
  Langgaards Barn at være besat, hvortil hun svarede, at hun ofte havde
  troet det, dog havde hun og ofte tvivlet derpaa, besynderlig naar hun
  i den formente Besættelse havde knebet paa hendes Lemmer og da
  befunden, at hun ikke var uden Følelse. Item hvad hun dømte og vidste
  om de andre, som endnu holdtes for at være besatte. Derpaa svarede
  hun, at hun ikke nogen Tid havde lagt Raad op med dennem, men det
  troede hun stadig, at der var det samme Fejl hos dennem tilhobe. Hun
  havde og hos nogle af dennem, særdeles Karen Toftum, fundet nogle
  Tegn til samme Bedrageri. Saasom at en Aftensang[80], da samme Karen
  sagde midt under Prædiken: Nu raaber jeg, hun da svarede sig selv
  straks derpaa: Jeg maa ikke for den store Mand og for Oluf Sladder.
  Dette bekjendte hun med god Fornuft ikke alene for Bispen og
  Stift-Amtmanden, men endog for adskillige Præster der i Byen
  mangfoldige Gange, ja endog vedstod det offentlig tvende Gange for
  Retten, da hun blev stillet til Forhør. Bejamrede derhos med Graad og
  Vemodighed sin Daarlighed, sagde at have brugt det Hellige Sakrament
  uværdeligen, og at det havde været hende bedre, at hun aldrig havde
  kjendt Retfærdighedens Vej, end at hun skulde have kjendt den saa vel
  og saa syndig igjen forladt den, og at det angrede hende, at hun saa
  skammeligen og i saa lang Tid havde bespottet Gud, beskæmmet sin
  Næste med ond Paatale og bedraget Menneskene, særdeles saa mange Guds
  Ords Tjenere, hvilke hende med gudelige Bønner og Salmer havde
  opvartet, sagde, at naar hun tænkte derpaa, var det lige som der sad
  en Kniv i hendes Hjærte, og at hun ikke uden med en Vederstyggelighed
  tænkte paa Thisted, item at hun saa mange Gange havde haft i Sinde at
  aabenbare Sandheden, men saa havde Satans onde Indskydelse styrket
  hende igjen i hendes forrige ugudelige Væsen, bad Gud skulde forlade
  hendes Forældre og andre, at de ikke havde straffet hende i hendes
  Ungdom, da de saa hende med saadan Daarskab anfange.
  
   [75] rapmundet.
  
   [76] mærkede.
  
   [77] gjorde Indtryk paa samme Barn.
  
   [78] hvad.
  
   [79] Anfægtelse.
  
   [80] en Aftensang, brugt her i Lighed med en Mandag, en Sommer, vil
   altsaa sige: en Dag under Aftensangen.
  
  Saa blev nu denne Maren Spillemand indsat udi Hospitalet i Aalborg,
  og forblev hun en 8 Ugers Tid ved denne Bekjendelse, læste og bad Gud
  om sin Naade, og fornam man imidlertid intet til nogen Galskab eller
  Urolighed hos hende.
  
  Af denne Maren Spillemands Bekjendelse sluttede Biskoppen ved sig
  selv, at efterdi det saaledes var beskaffet med hende, som var den
  første og fornemmeste iblandt disse besattes Tal, maatte det ligesaa
  være med de andre, og derfore ufortøvet gjenkaldede den Anstalt[81],
  som han forhen udi Landemodet havde gjort om Præsternes Opvartning
  hos denne Maren Spillemands. Saa advarede og Biskoppen og
  Stift-Amtmanden Oluf Langgaard, at det ikke maatte være saaledes
  beskaffet med hans Dotter Kirsten Langgaard, som han sig indbildede,
  og stillede derhos Ordre om hendes Nedførsel til Aalborg med
  indstændig Begæring, at saasom denne Sag var af saa stor Vigtighed,
  og angik GUDS store Navns Ære og Satans Forstyrrelse, at derfor
  Faderen enten selv vilde følge med sit Barn, eller og overlade det
  under de til hendes Gelejde[82] beskikkede, deres Varetægt, som alt
  uden hans Omkostning skulde ske, forsikrende hannem derhos, at Barnet
  skulde blive omhyggelig og vel akkommoderet[83] udi Biskoppens eget
  Hus, saaledes at i Fald det efter Foregivende skulde være legemlig
  besat, vilde de formode GUds naadige Bistand til hendes Befrielse,
  og, hvis det befandtes anderledes, skulde vel Sandhed der opdages,
  førendes hannem derhos til Gemyt, at han derved kunde sætte sit Sind
  og Samvittighed udi Rolighed, at han ingen Midler havde forsømt efter
  kristelig Tilbud af gejstlig og verdslig Øvrighed til hendes Frelse
  og evig Saligheds Kundskabs Erlangelse.
  
   [81] Foranstaltning, Indretning.
  
   [82] Ledsagelse.
  
   [83] sørget for.
  
  Derhos blev og gjort den Anstalt, at saafremt Faderen skulde dertil
  findes uvillig, Rettens Middel[84] da hannem dertil skulde formaa og
  Barnet uden Ophold nedbringe.
  
   [84] Øvrighedens eller Rettens Betjente.
  
  Som Maren Spillemands Bekjendelse nu rygtedes, og at de andre
  ligeledes en efter anden skulde nedføres, begyndtes der en stor
  Allarm i Thisted.
  
  Oluf Langgaard søgte straks Mag. Oluf, om han skulde lade sit Barn
  følge. Mag. Oluf sagde absolut nej; men han vilde forsvare sin Mening
  til det yderste. Derpaa sammenkaldte Mag. Oluf en stor Del af den
  gemene Almue, foredrog dennem, hvorledes Biskoppen satte sig imod
  dette Værk og vilde have det til intet, sagde at Maren Spillemands
  Bekjendelse var talt af Djævelen og ikke af hende selv, stillede
  derpaa samme Dag en Supplique[85] til Kongen udi den hele Bys Navn,
  hvor udi han androg[86], hvorledes der i Byen var stor Jammer og
  Elendighed formedelst Satans grumme Tyranni ved et forfærdeligt
  Trolddoms og Besættelses Væsen, som Byen efter GUds underlige og
  skjulte Raad var overkommen, hvilket med mange uhørlige[87]
  Eksempler til det ganske Lands store Fare og Forskrækkelse daglig
  forøges, besværede sig derhos over Biskoppen og Stift-Amtmanden, at
  de ikke vilde tro, at det var en legemlig Besættelse eller Trolddom,
  og det formedelst Maren Spillemands Bekjendelse, som han sagde at
  være aldeles stridende imod hans daglige Forfarenhed[88], saasom der
  nu i hans Menighed var 12 eller 13 legemlig besatte, som kunde tale
  om skjulte og forborgne Ting foruden dennem, som han endda tvivlede
  om, hos hvilke det begyndte at ytre sig paa samme Maade, begærede
  derfor, at Maren Spillemands maatte føres tilbage igjen i sin Frihed
  og Frelse[89] og der eksamineres, saa og, at der maatte beskikkes
  forstandige og myndige Mænd, som uden Persons Anseelse kunde
  inkvirere[90] om Troldvæsenet, saaledes at de skyldige maatte blive
  straffet.
  
   [85] Bønskrift.
  
   [86] forestillede dem.
  
   [87] uhørte.
  
   [88] Erfaring.
  
   [89] gl. Hovedord, betyder Sikkerhed eller personlig Frihed.
   Tillægsordet frels bruges endnu i Vendingen »fri og frels«.
  
   [90] anstille retslig Undersøgelse.
  
  Denne Supplique underskrev en stor Del af den gemene Almue der i
  Byen, og Mag. Oluf rekommenderede den samme med stor Nidkærhed som en
  Sag, hvorpaa det hele Lands Velfærd beroede.
  
  Han overtalte og Amtmanden til at give Ordre til Kongens Ridefoged at
  tiltale og forfølge alle de paaraabte gamle Kvindfolk, og er her i al
  denne Tid ført Proces imod mange fattige Mennesker med mangfoldige
  Tingsvidner, hvor iblandt og en gammel, udlevet Kvinde blev dømt til
  Baal og Brand (hvilken dog siden til Overretten blev kjendt
  uskyldig), og var begge disse to gamle Kvinder de, som af de formente
  besatte blev beskyldt at skulle have indvist Lutzer i Maren
  Spillemands og Hvid Rotte i Barnet Kirsten Langgaard.
  
  Herforuden blev to eller tre andre fattige gamle Kvinder paagrebne og
  givet Sag[91], at de kunde signe for adskillige Sygdomme, hvoraf en
  af Frygt udbrød af Fængslet og løb sin Vej. En anden blev dømt til at
  forvises Landet.
  
   [91] sat under Tiltale.
  
  Hidindtil havde man disse Trolddoms Processer drevet alene imod de
  fattige, som var enfoldige og uden Forsvar, men der Stift-Amtmanden
  og Biskoppen tog sig Sagen an og mente, at her var Bedrageri hos[92],
  begyndtes der at føres Vidner paa adskillige fornemme Godtfolk, som
  skulde være lige saa gode som disse gamle Stakler, alt efter de
  formente Djævles Paaraaben og Mag. Olufs Paastaaende[93], at her
  skulde uden Persons Anseelse inkvireres[94] og brændes, om ellers
  dette Værk skulde opholde. Og havde i disse Dage en og anden godt
  Folk nok at bestille for at fri deres ærlige Navn og Rygte for
  saadanne Beskyldninger, at de ikke udi Protokoller og Tingbøger til
  Beskæmmelse skulde indføres.
  
   [92] med i Spillet.
  
   [93] Paastand.
  
   [94] undersøges.
  
  Imidlertid at[95] dette saaledes passerede, foredrog[96]
  Stift-Amtmanden og Biskoppen Kongen dette vidt udraabte Besættelses
  Værk tillige med deres Formening, at herunder maatte være noget
  Bedrageri forborgen, helst efterdi Maren Spillemands alt havde
  bekjendt, og de andre, som havde faaet deres Besættelse af hendes
  Eksempel, blev saa haardt paaholdt i Thisted af Mag. Oluf, og han
  ikke vilde lade dennem komme fra sig til andres Paaskøn[97] og
  Efterforskning. Derpaa ordinerede[98] Kongen tvende Kommissarier,
  nemlig Stift-Amtmanden og en Amtmand der i Nærværelsen til at lade
  disse formente besatte Kvindfolk for sig indkalde og ved flittig og
  fuldkommen Randsagning at søge god Underretning om den ganske
  Handel[99], og derpaa deres Relation herom til Kongen indgive.
  
   [95] imens.
  
   [96] indberettede.
  
   [97] Bedømmelse, Kjendelse.
  
   [98] anordnede.
  
   [99] Sag, Historie. Ordet bruges endnu saaledes almindelig i
   Jylland. Jvnf. Udtrykket: Handel og Vandel.
  
  Disse Kommissarier lod derpaa først Maren Spillemands kalde for sig
  som den første og fornemste Ophæver i dette Besættelses Værk, efter
  hvis Eksempel de andre var kommen udi lige Galskab, hvilken da for
  dennem frivillig vedstod hendes forhen gjorte Bekjendelse og sagde
  sig paa en 8te Ugers Tid, og siden at hun første Gang ved bedre
  Undervisning var bragt til samme Bekjendelse, ikke at have fornummet
  nogen Svaghed, sagde derhos, at den Indbildning, hun havde haft, om
  at være legemlig besat, var Mag. Oluf og de tvende Studentere skyldig
  udi, som hende derudi havde styrket.
  
  Nu stod det paa, at faa Barnet ligeledes til Eksamen[100], førend de
  vilde forhøre de andre, saasom det skulde give bedst Oplysning,
  efterdi alle Folk gjorde sig mest Tanker om Maren Spillemands og det.
  Hvorfore disse tvende Kommissarier gjorde Anstalt om dets Nedkomst
  til Aalborg, saaledes at hvis Faderen ikke godvillig vilde lade det
  være følgagtig[101], at Øvrigheden ved Stedet da vilde skaffe det
  til Stede. Det kunde dog ikke ske; thi Barnets Fader skjulte det og
  ingenlunde vilde lade det komme frem.
  
   [100] Undersøgelse.
  
   [101] lade det følge Opfordringen.
  
  Derpaa lod Kommissarierne for sig kalde de andre Kvindes Personer,
  som til den Tid havde været under Mag. Olufs Opsigt og Kur, og haver
  da enhver af dennem brugt sin Undskyldning, nemlig:
  
  Den første ved Navn Maren Sirichs, en ung, frisk Kvinde paa 25 Aar,
  som var den Ægte-Kone, der blev ført udi Mag. Olufs egen Seng og af
  hannem med faderlig Revselse betjent, sagde sig at have faaet nogen
  Sygdom med Rystelse og Skælven i hendes Laar, en Dag da hun kom af
  Kirken, og var derefter bleven meget syg og falden udi nogen sær
  Lemmernes Bevægelse og Raseri, og derover henbragt i Mag. Olufs Hus,
  hvor hun havde været i tre Uger, indtil hun blev frisk igjen. Denne
  Kvinde havde tilforn udi Thisted daglig raabt paa, at der var kastet
  noget ondt i Vejen for hende, da hun gik fra Kirke, og at det var
  lavet til Mag. Oluf[102], som gik bag efter hende, men hun fik det,
  fordi hun gik for[103] hannem, hvilket skulde være Aarsag til den
  Barmhjærtighed, Mag. Oluf beviste hende med sin egen Seng. Hun havde
  og mest raabt og beskyldt fornemme godt Folk; men nu, da hun var
  alene, og af Kommissarierne herom blev tilspurgt, klagede hun aldeles
  intet over nogen, som hende denne Svaghed kunde have forvoldet, sagde
  derhos, at hun vel havde kommet til Aalborg i Begyndelsen, da
  Stift-Amtmanden og Biskoppen havde Bud efter hende, men Mag. Oluf
  raadede hende derfra. Om samme Kvinde falder her efter videre at
  melde.
  
   [102] Meningen er, at det var tiltænkt Mag. Oluf.
  
   [103] foran.
  
  Den anden ved Navn Karen Toftum, et Kvindfolk paa 25 Aar, som for
  Løsagtighed og Tyveri tilforn havde været forvist Byen, gjorde nogle
  Ophævelser med Legemets Bevægelse og Skrigen, sagde, at hun vidste
  ikke, enten hun var besat, eller hende skadede noget, videre end hvad
  andre havde sagt for hende, og ihvorvel hun udi hendes Raseri i
  Thisted havde beskyldt adskillige godt Folk, saa sagde hun nu, at hun
  ikke beskyldte nogen for sin Svaghed. Om hende skal og herefter
  meldes videre.
  
  Den tredie ved Navn Anne Jakobs Dotter, et besovet Kvindfolk, som
  havde haft sin Gang i Mag. Olufs Hus og af hannem med faderlig
  Revselse været begegnet[104], gav for[105], at hun for nogle Aar
  siden havde en St. Hans Nat fundet en blodig Tand i sin Seng og
  derefter været urolig i sit Sind, sagde sig at være af Djævelen
  besat, og kunde ikke fordrage at se nogen Kvindes Person med
  Fontange[106] eller Top paa Hovedet, hvorfor hun og kaldede sin
  Djævel Topmageren. Denne gjorde sine Ophævelser for Kommissarierne
  med Legemets Kastelse og Bevægelse, saa og Skogren og Bjæffen, havde
  derhos en rød Farve og ej mere Styrke end at hun af et Par nok kunde
  holdes. Denne havde og glemt sine Beskyldninger imod de forhen af
  hende paaberaabte Troldkoner, og skal herefter i lige Maade om hende
  meldes videre.
  
   [104] behandlet.
  
   [105] foregav.
  
   [106] Fontange (fransk) betyder et højt Hovedtøj eller Sæt. Navnet
   efter Ludvig den fjortendes Maitresse, Hertuginden af Fontange.
  
  Den fjerde ved Navn Anne Krogsgaard, et Kvindfolk paa 22 Aar, og som
  kort Tid tilforn havde tjent Mag. Oluf, sagde sig at have faaet sin
  Svaghed af en svovlagtig Stank for hendes Næse om St. Hans Dags
  Tider, og at hun vidste ikke, enten hun var besat eller ej, stillede
  sig ellers an for Kommissionen med sære Ord og Gebærder, ligesom hun
  vilde gjøre Komplimenter for de omkringstaaende, gjorde et Par Gange
  sine Ophævelser[107] og anstillede sig imidlertid at være dum[108].
  Var dog let at holde, svarede ellers meget trodsig til, hvis[109] som
  hun blev tilspurgt. Hun havde i lige Maade udi Thisted vel vidst at
  raabe paa en og anden godt Folk, ja kunde udi hendes Galskab opregne
  22 tillige[110]; men nu kjendte hun dog ingen, ej heller beskyldte
  nogen.
  
   [107] Spektakler.
  
   [108] stum.
  
   [109] hvad.
  
   [110] paa én Gang.
  
  Den femte ved Navn Karen Spillemands, et Kvindfolk paa 18 Aar, af et
  smukt Ansigt og Søster til Maren Spillemands, sagde sig i lige Maade
  at have faaet nogen Svaghed af en svovlagtig Lugt paa samme Tid som
  den forrige, hvorover hun var falden i nogen Besvimelse. Denne vilde
  ikke sige sig at være besat, ej heller klagede over nogen, men sagde,
  at Gud havde paalagt hende hendes Svaghed; hun gjorde ingen
  Ophævelser for Kommissarierne, ej heller kjendtes paa hende nogen
  Svagheds Tegn, men hun havde en frisk og sund Farve.
  
  Den sjette og syvende var tvende Søstre og Borger-Døtre af Thisted,
  den ene ved Navn Gertrud Anders Dotter, en Pige paa 20 Aar, og den
  anden Anne Anders Dotter paa 16 Aar. Disse klagede sig at have faaet
  nogen Hjærte Angest med Kvalmer, Afmagt og Daanelser. Disse to, i
  hvor vel de udi Thisted havde raabt lige saa galt som de andre, ja
  endog den ene af dennem havde indbildet sig at kunne sige forborgne
  Ting, havde og anstillet sig ligesom det var Djævelen og ikke hun
  selv, der talte det, saa beskyldte de nu ingen, men tog deres Svaghed
  som et Kors af Gud. De bleve siden begge ved en erfaren Læges Hjælp
  bragt til Rette paa den Maade, som forhen er ommeldt.
  
  Den ottende ved Navn Inger Fusmands, en fattig Skoflikker Kone i
  Thisted, af et hel smukt Ansigt, henved 22 Aar gammel, sagde sig og
  at have faaet et Tilfald[111] med Hjærte Angest og Tungsindighed og
  ikkun at have haft sin Svaghed fem Gange, hver Gang med nogen
  Mattighed[112] paa et Par Dages Tid derefter. Denne beskyldte ikke
  heller nogen, men holdt hendes Sygdom for et Kors af Gud og ventede
  hans naadige Hjælp. Siden er befunden, at denne Kvinde redede til
  Barsel.
  
   [111] Tilfælde.
  
   [112] Mathed.
  
  Den niende var en gammel Kvinde paa 61 Aar ved Navn Anna Dahl. Hun
  sagde sig at have faaet sin Svaghed ved nogen Rædsel og Daanelse, men
  ikke at have haft den uden én Gang. Siden er befunden, at denne
  Kvinde havde været hos hendes Nabo Kone at tylle[113] Øl og der faaet
  sin Svaghed, som ej heller varede længer, end til Øllet havde gjort
  sin Virkning.
  
   [113] drikke.
  
  Den tiende var en ung Bondekone der i Byen, navnlig Anna Bondes 22
  Aar gammel. Den sagde sig at have faaet sin Svaghed paa Gaden med en
  Besvimelse, og raabte hun straks paa Troldkonerne ligesom de andre,
  men havde ikke fornummet til hendes Svaghed uden tvende Gange. Denne
  Kone er og siden befunden at rede til Barsel.
  
  Den elfte var et Kvindfolk ved Navn Anna Legind, ugift, af fyldig
  Kompleksion[114], henved 34 Aar. Hun sagde, at hun for nogle Aar
  havde faaet hendes Svaghed med nogen Angest for Hjærtet og Rystelse i
  hendes Legeme, som hun troede at være en Besættelse, men beskyldte
  ingen.
  
   [114] egl. Hudfarve, maa imidlertid her betyde Legemsbygning.
  
  Denne er den Kvindes Person, som tilforn er ommeldet, at hun søgte
  Raad hos M. Oluf i Begyndelsen af denne Handel og blev af hannem udi
  Korsdøren med Manen begegnet.
  
  Herforuden eftersøgte Kommissarierne om Barnet Kirsten Langgaards
  Tilstand og erfoer, at hun var slemmest af dennem alle med at rase,
  gø, le, bande og raabe paa adskillige Folk, men som herefter følger
  videre at tale om dette Barn, og hvorledes dermed var beskaffet,
  beror det indtil sit Sted.
  
  Da nu disse Kommissarier havde saaledes forhørt Sagen, indgav de
  deres Relation til Kongen[115], som straks befol, at Mag. Oluf skulde
  forføje sig der fra Stedet til Aalborg og sig fra al Korrespondentz
  entholde. Præsterne der i Nærværelsen blev og befalet at forestille
  den gemene Almue deres indbildede Daarlighed og fraraade dennem den
  store Overtro, som de var kommen udi om dette Besættelses og
  Trolddoms Værk.
  
   [115] Chr. V.
  
  Som denne Kongelige Befaling ankom, satte M. Oluf sig derimod med
  største Ivrighed, sigende at han vilde forsvare sin Mening til det
  yderste, og at Maren Spillemands Bekjendelse var sket af Djævelen og
  ikke af hende selv, og at hans Samvittighed i dette Værk skulde ikke
  tvinges ved nogen Magt eller Myndighed, kaldte sin Sag Guds egen og
  Landets almindelige Sag, og at han vilde udføre den med Iver og
  Nidkærhed til Guds Ære, Sandheds Oplysning, Retfærdigheds Befordring
  og mange elendige, sukkende Menneskers Redning og Frelse. Her over
  fik han af den gemene Mand saadan Tilhæng, at de tænkte, han var den
  eneste, der vilde forfægte Sandhed, og troede, at han umulig kunde
  fare vild, hvorover og nogle af dette Besættelse-Selskab anstillede
  sig ti Gange galere med at raabe paa en og anden godt Folk, end nogen
  Tid tilforn, ja her blev udspredt et Skrift, hvorledes Djævelen
  skulde have talt af de besatte, at dersom Troldkonerne ikke blev
  brændt, da skulde der komme saa stor Elendighed og Ulykke over
  Landet, som aldrig før var hørt, saa at Tyrkerne skulde æde Kødet af
  Menneskenes Ben og de skulde dog gaa levendes paa Gaden.
  
  Udi disse Dage kom et hemmeligt Budskab fra Thisted til Aalborg til
  Maren Spillemands og forestillede hende, hvorledes hendes Bekjendelse
  vilde koste hende hendes Tunge og Hals, om hun blev derved,
  formedelst den Gudsbespottelse, hun havde øvet, berettede hende
  derhos, at de andre hendes Selskabs Søstre blev stadig ved deres
  Laden og raadede hende til at gøre ligesaa. Herpaa begyndte hun paany
  hendes forrige Galskab, dog ikke raabte paa nogen som i Thisted, men
  alleneste for den gemene Mand, som kom at se hende, gjorde adskillige
  Ophævelser og anstillede sig, som hun ikke havde haft hendes
  Sans[116], da hun forhen havde gjort sin Bekjendelse.
  
   [116] havde været ved Fornuft.
  
  Imidlertid opsatte M. Oluf og selv sammenskrev et berømmeligt
  Skudsmaal om sin Lærdom, Liv og Levnet og lod det bære fra Hus til
  Hus til den gemene Mand, som det alle undertegnede med deres Navne
  eller Bomærker[117], en Del villigt, formedelst den Tanke, de havde
  om hans Hellighed, og en Del halv tvungen, saasom de, der ellers
  maatte høre hans Pukken og Trusel, at de enten skulde give hannem Sag
  og Beskyldning eller og undertegne det, som de andre forhen havde
  undertegnet. Udi dette Skudsmaal berømmedes paa det højeste Mag.
  Olufs Lærdom, Levnet og Omgængelse, samt trohjærtig Flid og Omsorg
  for sin Menighed udi den erbarmelige Tilstand med de mange ilde
  plagede og haardt anfægtede Mennesker udi Thisted. Deslige anførtes,
  hvorledes han med Bøn og Tro havde stredet imod den onde Fjende med
  saadan utrolig Sved og Arbejd, at han aldrig kunde have udstaaet
  det, dersom GUds besynderlige Kraft og Styrke ikke havde opholdt
  hannem, og sluttedes samme Skudsmaal saaledes, at de bekræftede med
  Ed, saa sandt de vilde vente sig Hjælp af Gud og Trøst af hans
  hellige Ord, at han for sin trohjærtig Omhu og Nidkærhed for Guds Ære
  blev uden al Skyld og Brøde i denne Sag eftertragtet. Med dette
  Vidnesbyrd rejste Mag. Oluf derpaa til København, klagede sig,
  hvorledes han uskyldig var angiven, gik der omkring til en og anden
  fornemme Folk og foregav, hvorledes der var udi Thisted fjorten
  Mennesker af Djævelen legemlig besatte, og at han havde set hos
  dennem alle de Tegn, hvoraf de Gejstlige slutter, at man skal kende
  Djævelens legemlig Nærværelse undtagen det eneste, at de ikke kunde
  tale andre Sprog end deres Moders Maal.
  
   [117] et simpelt Mærke, der i ældre Tid benyttedes i Stedet for
   Navns Underskrift af Folk, der ikke kunde skrive.
  
  Her fandt han ikke den Kredit, som han havde udi Thisted, men han
  blev gemenligen imodsagt og tilraadt at afstaa denne hans Mening,
  efterdi man fuldkommen kunde se, at han derudi fejlede. Han beholdt
  dog ikke desmindre hans egne Tanker, menende ved Rettergang at drive
  Sagen igennem og der at bevise de paaraabte Besættelses Tegn.
  
  Som han nu intet videre udrettede i København, end at han igjen paany
  blev befalet at forføje sig til Aalborg og der forvente, hvis[118]
  Lov og Ret kunde medføre, saa rejste han tilbage igjen og derpaa
  forblev udi Aalborg.
  
   [118] hvad.
  
  Der nu Mag. Oluf saaledes var skilt fra disse formente besatte, og de
  paa en anden Maade blev begegnet, mærkede man dagligen hos en Del af
  dennem adskilligt forsætligt Bedrageri, og hvorledes de samme deres
  Besættelse opdigtede og derudi blev fremturende.
  
  Herudover befol Kongen, at de mest forhærdede skulde fra Thisted til
  Aalborg nedføres og udi Fængsel hver for sig indsættes, og blev
  derpaa nedført Maren Zirichs, Karen Spillemands, Karen Toftum, Anne
  Krogsgaard, Inger Fusmands og Anne Jakobs Dotter. Derhos blev og
  stillet Ordre, at Barnet Kirsten Langgaard i lige Maade skulde
  nedføres; men Faderen holdt det i Begyndelsen udi Skjul og vilde ikke
  frem dermed, saasom dets Hvid Rotte nu var slet borte og man intet
  mere fornam til dets Optøger.
  
  Endelig maatte han omsider dermed for en Dag, og blev saa Thisted
  endelig befriet fra dette urolige Selskab.
  
  Herpaa befol Kongen hans Fiskal at inkvirere om denne Handel, og de
  udi dette opdigtede Besættelsesværk skyldige og interesserede efter
  Lands Lov og Ret at tiltale.
  
  Der blev og beskikket Kommissarier, som der udi skulde kjende og
  dømme som ret og lovmæssigt kunde eragtes.
  
  Da Mag. Oluf det fornam, søgte han at forsyne sig med Attester af den
  gemene Almue i Thisted, om hvis[119] de havde set og hørt hos de
  formente besatte og dermed vilde søge at forsvare sig og fægte til
  det yderste for denne sin saa kaldede Guds egen og Landets
  almindelige Sag.
  
   [119] hvad.
  
  Imidlertid ankom Barnet Kirsten Langgaard til Aalborg og blev efter
  Biskoppens Begæring indtaget udi Provstens Hus der udi Byen og der
  med Lemfældighed og god Undervisning begegnet, gik og straks derpaa
  til Bekjendelse, at hun aldrig havde troet, at hun var besat, vidste
  og vel, at hun skadede intet i de Maader, mens at hun det saaledes
  havde indbildet Folk, hvortil hun havde faaet den første Anledning
  af Mag. Oluf, som efter hendes Beretning en Gang til hendes
  Faders[120], Oluf Langgaards, tog hende afsides og spurgte, hvad hun
  skadede, og som[121] hun svarede, at hun havde ondt i hendes Fod,
  sagde han, det var ikke saa, men hun var besat, og han skulde vel
  hjelpe hende i faa Dage. Item[122] en anden Gang i hendes Hus gik med
  hende i en af deres Stuer og tog da noget Konfekt op og gav hende,
  bad at hun ikke skulde være ræd for hannem, han havde hørt, at hun
  var besat, og at der var gaaet et Lys for[123] hende, da hun gik af
  Skolen, og da foer Djævelen i hende. Denne Snak om Lyset, sagde hun,
  at en Pige deri Byen havde sagt tilforne; men hun (Barnet) vidste
  ikke, at Mag. Oluf vidste det, førend nu, han sagde, at det var
  Fanden, der da var faren i hende, fra hvilken Tid hun og blev ved at
  sige, det var saa. Men at raabe paa Folk for Trolddom sagde hun, at
  Maren Spillemands kom[124] hende først til, og truede hende, at hvis
  hun ikke gjorde, som hun saa hende gjøre, saa kom hun aldrig i
  Himmerige, desligeste tidt nappede og stødte hende, traadte hende
  paa Foden, at hun skulde gjøre, ligesom hun saa, at hun gjorde for.
  
   [120] i hendes Faders Hus (denne Taleform er for Øvrigt endnu
   ganske almindelig i Jylland).
  
   [121] da.
  
   [122] ligeledes.
  
   [123] foran.
  
   [124] fik.
  
  Ydermere sagde hun, at som der første Gang kom Bud, at hun skulde
  komme til Bispen, da havde Mag. Oluf hende inde i hans Kammer og gav
  hende der, da som tilforne, Rosiner, Mandler og Æbler og med Lokken
  og Truen formanede hende, at sige fast[125] hun var besat, og at hun
  skulde tage sig Vare for Biskoppen, at han ikke lokkede eller truede
  hende til at sige andet eller gjøre andet, end som[126] hun var
  besat.
  
   [125] bestemt, vedholdende.
  
   [126] som om.
  
  Item at Mag. Oluf udi Enrum sagde til hende, at hun skulde raabe paa
  Anne Christens Dotter og lukke sine Øjne og le ad hende og kalde
  hende Memme og Molille; men Povl Rytter lærte hende at sige, at
  Djævelen var kommen til samme Anne Christens Dotter paa Skinderup Eng
  for tyve Aar siden, og at der sad et Mærke paa hendes højre Side.
  (Dette Mærke havde Povl Rytter tilforn set paa Anne Christens Dotter;
  men Barnet tog fejl og sagde, at det var paa den venstre Side). Item
  at Mag. Oluf kom hende til at raabe i Kirken, at Djævelen skulde
  komme i Amtmanden og hans Børn, dersom han ikke lod Anne Christens
  Dotter brænde, og at han hviskede dette til hende, da hun sad hos
  hannem i Skriftestolen udi Kirken.
  
  Det Navn Hvid Rotte, sagde hun, at Maren Spillemands havde først
  nævnet, hvor efter hun (Barnet) det tog og blev derved.
  
  I det øvrige vidste hun omstændelig at forklare alt, hvis hun havde
  gjort og talt udi Thisted, udi hendes formente Anfægtning[127], og
  sagde derhos endelig, at hun over alt udi dette Væsen blev Tid efter
  Tid mer og mer styrket af M. Oluf, Christian Friederich Mavors, Povl
  Rytter og Maren Spillemands, og at alt det, hun gjorde og sagde, det
  kom de andre hende først paa[128], og som de sagde for hende, saa
  sagde hun bag efter, dog var ingen slemmere end Poul Rytter til at
  komme hende til at raabe paa Troldfolk. Vidste hun og siden selv at
  beklage, hvorledes hun var bleven forført, og sagde, at det havde
  været at ønske, at Mag. Oluf havde anderledes undervist hende og
  straffet hendes Udyd, i den Sted[129] han styrkede hende der udi.
  Derfor maatte han tage paa sin Samvittighed al den Guds Fortørnelse,
  som af hende var begangen.
  
   [127] Anfægtelse.
  
   [128] det stak de andre først i hende.
  
   [129] i Stedet for, at.
  
  Saa blev hun nu ombeden[130] at stille sig an paa samme Maade, som
  hun havde gjort det udi Thisted, hvortil hun udi Førstningen ikke
  vilde, men græd og skammede sig; men, da man gav hende gode Ord og
  lovede hende, at hun skulde blive fri for Straf, gjorde hun sine
  Ophævelser, lagde sig paa Gulvet, krummede og opbrystede sig, rev
  Huen af sit Hoved, gabede, udrakte Tungen, spyttede og vrængede Mund,
  skreg og gøede og anstillede sig saa græsselig og galt, at om nogen
  enfoldig, som ikke vidste, hvad det var, havde set hendes Adfærd,
  skulde den have blevet bange for hende og tænkt, at det var Hvid
  Rotte og ikke Kirsten Langgaard, der gjorde denne Allarm.
  
   [130] anmodet om.
  
  Ikke desmindre forfægtede Mag. Oluf paa det ivrigste hendes
  Besættelse, og i hvorvel han hver Dag saa hende for de Kongelige
  Kommissarier at staa til Munds[131] baade med hannem og de andre og
  vide at gøre god Rede for sig, om alt hvis hun havde bekjendt, og hun
  udi hendes formente Raseri havde talt og gjort, saa agtede han dog
  intet alt dette, men sagde, at hun var et Barn og var forlokket til
  at gjøre denne Bekjendelse. Djævelen var og en træsk Aand, som holdt
  sig til en Tid forborgen, men var dog hos hende, fremlagde derhos
  adskillige, enfoldige Folks Attester om hendes galere Adfærd i hans
  Hus udi Thisted og i Særdeleshed foregav som et stort Kjendetegn paa
  hendes Besættelse, at hun havde talt Latin. Og er dermed saaledes
  beskaffet:
  
   [131] blive forhørt.
  
  Da Biskoppen, som for[132] er meldet udi Begyndelsen af denne Allarm,
  havde ladet Maren Spillemands og denne Kirsten Langgaard kalde for
  sig, og han selv stod i Tvivl om dette Værk, efterdi Mag. Oluf saa
  haardt forfægtede det, talte han nogle latinske Ord til hende for at
  fornemme, om hendes Djævel kunde forstaa det. Nu hændte det sig, at
  hun omsider iblandt anden Sladder sagde Gloria[133], hvilket Ord (som
  hun siden vidste at gjøre Rede for) hun havde læst udi sin Salmebog,
  hvor det staar for den Salme: Alleneste Gud i Himmerig. Dette eneste
  Ord tog Mag. Oluf til et uimodsigeligt Kjendetegn paa Djævelens
  legemlig Nærværelse, udbredte[134] det som et stort Vidunder og
  brugte det baade for denne Kommission og siden stedse som et
  Hoved-Argument om hendes Besættelse.
  
   [132] foran.
  
   [133] Gloria d. v. s. Ære.
  
   [134] omtalte.
  
  Imidlertid forsvandt denne Hvid Rotte aldeles og Barnet ved gudelig
  og omhyggelig Undervisning blev derefter skikkeligt, vedstod og sin
  forskrevne[135] Bekjendelse siden for Kongens Højeste Ret i Mag.
  Olufs egen Paahør.
  
   [135] d. v. s. oven omtalte.
  
  Saa blev da Maren Zirich (den ægte Mands Kone, som tilforne var
  kureret udi Mag. Olufs Seng) forestillet for Kommissjonen, hvor hun
  rundt ud bekjendte, at hun af hendes Svaghed havde taget Anledning
  til at give sig ud for at være besat, efter den Lærdom, Mag. Oluf
  havde givet hende, og at Maren Spillemands havde styrket hende i
  samme Indbildning og kaldet hendes Djævel Fante. Forklarede ogsaa,
  hvorledes Mag. Oluf havde gjort hende vis[136] at hun havde en
  Vissenhed udi hendes Laar, som ikke stod til at hjælpe, uden hun kom
  udi hans egen Seng at ligge, hvor man skulde faa saa store Mirakler
  at se, at der ikke siden Apostlernes Tid var sket større, saa og
  hvorledes Mag. Oluf, da hun kom i hans Seng, havde lagt sig paa
  Sengen hos hende og sagt til de omkringstaaende, at nu skulde de faa
  at se, hvad for en Kraft der var hos hannem, idet Gud havde givet
  hannem Naade til at binde Djævelen, naar han vilde, og komme
  Djævelen til at tale, naar han i den Herre Zebaoths Navn befol det,
  bekjendte desforuden, hvorledes han hende i sit Studere-Kammer havde
  begegnet, som forhen er ommeldet, klagede udi højeste Maader over, at
  hun saaledes af sin Sjælesørger havde været forledt, og lagde paa
  hans Samvittighed at svare til al Guds Fortørnelse og godt Folkes
  Beskæmmelse, som hun havde forøvet, og der hun blev stillet for
  Retten for at komme til Munds med hannem, overtydede hun hannem dette
  i hans aabne Øjne med grædende Taare, ja end ydermere forekastede
  hannem, hvorledes han hende tilforn en Dag udi hendes Svaghed, da han
  hende med det Hellige Sakramente skulde betjene, utugtelig med sin
  Haand paa hendes blotte Legeme havde begegnet, sagde sig at ville paa
  denne sin gjorte Bekjendelse gaa til sin Død, trodsede imod
  hannem[137], om han turde nægte det, og beraabte sig paa adskillige
  Kvindes Personer, som han i lige Maade med den saa af hannem kaldede
  faderlige Revselse utugtig havde begegnet (hvilket og siden ved
  Efterforskning saaledes er befunden).
  
   [136] havde oplyst hende om.
  
   [137] udæskede ham.
  
  Han derimod anhørte disse Beskyldninger med et forandret Ansigt og
  vilde ikke binde sig ved at svare noget vist dertil, men tog
  Anledning af hendes Bekjendelse til at beskylde hende for et
  udædisk[138] Menneske, der efter egen Tilstaaelse havde løjet paa
  Gud, sig selv og sin Jævn-Kristen og derfor ikke stod til troende,
  anfaldt hende med stor Forbitrelse og satte i Rette over hende[139],
  at hun som en offentlig Guds-Bespotterske burde at lide, i det øvrige
  for at igjendrive hendes Beskyldninger om hans Adfærd og faderlige
  Revselse brugte sit Skudsmaal, som han mente var hannem Beskjærmelse
  nok imod alle Beskyldninger. Han havde og forsynet sig med adskillige
  Attester fra en og anden fattige, enfoldige Kvindfolk udi Thisted,
  hvormed han vilde bevise, at hun visseligen havde været besat med
  andet mere, som han til hendes Ulykke og sin egen Befrielse
  indvendte.
  
   [138] forbrydersk.
  
   [139] ankede over hende.
  
  Nu for at blive ved denne Kvindes Historie, saa meldes her paa dette
  Sted alt, hvis om hende udi Sagen siden er forefalden.
  
  Da nu Kongen[140] fornam, at denne Kvinde godvilligen havde bekjendt
  sin Synd og saa rent ud gaaet til Bekjendelse, beviste han hende
  Naade og eftergav hende den fortjente Straf, han lod og de andre,
  som endnu var forhærdede, om samme Kongel. Naade forsikre, om de sig
  fra deres Haardnakkenhed vilde omvende.
  
   [140] Christian den femte.
  
  Herover blev Mag. Oluf forbittret og kaldede denne Kongelig Naade en
  uforsvarlig Pardon[141]. Han lod hende og siden indstævne for Kongens
  Højeste Ret udi egen Person at møde, og imidlertid ved sine
  Tilhængere udi Thisted søgte hemmelig at overtale hende, at hun
  skulde rømme bort; thi det vilde koste hendes Liv, hvilket Raad hun
  dog ikke fulgte.
  
   [141] Overbærenhed.
  
  Men, som hun formedelst Fattigdom og besværlig Rejse, saa og fordi at
  hun var frugtsommelig, ikke mødte for Retten, tog han deraf Anledning
  at klage, hvorledes hun med Villie blev holdt tilbage, at det ikke
  skulde opdages, hvorledes hun hannem havde paaløjet. Der over lod
  Kongens Fiskal[142] hende føre fra Thisted og stille til Ords[143]
  for Højeste Ret med Mag. Oluf, hvor hun udi hans aabne Øjne igjentog
  og hannem omstændelig overtydede alt, hvis hun hannem tilforn havde
  tillagt, forblev bestandig ved sin Bekjendelse, tilspurgte hannem, om
  han turde nægte noget deraf ved sin Ed, sagde, at saa vist som hun
  vilde møde hannem for GUds Dom, saa havde hun ikke sagt et Ord usandt
  om hannem, hvilket altsammen han med Beskæmmelse anhørte, og hverken
  udi hendes Nærværelse benægtede eller et eneste Ord dertil svarede.
  Og blev hun hannem saaledes for Højeste Ret tvende Gange forestillet,
  om han hende noget havde at tilspørge, mens han vilde ikke binde sig
  an med hende, paaskyldendes[144] at hun efter hans Formening var et
  udædisk Menneske, som han ikke vilde agte værdig at svare.
  
   [142] Den offentlige Anklager i Sagen.
  
   [143] til Forhør.
  
   [144] idet han gav som Paaskud.
  
  Kvinden blev derefter forlovet[145] at rejse hjem og takkede GUd, at
  hun fra sin Vildfarelse var bleven befriet.
  
   [145] fik Forlov til.
  
  Nu var her ikkun seks tilbage af dette Besættelse Selskab, som blev
  fremturende udi deres sædvanlige Gebærder udi Aalborg, hvoraf den
  ene, navnlig Inger Fusmand, var yderlig svanger og blev derfore udi
  en Mands Hus der i Byen indlagt, hvor hun og omsider fødte et dødt
  Foster og døde i samme Barselseng.
  
  Som nu de øvrige fem blev stillet for de bemeldte Kongl. Kommissarier
  udi Aalborg, fremkom for det første Maren Spillemands, som udi otte
  samfelde[146] Uger havde været skikkelig og imidlertid baade for
  Præster og andre, som hende havde besøgt, ladet se adskillige
  Poenitentses og Fortrydelses Tegn, idelig bejamret sin Daarlighed,
  klaget over sine Forførere og bedet Gud hjærtelig om hendes Synders
  Forladelse med et skikkeligt Indlæg, vidtløftig sammenskrevet om
  hendes ganske Liv og Levnet, hvorudi hun fragik hendes forhen gjorte
  Bekjendelse og derimod forblev ved hendes første Foregivende, at hun
  i fjorten Aar havde været legemlig besat, klagede over, at hun til
  hendes Bekjendelse var truet og lokket, og at hun da ikke havde
  hendes fulde Sans, sigende derhos, at der hun samme sin Bekjendelse
  anden Gang havde vedstaaet, havde der kommet noget gloendes ligesom
  Ild og løbet op og ned i hendes Legeme, saa at hun havde sagt Ja til
  alt det, hun blev tilspurgt, bekræftede det med en dyr Ed, saa sandt
  som hun agtede at faa Himmerige og at møde for GUds retfærdige Dom og
  sagde ydermere, at da hun den tredie Gang i lige Maade havde
  offentlig for Retten den vedstaaet, var der og kommet noget løbendes
  op i hendes højre Ben, som løb langs op ad hendes højre Side og satte
  sig i hendes højre Øre, og var (det) ligesom det kunde have sagt til
  hende, sig Ja, at Du haver gjort Dig det selv, hvorpaa det var kommen
  i hendes Hals, og hun var bleven meget underlig, saa hun ej kunde
  sanse, hvad der blev talt eller gjort, og derfor sagde Ja til alt
  det, som de hende tilspurgte, med andet mere deslige, som stod i
  samme Indlæg, hvilket hun selv for Retten oplæste og foregav, at det
  var hendes egen Skrift og Opsat, i hvor vel siden befandtes, at det
  af en Kvinde der i Byen var for hende sammendigtet og skreven.
  
   [146] samfeld brugtes i ældre Tid Side om Side med samfulde.
  
  Aarsagen, hvorfore denne Maren Spillemands og de andre udi
  deres Ondskab saaledes blev bestyrket, var den gemene Mand og
  Rendekællinger udi Aalborg, som en Del løb imellem Mag. Oluf og disse
  fem forhærdede Kvindes Personer fra en til anden, der som[147] de sad
  i Forvaring og fortalte, hvad de saa og hørte. En Del udi Forundring
  over deres galne Gebærder havde Medynk med dennem og meddelte dennem
  stor Almisse, saa at i den Sted de tilforn næppe havde haft det, de
  kunde skjule sig udi, blev nu saa udpyntet og deres Legemer saa
  udspækket[148], at de ej kunde ønske sig bedre Dage.
  
   [147] der hvor.
  
   [148] udstafferet.
  
  Her foruden brugte Mag. Oluf hemmelig alle de Midler, hvorved han
  kunde styrke dennem til at blive bestandig, sigende, at det skulde
  omsider faa en god Udgang for dennem, han skulde vel anderledes
  forklare deres Sag for Kongen, da derimod, hvis de faldt af[149]
  vilde det koste deres Tunge og Hoved, formedelst deres forøvede Guds
  Bespottelse.
  
   [149] fra.
  
  Som nu Maren Spillemands denne hendes ny Bekjendelse for Retten havde
  fremlagt, begyndte M. Oluf at pukke, ligesom han havde vundet Sagen,
  og uagtet han af Retten blev befalet ingenlunde at styrke dette
  vildfarende og forhærdede Menneske i hendes Halstarrighed, satte han
  dog Mod i hende, at hun skulde blive fast derved, og foregav, at hun
  var nu ved hendes fulde Sans og derfore denne hendes Bekjendelse at
  holde for sandfærdig.
  
  Saa blev der nu imod hende ført Vidner af Præster og andre fornemme
  godt Folk om hendes forrige Bekjendelser og skikkelige Forhold,
  imedens den varede, saa og om hendes ugudelige og gudsbespottelige
  Forhold i Thisted og de Tegn, som en og anden der hos hende havde
  mærket, at hun ikkun foer med Bedrageri. Derimod svarede hun, at hun
  vidste aldeles intet af alt dette, hun havde ikke været sig selv
  mægtig, da saadant skulde passeret.
  
  Herpaa fremkom Mag. Oluf med mangfoldige Attester, som han havde
  ladet opsøge hos den gemene Mand og dennem selv ladet sætte udi Stil
  og Form, og af nogle enfoldige Folk, som gamle Kærlinger, Daglønnere,
  Fiskere, Hospitalslemmer og andre deslige uforfarne Mennesker, som
  hverken kunde læse eller skrive, med trende Bogstaver ladet
  undertegne, hvormed han vilde gjøre besatte baade disse Mennesker,
  som vilde være det, saa og de andre, som var kommen udi bedre
  Oplysning og sig fra hannem havde afsondret.
  
  Den fornemste iblandt disse Vidner, hvilken og de andre efterfulgte,
  var en ældgammel Kvinde over 70 Aar, som opvartede de syge udi
  Hospitalet og havde nogle Nætter været hos Maren Spillemands. Denne
  vandt[150], hvorledes hun tilligemed en Dum[151] og en Krøbling selv
  tredie havde været om at holde paa Maren Spillemands en Gang i hendes
  Anfægtning, og da blev Maren Spillemands Bryster saa store som Iveret
  paa en Ko, der skal føde en Kalv, og i det samme blev de alle saa
  mange, som holdt paa hende, løftet op tilligemed hende 7 Kvarter fra
  Jorden, hvilket skete om Natten udi Maaneskin. Item at hun havde set
  gloende Katte og Rotter om Natten i samme Tider, og det fornemmelig
  St. Olufs Nat, klagede derhos, hvorledes hun og selv havde været i
  Fristelse, idet at disse gloende Rotter var kommen paa hendes Hals om
  Natten og vilde have kvalt hende. Denne gamle Kærling, da hun blev
  nærmere forhørt, befandtes at gaa i Barndom og have hverken hendes
  fulde Syn eller Sans.
  
   [150] vidnede.
  
   [151] stum d. v. s. døvstum.
  
  Hernæst kom Krøblingen frem, som havde været med udi denne
  Skærmydsel, da Kærlingen skulde været løftet i Vejret, og stadfæstede
  hendes Vidne. Ja, her kom endda et Par til, som og forklarede, at de
  havde set samme Vidunder.
  
  Herpaa blev den anden Selskabs Søster, navnlig Karen Toftum, i lige
  Maade fremstillet og fik at høre, hvad Vidner der var imod hende om
  hendes Forhold udi Thisted, og hvad Tegn én og anden havde der i Agt
  taget hos hende, at hun mange Gange var befunden at fare med
  Bedrageri, blev og derhos alvorlig formanet til at afstaa sin
  Haardnakkenhed.
  
  Mag. Oluf derpaa straks, uagtet Rettens Forbud, styrkede hende
  ligesom Maren Spillemands, sigende at han havde set store Jærtegn hos
  hende saa vel som hos de andre, hvor over hun sig meget halstarrig og
  ond anstillede, pukkede imod enhver, som havde vidnet imod hende, at
  de skulde vel en Gang forsvare det for Kongen, satte sig derpaa plat
  ned paa Gulvet for Retten og sagde, at hun blev død i hendes Laar og
  Bene, vidste dog vel at tage dennem til sig, naar man vilde røre
  derved. Hvorpaa Retten lod straks indkalde tvende Bartskærere[152] at
  bese hendes Tilstand, da hun af al Magt satte sig derimod med Vrede
  og Bisterhed og vilde ikke, at nogen maatte røre hendes Ben, sagde,
  at de kunde ej skønne derpaa[153]; thi hendes Svaghed var inden i
  Benene. Endelig fik de dennem dog for en Dag og fandt aldeles ingen
  Svagheds Tegn, men derimod fuldkommen Følelse og Rørelse som hos et
  andet friskt Menneske, saa at man øjensynligt kunde mærke hendes
  Bedrageri.
  
   [152] Barberere; men disse vare i ældre Tid tillige Saarlæger.
  
   [153] dømme derom.
  
  Hun gjorde sig og en Gang lige som død og sanseløs for Retten; men,
  som[154] man i en Hast holdt hende noget stærkt lugtende for Næsen,
  efterdi man kjendelig saa hendes Bedrageri, blev hun forbavset, og i
  samme Øjeblik med Ansigtets Forandring spurgte: Hvad er det? Og da
  man sagde: Det er noget, som kan fordrive eders Djævel, lod hun sig
  saadanne ej mere paakomme; men hendes Laar-Djævel vilde hun dog ikke
  lade fare, saa længe hun var for Retten, og som man med tvende
  Personer lod hende en Gang eller to ved Armene oprejse og i det samme
  udi en Hast slippe, lod hun sig meget sagte og forsvarlig igjen til
  Jorden nedsynke, og holdt det saaledes, indtil hun kom bort fra
  Retten og langt ned paa Gaden fra de omstaaendes Aasyn, da hun igjen
  som tilforn gik frisk og sund og sagde, at nu var hendes Djævel
  borte.
  
   [154] da.
  
  Om denne Karen Toftum havde Mag. Oluf ingen synderlige Vidner uden
  noget latterligt og daarligt sammensanket Kærlinge Snak. Han kunde
  og, saa vel som alle andre, kjendelig se hendes forsætlige Bedrageri.
  Ikke des mindre sagde han, at han hendes Besættelse til det yderste
  vilde forsvare.
  
  Saa fremkom da den tredie Selskabs Søster, som var Karen Spillemands,
  Søster til den forrige Maren Spillemands, og foreholdt man hende paa
  samme Maade, hvis[155] Vidner der var om hendes Forhold og formanede
  hende at afstaa (fra) sin Galskab og Daarlighed. Denne Pige syntes i
  Begyndelsen for Retten ligesom at ville lade sig nogenledes sige og
  komme udi andre Tanker, hvorfore Mag. Oluf, uagtet al til hannem af
  Retten gjorte Forbud og Formaning, førend man kunde komme til at
  forhøre hende, sagde offentlig, at han havde hørt hende i Thisted
  tale en hel Sentents paa kaldæisk Sprog. Hvilket da hun hørte, var
  hun ligesaa ubevægelig som de andre og sagde, at Troldkonerne havde
  forgjort hende. Man maatte derpaa tilspørge Mag. Oluf om denne
  kaldæiske Sentents, at han den vilde sige, hvorpaa han forklarede,
  hvorledes en Rytter der udi Egnen en Dag var kommen til Thisted,
  givende sig an[156] for at forstaa noget udi Barskær Kunsten og var
  iblandt andet indkommen til denne Karen Spillemands og talte til
  hende paa kaldæisk, hvorpaa hun hannem svarede paa dansk og i det
  samme talte nogle sære Ord, som Mag. Oluf ikke forstod, hvorfore han
  spurgte Rytteren, hvad det var hun sagde, hvorpaa han svarede, at hun
  sagde paa kaldæisk, at han skulde kysse hende etc.
  
   [155] hvilke.
  
   [156] givende sig ud.
  
  Dette fortalte Mag. Oluf som et uigjendriveligt og troværdigt Tegn
  paa hendes Besættelse, og i hvor vel hannem straks blev bevist, at
  denne Rytter (som skal have været en Tyrk af Nation) hverken kunde
  hebraisk eller kaldæisk, men havde ikkun sagt dette af Narreri, saa
  blev han dog fast derved, og sagde sig end ydermere det at ville
  bevise.
  
  Den fjerde Selskabs Søster, Anne Krogsgaard, blev i lige Maade
  forelæst de Vidner, som var imod hende, og hun af Retten formanet at
  bekjende Sandheden. Men Mag. Oluf tog straks hendes Forsvar ligesom
  de forriges, herudover hun og forblev i hendes Indbildning eller
  Foregivende, at der maatte have været noget Spøgeri hos hende,
  efterdi andre havde sagt det saaledes for hende.
  
  Den femte og sidste ved Navn Anne Jakobs Dotter kom og frem, men
  anstillede sig ligesom taabelig, sagde sig fuldkommen at være
  legemlig besat af Djævelen. Men inden Sagen fik Ende fødte hun et
  friskt Drenge Barn, for hvis Fader hun angav Bysvenden[157], som
  hende i Fængslet havde opvartet. I det øvrige forfægtede Mag. Oluf
  paa det skarpeste disse Menneskers Besættelse, beraabende sig stedse
  paa de af hannem udi Retten lagte mangfoldige Vidnesbyrd, hvilke
  dog, som før er meldt, ikke var uden nogle enfoldige Menneskers
  urimelige og ugrundede Snak.
  
   [157] Byøvrighedens offentlige Tjener, Politibetjenten.
  
  Som nu Kommissarierne saaledes udi en langsommelig Tid havde gaaet
  Sagen igjennem og tidt og ofte alvorligen advaret Mag. Oluf, at man
  nok kunde se, at han vidste bedre, og ikkun for at frelse sig selv
  stod saa uforanderlig paa sin Sags Forsvar, foreholdende hannem, at
  det var menneskeligt at fare vild, men ugudeligt at blive ved i sin
  Vildfarelse, i det øvrige givet hannem Tid og Lejlighed at fremføre
  alt det, som kunde være til hans Forsvar. Han derimod ikkun søgte
  Ophold og Udflugter, beraabende sig endda paa nogle hundrede
  Vidnesbyrd, alle af lige Beskaffenhed som de forrige, blev endelig af
  Kommissarierne saaledes Dom afsagt som følger: At de tre af disse
  formente besatte Kvindes Personer, Maren Spillemands, Anne Krogsgaard
  og Karen Toftum, for den GUds Bespottelse og godt Folks Beskæmmelse,
  som de klarligen overbevistes at have forøvet med fri Forsæt, saa vel
  som Maren Spillemands, som sine Misgerninger frivilligen havde
  bekjendt, sig fra sin forrige Galskab udi lang Tid entholdet og
  endelig samme sin Bekjendelse igjen fragaaet, skulde derfore miste
  deres Liv og deres Hoveder sættes paa en Stage.
  
  Anne Jakobs Dotter, som sjuntes at have taget Anledning af nogen
  Sygdom til at opdigte adskilligt til Guds Fortørnelse og godt Folkes
  Beskæmmelse, skulde derfore stryges til Kagen og forvises Kongens
  Riger og Lande.
  
  Poul Rytter, som befandtes at have ladet sig bruge udi dette
  opdigtede Besættelsesværk og imod sit bedre Vidende de vildfarende
  bestyrket, skulde udi Thisted Kirke staa aabenbare Skrifte og samme
  sin Forseelse for Menigheden der offentlig afbede og desforuden have
  forbrudt alle Studenteres Privilegier og Forhaabning til noget
  gejstligt Embede.
  
  Christian Friederich Mavors i lige Maade at være relegeret udi tre
  Aar og rømme Aalborg Stift.
  
  Mag. Oluf Bjørn for sine mangfoldige hannem overbeviste grove
  Forseelser og Forargelser imod Kongens Lov og Ritual, imod den
  Lydighed, som han sin Konge var pligtig, imod den Hørsomhed, han
  burde bevise sin Biskop og gejstlig Øvrighed, imod den Ed, han ved
  det hellige Embedes Indtrædelse gjort havde, og imod den Skyldighed,
  som udkræves af en hæderlig og retsindig Guds Ords Tjener udi hans
  Levnet og Omgængelse, skulde have forbrudt hans Kald og Embede og
  afføres hans præstelige Dragt, dog først paa en Søndag til Højmesse
  udi Thisted staa aabenbare Skrifte og afbede den store Forargelse,
  som han havde givet sin anbetroede Menighed, derhos miste sin Boes
  Lod og ikke mere lade sig finde i Jylland, paa det den enfoldige og
  gemene Mand ikke ved hans forrige, forargelige Lærdom og Levnet mere
  skulde forledes.
  
  Herhos blev og dømt udi Straf en Del andre Personer, som i dette
  opdigtede Værk var interesserede, enhver ligesom deres Forseelses
  Beskaffenhed befandtes.
  
  Denne Kommissariernes Dom lod Mag. Oluf sig intet forskrække, men
  pukkede endda som tilforn, at han skulde vel drive dette alt omkring
  paa en anden Fod og beskæmme alle dennem, som havde været hannem
  imod, satte og derpaa, baade for sig selv og sine medinteresserede,
  en vidtløftig Stævning til Kongens Højeste-Ret, hvor udi han
  indstævnede nogle tusende Mennesker, en Del til at vidne og en Del
  til at lide Dom, lod og samme sin Stævning oplæse paa Retter-Tingene
  der omkring i Landet, og derhos indbildede den gemene Almue, som
  hørte hans haarde Stævning, hvorledes han der udi beskyldte og
  gjorde store og strænge Irettesættelser baade imod Vidner, Dommere og
  Vederparter[158] at han alt var forsikret om en ønskelig Udgang paa
  sin Sag.
  
   [158] Modpart, Opponent.
  
  Saa kom da omsider Sagen ind for Kongens Højeste-Ret, hvor Mag. Oluf
  den udi egen Person med største Ivrighed forsvarede, dog ikke det
  aller ringeste fremlagde, hvorved denne Besættelses Rigtighed kunde
  bevises, men altstille[159] dristeligen beskyldte alle dennem, som
  ikke var enige med hannem, søgte adskillige Udflugter, æskede
  vidtløftig Ophold og Tid til at forsvare sig, besværgede sig over
  Retten og klagede sig at være rettesløs med mange andre grove og
  dumdristige Formastelser, saa at man endnu aldrig haver fornummet
  nogen med større Dristighed at forsvare den bedste Sag, end han denne
  forfægtede.
  
   [159] stadig, vedholdende (Almueord).
  
  De fem formente besatte Kvindfolk blev og stillet for Retten og
  dennem en Prokurator forordnet, som paa deres Vegne skulde tale, saa
  vidt forsvarligt kunde være.
  
  Endelig efter at Højeste-Ret Sagen udi et ganske Fjerdingaar med
  største Taalmodighed havde anhørt, og alting paa det nøjeste
  overvejet, blev der udi den 26 Fbr. 1698 saaledes dømt og kjendt: At
  Maren Spillemands for den Ugudelighed og Galskab, som hun efter egen
  frivillig Bekjendelse og andre Bevis havde forøvet, skulde stryges
  til Kagen[160] og indsættes udi Forvaring til Arbejde hendes Livs
  Tid.
  
   [160] Kagen, en Pæl eller Støtte, hvorved Forbrydere bleve
   hudstrøgne, idet Bøddelen piskede dem med en Svøbe.
  
  Anne Jakobs Dotter, som foruden tvende Gange begangne Løsagtighed, i
  lige Maade havde øvet adskillig Ugudelighed og udsagt skændelige og
  usømmelige Ting, skulde være lige Straf undergiven.
  
  Karen Spillemands, Anne Krogsgaard og Karen Toftum for deres
  Misgjerninger ligeledes at indsættes til Arbejde.
  
  Povl Rytter skulde efter Kommissariernes Dom være in perpetuum
  relegeret[161] fra Universitetet og have sine gejstlige Privilegier
  forbrudt. Desligeste under højeste Straf ikke lade sig finde udi
  Aalborg Stift.
  
   [161] forvist for bestandig.
  
  Christian Friederich Mavors skulde i lige Maade under højeste Straf
  entholde sig fra Aalborg Stift og være relegeret[162] paa et Aars
  Tid.
  
   [162] forvist fra Universitetet.
  
  Mag. Oluf Bjørn, som befandtes udi mange Maader at have forgrebet sig
  imod kongl. Majestæts Regjering, Lov og Ritual[163], ikke forholdet
  sig udi denne Besættelses Handel, som en retsindig Præstemand egnede
  og anstod, skulde andre til Eksempel og sig selv til Straf have
  forbrudt hans Kald, præstelig Embede og Boes Lod, afføres hans
  præstelige Dragt og indsættes udi Fængsel hans Livs Tid.
  
   [163] Forskrift for de kirkelige Handlinger.
  
  Herpaa blev Mag. Oluf henført ad Borringholm[164] og der indsat udi
  Fængsel. De forførte Kvindes Personer beviste Kongen Naade, saa at de
  to blev fri for at straffes til Kagen, og de alle fem blev skilt fra
  hinanden og indlagt udi adskillige Hospitaler udi Riget, hvor de nu
  lever udi Rolighed og intet lader se af deres forrige Galskab eller
  Gebærder.
  
   [164] Bornholm.
  
  Saaledes endtes da omsider denne vidt udraabte og forvirrede
  Besættelses Sag efter at Mag. Oluf den, som før er meldet, siden
  Begyndelsen af det Aar 1696 havde drevet og af yderste Evne forsvaret
  og dermed ført mange godt Folk en Del udi Landery og Udraab, en Del
  udi Fortræd, Skade og Omkostning, mange enfoldige Mennesker udi
  Vildfarelse og Overtro, disse hans daarlige Tilhængere udi stor Synd
  og Guds Fortørnelse, sig selv tilligemed dennem fra al deres
  verdslig Velfærd udi Fængsel og Elendighed.
  
  Nu paa det enhver, som læser denne Historie, kan vide den rette Grund
  og Aarsage, hvad der haver bevæget denne Mand til at stifte dette
  onde og ugudelige Værk og hvad Henseende han derunder haver
  haft[165], saa tjener for det første til Efterretning, at der i
  Nærværelsen, som han var Præst, boede en fornemme, velhavende Mand,
  hvis Dotter Mag. Oluf, som i Historien meldes, begærte til Ægte, men
  blev hans Begæring nægtet. Herudover fattede han et uudlæskeligt[166]
  Had til samme Hus og lovede at ihukomme den Spot, som han mente sig
  der at være vederfaren.
  
   [165] hvad Hensigt han har haft dermed.
  
   [166] uudslukkeligt.
  
  Nu var den gemene Almue der i Egnen (som det og gaar til andre
  Steder) ilde oplyst og tilbøjelig til allehaande Overtro, som at der
  skulde findes iblandt dennem en Del Hekser og Troldkærlinger, som ved
  overnaturlige Kunster kunde forgjøre baade dennem og deres Kvæg, tage
  Mælken fra deres Køer, Smørret af deres Kærne, vise Djævelen ind udi
  hvem de ville, rejse Storm og Uvejr, tage Held og Lykke fra en og
  give en anden med andre deslige Levninger af Hedenskabet. Naar man
  nu eftertænker dette Folks Grovhed og Mag. Olufs Gemyt, som af denne
  Historie alle Vegne kan ses, er det let at dømme, hvor snart de, som
  han undte ilde, kunde komme i et ondt Rygte og Mistanke baade i én og
  anden Maade, som her og er sket, at den forbemeldte, fornemme Mands
  Kone iblandt andre blev af denne vildfarende Almue udraabt for at
  være en Troldkone og ved Djævels Kunster at have tilført hendes Mand
  en stor Del af deres Midler og Formue.
  
  Til hvilken usandfærdig Beskyldning Mag. Oluf uden Tvil haver givet
  den første Anledning, eller i det ringeste (som af Historien klarlig
  ses) styrket dennem, som sligt foregav, og det udi Henseende[167] at
  hævne sig paa samme fornemme Hus, og om ikke ganske at skille de
  vedkommende ved Ære, Liv og Velfærd, da dog i det mindste at hænge
  dennem en evig Klik og Vanære paa.
  
   [167] i den Hensigt.
  
  For det andet blev han til dette ugudelige Værk dreven af en utidig
  Ærgjerrighed, menende derved at gjøre sig et stort Navn og passere
  for en hellig Mand og disse Tiders Apostel, som Historien selv det
  tydeligen giver til Kjende.
  
  Den tredie Aarsage, som drev hannem til at opdigte denne Besættelse,
  var en stor Letfærdighed. Thi det er klart af Historien, hvor færdig
  han var med[168] at lade føre de formente besatte i hans Hus og
  Sengekammer, og kan enhver let gætte, hvad der videre maa være
  passeret, helst naar man derhos betragter det, som anlangende denne
  Post om hannem er bekjendt der paa Stedet, som han var Præst, og for
  Højeste-Ret øjensynligen blev bevist, at han almindeligen
  fodrede[169] til sig i hans Studerekammer det unge Kvindekøn, som
  agtede at gaa til Alters, ja endog undertiden paa den samme Dag, og
  det ikkun en ad Gangen under Prætekst[170] at lade sig overhøre. Naar
  de nu ikke kunde svare til hans Spørgsmaal, hed det, at de skulde
  have en faderlig Revselse, hvilken, som før er meldt, bestod i nogle
  Smæk af et lille Ris og derpaa af hans Haand paa deres bare Rumpe.
  Og, naar de da af Blyfærdighed vægrede sig herudi, svarede han, at
  han var deres Fader og Lærere, de maatte ikke sige hannem imod,
  ligesom Abraham, i hvor vel han var en gammel Mand, ikke disputerede
  med Gud om Omskærelsen.
  
   [168] rask han var til.
  
   [169] fordrede, forlangte.
  
   [170] Paaskud.
  
  Naar nu disse enfoldige Kvindfolk var bleven grundeligen oplært udi
  denne Lydighed, saa er let at slutte, hvad de ikke skulde tilstede
  saadan en værdig og højt oplyst Mand, som efter deres Tanke var saa
  hellig, at han, naar han vilde, kunde lægge Tøm og Bidsel paa
  Djævelen og drive hannem, i hvad Krog han vilde.
  
  Anlangende[171] de Mennesker, som haver været med udi dette opdigtede
  Besættelses Værk, da udviser Historien, at nogle deraf haver været
  enfoldige og uoplyste Folk, som af deres Præst er bleven bragt udi
  denne Besættelses Tanke og derudi siden mer og mer styrket. De andre,
  som imod deres bedre Vidende haver ladet sig bruge til denne
  Ugudelighed, haver været en Del nogle berygtede og for andre Udyder
  bekjendte Personer og en Del lade, ørkesløse og iblandt fattige, usle
  Mennesker, som ved dette opdigtede Væsen led vel[172], levede kræsen
  og havde fuldt op, saasom Mag. Oluf saa længe det stod paa,
  indsamlede til dennem store Almisser og af yderste Formue bevægede
  alle Folk til Medlidenhed og Barmhjærtighed mod dennem.
  
   [171] angaaende.
  
   [172] trivedes vel, befandt sig vel.
  
  Saa ses da klarligen af denne lille Historie, hvor let man kan blive
  bedragen i saadanne Tilfælde, og hvor langsom man bør at være i at
  tro slige uforstaaelige Ting, og findes der ellers udi andre Landes
  Historier og lærde Mænds Skrifter Eksempler nok, at ugudelige og
  vanartige Mennesker haver for timelig Ophold og Vindings Skyld
  forøvet deslige Bedragerier og usandfærdig foregivet dennem at være
  legemlig besat af Djævelen, hvoraf man her til des bedre Sagens
  Oplysning tvende hosføjer, det ene, som for 120 Aar siden haver
  tildraget sig her i Danmark, og det andet, som for 100 Aar er sket
  udi Frankrige. Med det første forholder sig saaledes som følger:
  
  Udi Begyndelsen af det Aar 1577 var der en Studenter ved Navn Jørgen
  Hansen, fød udi Nestved udi Sælland, som foregav, at han var legemlig
  besat af Djævelen og gjorde allehaande Optøger, drog omkring fra det
  ene Sted her udi Riget til det andet og samlede Almisse sigende at
  han vilde begive sig udenlands, saasom han havde hørt, at der et
  Steds skulde findes én, som kunde uddrive Djævle. Denne Person, efter
  at han saaledes vidtløftig havde løbet og strippet[173] Landet
  omkring, kom udi Martii Maaned til Odense og begærte der som andre
  Steder Hjælp og Almisse. Gejstligheden der udi Byen lod hannem straks
  kalde for sig og tilspurgte hannem nøje om hans Vilkaar, hvorpaa han
  forklarede, at han var legemlig besat med en Djævel, som kaldtes Ha
  ha ha og Belial og var for seks Aar siden indmanet udi hannem af en
  Kvinde tilligemed tre andre Djævle, som hedte Hoskahoya, Ovu og Ho ho
  ho, hvilke tre sidste dog en Mand ved Navn Lauritz Korsør havde
  uddrevet for hannem for nogen Tid siden. Men den første kunde han
  ikke fordrive, saasom han var stærkere end de andre tre og de andre
  tre ikkun hans Tjenere.
  
   [173] føjtet, strejfet.
  
  Af denne hans Beretning tog man straks Mistanke og begærte, han vilde
  oplæse Troens Artikler, hvilket han og gjorde. Og som han kom til den
  anden Artikel: Jeg tror paa Jesum Kristum, begyndte han at raabe og
  skraale, spærre Munden op og se bister ud. Derpaa blev han ombeden at
  tale til den onde Aand og bede hannem være stille. Da slog han sig
  paa Brystet og sagde: Vær stille for Jesu Kristi Pine og Døds Skyld,
  straks derpaa forlod ham hans Fagter og igjen begyndte paa Troen, der
  han havde sluppet, og læste den ud til Ende.
  
  Herudover kom de nærværende gejstlige udi større Tvivl om denne
  Besættelses Rigtighed, hvilket da han fornam, begyndte hans forrige
  Lader, dog altid paa én Maade og ej anderledes, end et andet
  Menneske vel kunde have gjort hannem efter. Og som de nærværende
  derved intet bevægedes, begyndte han at græde og højlig svor og
  forbandede sig paa, at han sandelig var besat. Derpaa lod
  Gejstligheden hannem gaa fra sig den Gang.
  
  Dagen efter kom han ukaldet udi Kirken og hørte Prædiken rolig og
  stille, saa og blottede sit Hoved, saa tidt der blev nævnet Jesu
  Navn. Men der Prædiken var ude, begyndte han at raabe og skraale alt
  paa den forrige Maade og stillede sig[174] med Mund, Øjne og Ansigt,
  det grummeste han kunde.
  
   [174] anstillede sig, skabede sig.
  
  Herpaa traadte Superintendenten[175] Mag. Niels Jespersøn straks
  frem, talte til Menigheden, og berettede dennem Gejstlighedens Mening
  om nærværende Person med Formaning, at de ikke skulde antage saadanne
  Ophævelser for en sand Besættelse, førend Sagen blev nærmere forhørt,
  men heller bede Gud, at han vilde aabenbare Sandheden og ikke
  tilstede hans hellige Navns Bespottelse eller saa stort og ugudeligt
  Bedrageri, som her under syntes at være.
  
   [175] man erindre, at Bisperne i den første lutherske Tid bar Navn
   af Superintendenter.
  
  Samme Dag forsamledes Gejstligheden med Borgermester og Raad i Byen
  og raadførte sig med hverandre om denne Handel, hvilket som Jørgen
  Hansen fornam, begav han sig hemmeligen af Byen.
  
  Saa blev da Sagen given til Kjende Kongens Lensmand, som bemeldte
  Jørgen Hansen straks lod indhente og føre tilbage til Odense og der
  sætte udi Forvaring.
  
  Saa blev han nu nogle Gange eksamineret, og foreholdt man hannem,
  hvor stor Synd og Guds Bespottelse det var at opdigte en Besættelse
  om sig selv, og det var at frygte, at Gud skulde give Djævelen Magt
  med hannem, efterdi han selv vilde have det saaledes. Han derimod
  stod haardt paa, at denne hans foregivne Besættelse var rigtig, lod
  og iblandt[176] se hans forrige Ophævelser.
  
   [176] imellemstunder.
  
  Endelig efter mange Formaninger slog han i sig selv[177], begærte
  Papir og Blæk og opsatte et Skrift, hvorudi han bekjendte sine Synder
  for Gud og dennem afbad, lovende derhos aldrig mere at ville tillægge
  enten Djævelen eller onde Mennesker hans Svaghed, men den at ville
  annamme som et Kors af Guds Haand. Derhos forfattede han et Skrift
  til gejstlig og verdslig Øvrighed paa Stedet, hvorinde[178] han i
  lige Maade sagde, at han hans Svaghed vilde antage som et Kors
  hannem af Gud paalagt og den efterdags hverken tilskrive Djævelen
  eller noget Menneske, foregav derhos, hvorledes han for halvandet Aar
  siden havde været fra hans Sans og aldeles forrykt i Hovedet, og
  vilde nu formene, at denne hans Svaghed maatte være en Gren af
  Melankoli og Levninger af hans forrige Galskab.
  
   [177] gik han i sig selv.
  
   [178] hvori.
  
  Saaledes ophørte nu denne Besættelse, hvorom den formente besatte
  Studenter selv tilstod, at han dertil havde taget Anledning af
  naturlig Svaghed. Men andre holdt fore, at han den frivilligen havde
  opdigtet, og nu alleneste til at befri sig fra Straf gjorde Paaskud
  paa nogen Svaghed, som hannem dertil skulde have Anledning givet.
  
  Det andet Eksempel om saadanne opdigtede Besættelser haver, som
  forbemeldt er, tildraget sig udi Frankerige udi det Aar 1599
  og findes paa efterfølgende Maade beskreven af den berømte
  Historieskriver Frantz Mezeray udi hans franske Historie.
  
  Det var en Mand ved Navn Jakob Brossier, en Klædevæver udi den By
  Romorantin, han havde en Dotter ved Navn Marthe, som var tyve Aar
  gammel. Denne Pige gik med en Sygdom i Milten eller Moderen og
  derover gjorde meget usædvanlige Gebærder, saasom at springe i
  Gesvindighed hid og did, at vride sit Legeme paa allehaande Maader,
  at skrige ligesom adskillige Dyr, hun skummede af Munden, rækkede
  Tungen vidt ud, og undertiden talte ligesom op af Maven foruden at
  røre Munden, hvorved hun letteligen bragte Folk udi Tro, at hun var
  legemlig besat af Djævelen.
  
  Med denne Malkeko rejste Faderen hjemmefra og drog Landet omkring,
  foregivende at ville ledsage Dotteren til hellige Steder og at opsøge
  nogen, som kunde mane Djævelen ud af hende.
  
  Biskoppen udi Orleans og Kannikerne udi Clery drev dennem ud af deres
  Egn, og Miron, Biskop af Angers, viste dennem tilbage ud af sit
  Biskopdømme, saasom han af mange Tegn sluttede, at her var intet til
  Stede uden en naturlig Sygdom og med stor Flid opdigtet Bedrageri.
  Faderen lod det dog ikke blive derved, men førte hende til Paris,
  hvor der findes saa mange Slags Gemytter, at intet er saa urimeligt,
  at det jo finder nogen, som løber gal derefter eller og for Vindings
  Skyld søger at narre andre dermed. Kapusiner Munkene der vare de
  første, som bemægtigede sig dette Bytte, og begyndte at besværge
  dette syge Menneske udi St. Genovefis Kirke.
  
  Kardinal Gondy, Biskop udi Paris, tvilede noget paa denne Sag, kaldte
  derfore tilsammen udi samme Kloster en Hoben gejstlige, og derpaa
  efter samme gejstliges Raad forordnede fem berømte Doktore udi
  Lægekonsten til at efterse, hvorledes hermed var beskaffet.
  
  Efter adskillige Prøver berettede tre af dennem Kardinalen, at her
  var ingen Djævel hos denne Pige, men et stort Bedrageri og derhos en
  liden Svaghed; thi hendes Tunge var rød og hoven, og man fornam nogen
  Knurren udi hendes venstre Slagside. Den fjerde af Doktorne ved Navn
  Hautin vilde intet vist sige herom, men paastod, at man skulde se
  Tingen an udi et Fjerdingaar. Den femte, ved Navn Duret, var alene
  den, som sagde, at hun var besat. Og som han var en meget berømt
  Mand, saa satte dette Mod i Munkene at lade hende bese af andre
  Doktore, hvilke og var af samme Mening.
  
  Saa begyndte man først for Alvor at slaa sig løs. Den gemene Mand løb
  derhen i Hobetal og som forstyrret, og Gemytterne blev optændt imod
  hinanden, saa at det var at befrygte, at dette Orakel skulde give de
  Svar, hvoraf Oprør kunde yppes, om man ikke betimelig lukte Munden
  til derpaa.
  
  Saa lod da Parlamentet tage denne Pige fast og antvordede hende udi
  Forvaring til Lugoli, Dommeren over Misdædere og til Kongens Prokurør
  ved Raadstuen, som hende forvarede udi tyve Dage.
  
  Imidlertid lod bemeldte Parlament hende besøge af elleve de
  berømteste Doktore, som alle gav til Kjende, at de ikke kunde
  fornemme noget hos hende, som overgik Naturens Kraft. Ikke desmindre
  raabte de gejstlige i deres Prædikener, hvorledes man herved gjorde
  Indgreb udi Kirkens Myndighed og dæmpede den overnaturlige Røst, som
  Gud her vilde bruge til at overbevise Kætterne deres Vildfarelse.
  
  Her maatte og Parlamentet bruge dets Myndighed til at forbyde dennem
  at tale noget herom.
  
  Det befol og Stads Hauptmanden Rapin at føre Marthe tilbage til
  Romorantin, og der at overantvorde hende udi Faderens Forvaring og
  forbyde hannem at lade hende komme ud af Byen uden Stedets Øvrigheds
  Videnskab[179] under Straf paa Kroppen, som baade han og hun ellers
  skulde være undergiven.
  
   [179] Viden.
  
  Dette Væsen endtes dog ikke hermed. Thi Aleksander af Rochefoucauld,
  Abbed til St. Martin og Broder til Frantz, Biskop udi Clermont, som
  siden blev Kardinal, tog (efter samme Biskops Raad, som man mente)
  dette stakkels Menneske med sig af Landet, førte hende til Avignon og
  siden til Rom. Men, som de franske Agenter der allerede havde
  forestillet Paven og det hele Hof, at deres Konge vilde tage dette
  til Mistykke[180], saa fandt bemeldte Abbed ikke de Venner, som han
  havde tænkt at formaa[181] der paa Stedet, ikke heller nogen, som
  vilde tro noget, der kunde være imod deres Gavn og Bedste. Saa fornam
  nu Abbeden, at han havde bedraget sig selv, hvorudover han skrev
  Kongen til og udi største Ydmyghed bad om Forladelse. Kort derefter
  faldt han i en Sygdom og døde af Bedrøvelse, som Ordet gik, fordi at
  han havde taget sig denne lange Rejse paa og derved intet andet
  vundet end Foragt.
  
   [180] tage dette ilde op.
  
   [181] raade over.
  
  Marthe og hendes Fader blev forladt af alle Mennesker og havde i saa
  Maade ingen Tilflugt uden til Hospitalerne.
  
  Til Beslutning[182] falder her at melde om den ved Trykken udgangne
  Beretning om det saakaldte Huskors udi Kjøge[183]. At som Mag. Oluf
  udi sin Skrivelse til Bispen saavel som siden stedse udi Sagen sig
  derpaa saasom paa en utvivlagtig Historie haver beraabt, ja ydermere
  som sjunes efter dens Anledning og Maade dette ganske Besættelsesværk
  opdigtet. Saa ses deraf, hvad Uordener og Skade det ofte kan
  foraarsage, at man slige uvisse Eventyr til Trykken og gemene Mands
  Kundskab befordrer.
  
   [182] Slutning.
  
   [183] Beretningen om dette er udgiven af Johan Brunsmand, Præst ved
   Vartov 1674. Den viser Besættelsestroen paa sit højeste og er et
   Væv af det vildeste Galimatias.
  
              ENDE.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg