text: Afskriverens bemærkninger:
  
  
  
  
   DET STILLE VAND
  
  
  
  
   ALBERT GNUDTZMANN
  
   DET STILLE VAND
  
   EN FORTÆLLING OM UNGDOM
  
  
   KØBENHAVN
  
   GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG
  
   FR. BAGGES BOGTRYKKERI
  
   1901
  
  
  
  
  Stille, stille stod Luften over Furesøens dovent-blanke Vandflade,
  sommertung og stille. Nu og da strøg der et Vindpust ind mellem
  Bøgeskovens Træer, og det var som et afmægtigt Gisp fra et træt
  Bryst. Hivende nødte det sig frem, og det hørtes næppe. Ubevægeligt
  hang de grønne, tætte Løvmasser, skærmende som sænkede Alkovegardiner
  ludede de sig ud over Søen. Under dem var der lønlige Kroge, skjulte
  Smuthuller, hvor forelskede Solsort-Par strøg ind og ud.
  
  Der var Fred over Landet. Sommerfred, dansk Fred.
  
  Men inde mellem Sivene der summede og surrede det af lodne Insekter,
  der tumlede sig i den bagende Sol. Og nu og da slog en Karuds i
  Vandskorpen med et fedt Skvæt. Vandet boblede, og der dannede sig
  Ringe. Og saa blev alt igen stille, stille ...
  
  Men i Skoven var der Mennesker. De var søgt derud for at holde
  Søndag. Familievis kom de traskende med trætte og slæbende Skridt
  hen ad Vejen, der lysnede mellem de mørkløvede Træer. Arbejdet, de
  seks Dages Tynge, sad endnu i Kroppen paa dem. Og desuden havde de
  læsset sig med Madkurve af brutalt Omfang og med overflødigt Overtøj
  og grønne Grene. De lange Døgns Slid havde mærket dem -- bøjet en
  Ryg, krøget et Lem -- som Arbejdsredskaber langsomt formes efter det
  Brug, der daglig gøres af dem ...
  
  Ganske tavse kunde de gaa der, bare strækkende Lemmerne i den
  skyggefulde, friske Luft.
  
  Men pludselig kunde den briste ud af dem, voldsomt, næsten trodsigt,
  den indelukte Tørst efter frit Liv. Saa gav de sig til at løbe. De
  dansede tungt over Vejen og klappede i Hænderne. Eller de sang med
  grove, usikkert-drævende Stemmer: Der er et yndigt Land ... Og naar
  de saa blev trætte, lagde de sig ned paa Jorden, klæbede deres
  Legemer som døde Klumper til Skovbunden og indsugede den ramme,
  vejrede Lugt af Jord og af vissent Løv.
  
  Andre havde slaaet sig ned ved Bordene udenfor Sommerhotellet. Der
  sad de, fordybede i forbitret Venten. Opvarterne dryppede af
  Overanstrengelse; alligevel tilfredsstillede de ingen. Og undertiden
  rejste sig et Selskab og gik med harmfuldt dirrende Skridt og med
  Ansigter, der tindrede af Forurettelse ...
  
  Men oppe paa Hotellets Altan drak de faste Sommergæster Middagskaffe.
  De sad og stirrede sløvt ned paa Søndagsmængden, der syntes dem at
  vanhellige Stedet. Selv gennemgik de ganske stille Fordøjelsens
  Mysterium, mens den solvarme Luft sivede ind gennem deres Hudporer.
  Kun Hobens utilfredse Larm forstyrrede idag den Taknemmelighed mod
  Livet, som ellers daglig fyldte deres Sind i disse Timer. Man spiste
  saare godt paa Hotellet, og Gæsterne blev fede og frodige som stærkt
  gødede Planter.
  
  Dog det kunde hænde, at den fredsommelige Søndagspludren
  gennemboredes af et højt og gjaldende Mandsraab -- eller af en
  kvidrende, vældende Kvindelatter -- eller af flere Stemmer, der
  pludselig sprudlede højt til Vejrs som en Springkilde af Latter. Det
  kom fra unge Folk, som bruste gennem Skoven, overmodige af Sundhed og
  Styrke. De følte, hvordan Blodet dansede i Aarerne paa dem, og de
  kunde gribes af en Fornemmelse, som bar de paa for meget Liv. Somme
  Tider satte de i susende Løb, saa Vejret var lige ved at forgaa dem
  -- og saa kastede de sig pludselig ned paa Jorden og aandede
  Skovluften ind af alle Kræfter. De kunde have rykket Træer op med
  Rode ...
  
  Inde i Skoven, tæt ved Vejen, sad Biblioteksassistent Preben Flyge.
  Sin Cykle havde han stillet ved Siden af sig. Selv havde han gjort
  sig det mageligt med Ryggen støttet op mod et Træ.
  
  Han var søgt herud i en pludselig Tørst efter at fornemme sin egen
  Personlighed. Han syntes, den ligesom brystede sig og blev sig mere
  bevidst, bare han kunde faa Lov at blive ene med fri Luft og
  uforfalsket Natur. Det var saa en Trang, der undertiden ganske
  uvarslet brød ind over ham som en borende Uro. Saa blev Bøgerne lagt
  til Side. Og baaren af Cyklen kunde han jage milelangt ud i Landet,
  spile sine Næsebor op og aande Luften som den vejredes ham i Møde,
  fyldt af al Jordens Krydder og Dunst. Han følte et eget stærkt Behag
  ved at blive svedig, tilstøvet, gennemblæst. Og han fyldtes af en
  Styrkens og Livets Glæde som et Markens Dyr.
  
  I denne Fornemmelse var der en Flugt. Men for Mennesker flygtede han
  ikke. Tvært imod: han holdt af at høre deres Stemmer om sig, fremmede
  Stemmer, der for ham blot var Lyd. De nynnede Stilhed ind i hans
  Sind.
  
  Denne Stilhed var det, han trængte til.
  
  Thi naar han var ene, kunde han sidde og stirre sig ind i et Liv af
  bølgende og skiftende Tankerækker, hvori han ikke fandt Fæste. Han
  kunde lade sig gribe af en tilfældig Stemning, der efterhaanden helt
  beherskede ham. Lidet kunde vække den: en ringe Oplevelse, en Bog
  eller bare en Avisartikel. Men bedst som han hengav sig til den og
  lod den indgaa Forbund med nye Tankeforbindelser i voksende
  Rækkefølge, kunde et helt andet Følelsessæt fra en skjult Afgrund i
  hans Sjæl trænge sig frem -- en Ødelæggelsesdrift, der stadig var i
  Bevægelse for at udslette Virkningen af, hvad der for et Øjeblik
  formaaede at optage ham. Det var som et Haglvejr af spottende og
  vrængende Tvivl, der nedslog hans Sjæls friske Blomsterflor, og det
  kunde komme, naar hans Sind var fuldt af Højtid, og lægge hans
  Stemning øde.
  
  Men rundt om sig i Verden saa han sikre Mennesker. Smaa de fleste men
  belæssede med store Meninger, struttende og strittende som Pindsvin
  af allandsens fastspigrede Overbevisninger og brægende Fordomme.
  Smaa agtede Mennesker med dresserede Sjæle, som de fremførte i alle
  den højere Skoles Gangarter og som de lod springe gennem de
  partiprivilegerede Anskuelsers Tøndebaand ... Smaa velstriglede og
  skinnende Mennesker, der travede rundt i Manègen og som vrinskede
  forarget, naar de saa, at andre var dresserede i en anden Skole end
  deres egen ...
  
  Der kunde komme Øjeblikke, da Preben Flyge spurgte sig selv, om ikke
  Menneskeslægtens evige Forbandelse var den, at den havde lært at
  stræbe efter Sandhed. Thi Sandhederne spægedes i Tidens Løb til
  Dumheder og laa saa og spærrede for nye Sandheder, der vilde frem. Og
  i mulden og bedærvet Tilstand slugtes de netop allergladeligst af
  Folk, hvem de siden forvoldte en moralsk Diarrhoe.
  
  Men naar han var sammen med andre Mennesker, holdt han oftest disse
  Tanker for sig selv. I det højeste lod han dem skimte frem gennem en
  vis lun og godlidende Skepsis. Han skyede at stille sig blot for den
  haandgribelige Alvor. Derfor var han i Grunden velset, hvor han kom
  frem.
  
  -- -- Det begyndte at blive Aften. Hen over Søens Flade drog
  Skumringen sig som en uhyre matgraa Presenning. Og i Tusmørket gled
  alle Fjernsyn ud. Den blaagrønne Mur af Skov, der hegnede Søen, saas
  som en fjern, dybsort Skygge.
  
  Nu blev der sat en Baad i Vandet. Et Selskab af unge Kvinder og Mænd
  tog Plads i den. Lidt efter saa man den vippe og gynge rundt paa
  samme Plet, mens et Aarepar, der ikke kunde komme i Takt, skiftedes
  til at falde med et tungt Plask i Vandet. En stod op i Baaden og
  kommanderede. Han svingede frem og tilbage og fægtede med Armene.
  Hvert Øjeblik maatte han sætte sig ned. De andre vred sig paa
  Tofterne af Latter.
  
  Preben Flyge laa nogen Tid og saa paa det. Baaden kom ikke videre:
  den syntes fordømt til stadig at snurre rundt om sit eget Midtpunkt.
  Tilsidst tog Mandskabet ombord Aarerne ind. Og efterhaanden blev de
  stille -- ogsaa de.
  
  Thi frem mellem Træernes mørke Stammer groede Lydløsheden med stedse
  større Magt. Kun en forsigtig og dulgt Hvisken spændte sit Spindelvæv
  imellem dem. Og nu og da knistrede en lille kælen Latter frem -- og
  døde atter ganske pludselig bort ...
  
  Flyge rejste sig med et Ryk og fik Cyklelygten tændt. Lidt efter
  flimrede den som et lille lyst Punkt hen ad Skovvejen. Han næsten
  trampede paa Pedalerne. Det gjorde ham godt at mærke Lufttrækket af
  Aftenvinden slaa sig ind i Ansigtet, at suse hensynsløst ind mellem
  Fodgængernes Klynger, se Folk springe til Side og høre deres
  harmfulde Udraab dø bag sig.
  
  Da han kom til Østerbro, kørte han om ad en af Rosenvængets
  Sidegader. Han sprang af Cyklen, stod saa lidt og saa op mod to
  Vinduer paa en Førstesal. Rullegardinerne var sænkede. Bag dem
  skinnede Lampelyset mat og roligt.
  
  Flyge syntes tvivlraadig. Han gik lidt frem og tilbage hen ad
  Fortovsflisen og skottede stadig op til de to Vinduer. Med et syntes
  han at have taget sin Beslutning. Han sprang op paa Cyklen og satte
  den i Gang. Men næppe var han naaet til det nærmeste Gadehjørne, før
  han igen vendte om. Han steg paany af Cyklen, stillede den ind paa
  Trappegangen og slukkede Lygten.
  
  Og ilsomt, som for at overdøve en sidste Betænkelighed, løb han op ad
  Trappen.
  
  
  
  
  Oppe bag Førstesalens nedrullede Gardiner faldt en Hængelampes
  dæmpede Skær over en Stue.
  
  Der levede Enkefru Herding og hendes Datter Anna.
  
  Stuen var ikke stor, og den bar Præg af renvasket og gennemskuret
  Nødtørftighed. Møblerne var gamle og en Del slidte -- og saa fyldte
  de altfor meget i Rummet. Man kunde se, at de en Gang havde kendt
  bedre Dage og haft til Huse i et større Hjem. Nu stod de der og krøb
  sammen med deres anløbne Politur og deres sammensunkne Polstring,
  over hvilken det falmede Betræk slog Rynker og Folder -- stod og
  vaklede paa deres brøstfældige Ben -- som Lemmer i en Stiftelse,
  stuvede sammen paa en Belægningsstue.
  
  Over dem paa Væggen hang der Billeder, samlede sammen gennem et
  Samliv -- tilfældigt som de Minder, der knyttede sig dertil. I Midten
  var anbragt i Glas og Ramme et kalligraferet Mindevers over Fruens
  afdøde Mand. Han havde været Toldkasserer i en Købstad, og det
  formodedes i Verset, at han nu inkasserede de himmelske Toldintrader.
  
  Fru Herding var en rummelig Dame med skælvende Former og
  betydningsfulde Anlæg til Dobbelthage. Hun var nærsynet og bar
  Næseklemmer. Paa hver Side af Næsen, der havde Form som et bredt og
  stærkt Næb, havde den gravet en dyb Fure. Naar hun vilde give sine
  Ord Eftertryk, tog hun Næseklemmeren af og fæstede Blikket skarpt og
  eftertrykkeligt paa den, hun talte med. Øjnene var kuglerunde og
  matte: de var uudgrundelige for den, der gennem dem søgte at læse i
  hendes Sjæls Dybder.
  
  Det kunde hænde Fremmede, der traadte ind ad Døren, at de ligestraks
  ikke lagde Mærke til, at der var endnu en Person til Stede i Stuen.
  Thi Datteren syntes undertiden at blive helt opslugt af Moderens
  Skygge. Alt paa hende var spædt og en Smule blegsottigt. Hendes Lød
  var skær og hvid, og i de blege Kinder jog Blodet op, saa saare blot
  nogen lagde Mærke til hende. Med de store undrende Øjne, der blaanede
  frem under et stærkt purret Haar og som beherskede hele Ansigtet,
  lignede hun en nysudklækket, skræmt og hjælpeløs Fugleunge.
  
  Fru Herding havde formet et trangt og indviklet Begreb om en ung
  Pige, hvorefter hun ubønhørligt fordrede, at Datteren skulde danne
  sig. Naar det blev presset ned om hende, følte Anna det, som skruedes
  hun tom for al personlig Villie og Følelse. Gennem mange Aars
  Indøvelse var den Sindets Trods, som maaske en Gang havde boet i
  hende, forkrøblet og visnet. Blot Moderen begyndte at rømme sig
  advarende, saadan som hun havde for Skik, naar noget mishagede hende,
  faldt enhver gryende Uafhængigheds-Fornemmelse slapt sammen. Og i
  Tidens Løb var der over hendes Væsen kommet en underlig forsagt
  Aarvaagenhed. Hun syntes altid at være paa sin Post mod mulige
  Irettesættelser fra Moderen.
  
  Indenfor den stille Stues fire Vægge levede de to Kvinder deres sagte
  rindende Liv, ensformigt, stilfærdigt, næsten uden Berøring med
  Omverdenen. Vinduskarmene var tæt besat med Potteplanter, der under
  Annas varsomme Pleje groede saa frodigt, at det næsten var umuligt at
  komme til at se ned paa Gaden. Naar den unge Pige om Formiddagen
  besørgede de mindre Indkøb for Moderen -- til de store blev hun ikke
  betroet -- var det hende, som gik hun gennem en fremmed Bys Gader.
  Fremmede var Menneskene hun mødte, fremmed klang deres Tale i hendes
  Øren.
  
  En sjælden Gang modtog de Besøg af Fru Herdings Broder, Onkel Klavs
  Kihler. Det var en lille spraglet og tummelumsk Herre, hvis
  Specialitet det var at gaa fallit. Han havde i sine unge Dage i kort
  Tid rejst med et Skuespillerselskab, derefter havde han i Rækkefølge
  været Impresario, Fuglehandler, Artistagent, Bladudgiver og
  Korsetfabrikant. For Tiden havde han en Musikskole, der paatog sig
  efter et amerikansk System at udvikle fuld Færdighed i Klaverspil i
  Løbet af en Maaned. Desuden var han Agent i Flygler og tilbød sig med
  Undervisning i levende Sprog og Handelskorrespondance. Han opholdt
  sig gerne et Kvarter ad Gangen i sin Søsters Dagligstue, vippende paa
  Kanten af en Stol, med Hatten paa Hovedet og fægtende med sin Stok i
  Luften. I den Tid kunde han udkaste ti Planer til en fremtidig
  Løbebane for Anna, der opskræmt og rød i Hovedet søgte at skærme
  Etagèrens Nips mod at blive ramt af hans Stok.
  
  "Hvordan har Kæresten det idag?" plejede hans første Spørgsmaal at
  være, naar han var kommen indenfor Døren. Og naar Anna harmfuldt
  benægtede, at hun havde nogen Kæreste, sagde han:
  
  "Ja Tak -- den kender vi nok -- den er bare lidt for tyk. Et
  konfirmeret Pigebarn har altid en Kæreste. Har hun ham ikke om
  Dagen, saa drømmer hun sig sgu til ham om Natten."
  
  Anna kunde længe i Forvejen grue for disse Bemærkninger, som hun
  vidste var ligesaa uundgaaelige som Onkelens Besøg.
  
  Endnu et fremmed Ansigt viste sig dog af og til i Fru Herdings
  Dagligstue. Det var Kandidat Hansen-Maagerups.
  
  Han havde lejet det ene af Lejlighedens tre Værelser og havde nu
  beboet det i fem Aar. Hans Kandidattitel var ikke beseglet med nogen
  Embedseksamen, thi Hansen-Maagerup studerede endnu stadig Teologi,
  saadan som han havde gjort det i den sidste halve Snes Aar. Hvert
  Halvaar hed det sig, at han nu omsider vilde underkaste sig den
  endelige Prøve. Men bestandig gyste han tilbage for at vove det
  afgørende Skridt. Naar han saa Eksamen for sig, fik han en
  Fornemmelse, som om alle hans møjsommelig sammenskrabede Kundskaber
  pludselig gled ud og faldt fra hinanden. De blev til løse Brokker
  uden Sammenhæng, og det var ham ikke muligt at bringe noget ordnet
  Hele ud deraf. Skønt han læste med stedse voksende Iver, syntes han,
  at det for hver Gang blev mere forvirret og mere brudstykkeagtigt.
  
  Fru Herding gjorde intet for at spore hans Beslutning frem, thi med
  hemmelig Skræk imødesaa hun den Mulighed, at han en Gang virkelig
  kunde naa sit Maal. Ikke blot skulde hun saa have en fremmed
  Mandsperson i Huset -- thi et Værelse til den Pris fandt vanskelig en
  kvindelig Lejer -- men hun vilde ogsaa iøvrigt komme til haardt at
  savne Hansen-Maagerup. Han var saa hyggelig og næsten barnligt
  beskeden -- han ordentlig lunede i Stuen, naar han var der inde.
  
  Og han kom der hver Søndag Aften. Saa fik man sig et Slag Whist. Hele
  Ugen igennem kunde hun gaa og glæde sig dertil.
  
  Altid forløb disse Spilleaftener paa samme rolige Vis.
  
  Paa Slaget halv otte blev Spillebordet gjort i Stand. Tæppet blev
  taget af det aflange Divanbord, Hængelampen tændt, en Pude anbragt
  midt i den lave Sofa for at højne Sædet for den, der her skulde have
  sin Plads. Paa Bordet blev der lagt to Spil Kort, Papir og et spidst
  Blyant til Regnskabet, og en Underkop blev stillet frem, for at
  Kandidaten kunde bruge den som Askebæger. Thi der tilstodes ham den
  Gunst at ryge en lille Cigar i Damernes Selskab. Han røg saa
  fintfølende, sagde Fru Herding -- pustede Røgen fra sig i ganske
  spæde og belevne smaa Skyer, der kun frembragte en behagelig Duft af
  Mandfolk i Værelset.
  
  Naar saa disse Forberedelser var trufne, traadte Hansen-Maagerup ind
  -- nøjagtig Klokken tre Kvarter paa otte. Han var iført en stoisk
  sort Frakke, bar skinnende hvid løs Krave og graa uldne Muffediser
  under de snævre Manchetter. Dertil sirlige Lædermorgensko, for hvilke
  han hver Søndag gjorde Undskyldning.
  
  Mens man fordelte Pladserne og blandede Kortene, vekslede Fru Herding
  og Hansen-Maagerup Indtryk fra Formiddagens Prædiken. De hørte til
  Stadighed hver sin Prædikant, og hver især ansaa de det for en
  Æressag at stille sin i saa blændende et Lys som muligt. Undertiden
  kunde de begge to blive ganske hede, og det var næppe nok, at de
  vilde lade hinanden komme til Orde. Ja, de kunde være saa optagne af
  det gejstlige Emne, at deres Sans for Spillet føleligt svækkedes
  under en stor Del af den første Rubber.
  
  Naar denne Rubber var forbi, spiste man til Aften. Derefter spilledes
  endnu to -- aldrig mere -- og under den sidste bød Fru Herding gerne
  paa en lille bly Forfriskning, der hver Søndag syntes at overraske
  Hansen-Maagerup stærkt og som altid aflokkede ham den Ytring, at det
  virkelig var en stor Skam.
  
  Men naar den tredie Rubber var endt, rejste han sig og fremtog af sin
  Lomme en liden hæklet Pung for at udbetale Aftenens Tab eller
  nedlægge den vundne Sum. Stor var Omsætningen aldrig, thi man
  spillede om en Ottendedel Øre Pointet og gjorde det kun, fordi
  Spillet manglede Spænding, naar man spillede om intet.
  
  "Det er rigtig et behageligt Menneske," sagde Fru Herding gerne til
  sin Datter, naar Hansen-Maagerup havde trukket sig tilbage. Og Anna
  bøjede samtykkende sit Hoved. Men hun sagde intet.
  
  Thi for hende var disse Whist-Aftener fulde af bange Spænding. Hun
  saa i Spillet en indviklet Labyrint, i hvis vildsomme Snirkler der
  skjulte sig allehaande uberegnelige Snarer og Faldgruber. Al sin
  Aandsnærværelse maatte hun anspænde for ikke at falde i dem. Og
  efterhaanden var der groet op i hende et stille lidenskabeligt Had
  imod det. Lignende Følelser havde i hendes Barndom besjælet hende
  overfor den lille Tabel.
  
  Dertil kom, at hun hele Tiden følte sig som Skive for
  Hansen-Maagerups søgende og bedende Sideblikke. Hun vidste godt, at
  han bar paa en lille forknyt Forelskelse i hende. Og skønt han aldrig
  havde forsøgt den mindste Tilnærmelse, dirrede hun af Beklemthed,
  naar Moderen en Gang imellem lod hende være alene i Stuen med ham.
  For sæt han nu virkelig en Gang tog Mod til sig og _sagde_ noget ...
  Der kunde jo slet ikke være Tale om at imødekomme hans Ønsker.
  
  Og paa den anden Side vilde hun saa nødig bedrøve ham. Han var dog i
  Grunden saa skikkelig med sin langsomme, trohjertet drævende Tale,
  med sit rare, runde Ansigt og sin høje, blanke Pande, over hvilken
  det allerede tyndede, askefarvede Haar lidt ængsteligt var redt hen.
  Hun havde en Gang hjulpet Moderen med at pleje ham, da han var syg,
  havde bragt ham Kamilleté og tilberedt varme Omslag, mens han
  feberhed og smilende laa i Sengen og saa paa hende med store, fugtige
  Øjne. Det havde den Gang faldet hende ganske naturligt, og skulde han
  nogensinde atter trænge til hendes Hjælp, vilde hun gøre alt for ham,
  hvad hun formaaede. Men det andet -- Blodet steg hende til Hovedet,
  naar hun blot tænkte derpaa!
  
  Kunde det dog blot en Gang gaa op for ham, hvor han pinte hende ved
  at se paa hende med dette ynkværdige og saa underlig svømmende Blik!
  
  ... Længe havde de tre Mennesker forslaaet hver eneste Søndag Aften i
  hverandres Selskab. Ingen af dem havde noget andet Sted at gaa hen,
  og efterhaanden havde ved Vanens Magt Whisten faaet noget af Pligtens
  Hellighed og turde ikke forsømmes. Men i den sidste Tid havde de
  undertiden haft en Fjerdemand.
  
  Det var Preben Flyge.
  
  Han og Hansen-Maagerup var gamle Skolekammerater. I flere Aar havde
  de ikke talt sammen, men saa en skønne Dag havde de mødt hinanden paa
  Gaden. De havde givet sig til at opfriske gamle Fællesminder, og
  tilsidst var Flyge fulgt med Hansen-Maagerup hjem. Siden var han af
  og til kommet igen, og en Søndag Aften, da han tilfældigvis var der,
  havde Fru Herding spurgt, om han ikke havde Lyst til at deltage i
  Whisten. Han havde taget mod Indbydelsen, var senere kommet igen --
  og nu faldt det af sig selv, at han indfandt sig, naar han havde
  Lyst.
  
  Naar han var til Stede, var det mest ham, der førte Ordet. Han
  spillede meget slet, men hvilket Emne han saa berørte, glimtede det
  frem i hans Ord med Synspunkter, som for de to Kvinder var ganske
  nye, Kendsgerninger og Navne, som de aldrig før havde hørt. Fru
  Herding og han var langt fra altid enige -- han _havde_ jo nogle
  Anskuelser somme Tider! Men han trængte maaske bare til at have et
  Hjem at komme i -- Familie havde han nok ikke -- og saa var det jo
  godt, om han kunde finde det her hos hende. Hun behøvede sandelig
  ikke at stikke op for ham, for vel havde han Kundskaber, men hun
  mærkede jo nok, at han manglede Modenhed og at han ikke kendte Livet.
  Anna kunde ogsaa have godt af at høre til. Fru Herding fik overfor
  Flyge Lejlighed til at anbringe mangen en Livssandhed, som i Grunden
  var møntet paa hende, men som det daglige Liv vanskeligt vilde have
  givet hende passende Anledning til at indprænte.
  
  Hun havde heller ikke Grund til at klage over Mangel paa Opmærksomhed
  fra Datterens Side. Det hændte, at Anna helt glemte Spillet for at
  lytte til. Men selv blandede hun sig aldrig i Samtalen. Og dog havde
  hun undertiden en Fornemmelse af, at alt, hvad Flyge sagde, var
  henvendt til hende alene, og at de to andre slet ikke var til Stede.
  
  Ofte forstod hun ikke helt Meningen af hans Ord. Men altid vakte de
  hos hende en sitrende Længsel efter noget, som hun ikke en Gang
  formaaede at give Navn. Og naar han for længe siden var gaaet og hun
  og Moderen var komne i Seng, kunde hun ligge længe og stirre ud i
  Sovekamrets Mørke og tænke, tænke ...
  
  ... indtil Tankerne tilsidst gled ud i vage, brogede Billeder og blev
  til rastløse, forvirrede Drømme ...
  
  
  
  
  Denne Aften gik Samtalens Bølger højt. Man var kommen til at tale om
  Moralen, og Flyge havde baade Fru Herding og Hansen-Maagerup imod
  sig.
  
  Han havde faaet Plads i Gyngestolen. Fru Herding vippede iltert paa
  Puden midt i Sofaen. Hansen-Maagerup havde lagt Cigaren fra sig og
  famlede nervøst ved Kortene, hver Gang han skulde spille ud.
  
  Alene Anna lod ganske rolig og syntes at passe Spillet med den
  redeligste Opmærksomhed.
  
  "Moral," sagde Flyge, "er overhovedet et meget aristokratisk Begreb.
  Der skal Finhed til for at omgaas den paa rette Maade. Men Du gode
  Gud! hvor tager man ikke plumpt og groft paa den til Hverdagsbrug!
  Hvilke ubarberede Personer er det ikke, der paatager sig at sørge for
  vor sædelige Naturalforplejning! Indremissionærer i Religion og
  Indremissionærer i Radikalisme -- allesammen af samme Sort
  Svinelæder -- hellige Grever og hellige Skraldemænd, politiske
  Indterpere med folkelig Flomme og demokratisk Frase-Fusel ud af
  Halsen, Digtere med erotisk Mavekatarh og Snue i Taarekertlerne ...
  Jeg synes altid, jeg ser dem til Hobe for mig med en opløftet snavset
  Finger. Den snavsede Finger -- den er for mig Symbolet paa den Slags
  Moral, som saadan er beregnet paa Husholdningsbrug."
  
  "Du er en Spotter, Flyge," sagde Hansen-Maagerup forarget. "Der er
  naturligvis menneskelig Ufuldkommenhed i alle den Slags Bevægelser.
  Men man kan dog altid -- Sandhedsmomentet -- det kan man dog altid
  finde deri. Og jeg for min Part vilde ikke bryde mig om at leve,
  undtagen de sædelige Livsværdier de stod fast."
  
  "Nej, det var da heller ikke godt andet," indskød Fru Herding.
  
  "Ja, hvad forstaar Du saa egentlig ved sædelige Livsværdier? Der er
  saa mange Slags, synes jeg."
  
  "Hvad jeg forstaar derved? Jeg forstaar naturligvis det, som
  Menneskene de til alle Tider har set op til -- og levet paa. Jeg
  tænker, det er mere værd end al denne saakaldede moderne Oplysning."
  
  "Med Oplysningen er det noget helt andet. Den er et Onde maaske, men
  et nødvendigt Onde. Kundskaber har samme Betydning for det aandelige
  Livs Maskineri som Kullene for det fysiske: de er Drivkraften,
  Varmen, Bevægelsen ..."
  
  "Og de fortæres af Ild -- ligesom Kullene."
  
  "Ganske sandt -- ja. Men hvad bedre kan man give Menneskene?"
  
  "Føde -- Føde for Sjælen -- de sædelige Livsværdier kan man give
  dem."
  
  "Føden den fortæres altsaa ikke, mener Du?"
  
  "De sædelige Livsværdier ikke." Hansen-Maagerup skuede paa ham med et
  urokkeligt Blik.
  
  "Kære Ven, hvor jeg elsker Dig for Din Naivitet! De sædelige Værdier
  skulde ikke fortæres, siger Du! Herrejemini! har da Menneskeslægten
  siden sin første Oprindelse bestilt andet end at opæde dem?
  Moralister og Religionsstiftere har udklækket dem -- det store
  slugvorne Dyr, som kaldes Folket, har gladelig ladet sig fodre med
  dem, og naar det igen har givet dem fra sig, har det været i en
  ynkelig fordøjet Tilstand. Føj for en Ulykke -- en sædelig Værdi, som
  er gaaet gennem et Slægtleds aandelige Tarmkanal! Hvad der var
  livsfriskt og sundt og ungt for vore Bedsteforældre, det har vi nu
  osende os ud af Halsen."
  
  "Du bruger ellers nogle smagfulde Sammenligninger."
  
  "Jeg bruger dem, som de nu en Gang tvinger sig ind paa mig ... Du
  taler om sædelige Værdier, som ikke fortæres. Tør Du indestaa for, at
  Du ikke selv har sat Din Beholdning til Livs? Ved Du, hvordan Du
  tænker eller føler imorgen -- eller bare om en Time? ... Nej!"
  
  "Aa jo, ved De hvad?" sagde Fru Herding, "det ved vi da rigtig
  allesammen -- ellers kunde man jo ikke -- ingenting kunde man ... Har
  De ikke Esset?"
  
  Hun syntes, at Opmærksomheden efterhaanden svævede lovlig langt bort
  fra Spillet.
  
  "Nej, jeg maa bekende ..."
  
  "Sikke noget! Har De det virkelig ikke? Det maa da sidde et Sted."
  
  "Ja naturligvis ... Jeg vilde sige, Frue, at dette med at ..."
  
  "Ja men saa faar vi jo kun fire Stik ..."
  
  "Ja -- naa ja ... Nej ser Du, Maagerup, dette med at have Ansvar, det
  er nok i Grunden ikke stort andet end en Talemaade. Vi har allesammen
  et stort dresseret Dyr i os. Bevares! man holder jo til daglig de
  bestialske Fornemmelser nede. Men selv i de bedste Menagerier kan
  der ske, hvad man kalder et Uheld -- det vil sige, at Dressuren
  pludselig brister ..."
  
  Fru Herding rykkede igen i Ilden:
  
  "Der er da virkelig Forskel -- paa Mennesker og saa paa Dyr."
  
  "Hm -- jo. Dyrene er klogere. De prøver slet ikke paa at bekæmpe
  deres naturlige Tilbøjeligheder. Menneskene derimod gør det
  undertiden."
  
  "Det er jo nogle ganske forargelige Anskuelser," sagde
  Hansen-Maagerup. "Man skulde bare lade staa til og gøre og lade,
  akkurat som man havde Lyst til! Jeg skal sige Dig en Ting: Du mener
  det ikke!"
  
  "Hvad gør jeg ikke? ... Om Forladelse: jeg saa ikke, at jeg havde
  Ruder Knægt ... mener jeg ikke, hvad jeg siger?"
  
  "Nej, Du gør saamænd ikke."
  
  "Det var da heller ikke godt," tonede det fra Fru Herding.
  
  "Jeg forsikrer Dem for -- jeg mener det. Og hvorfor skulde jeg ikke
  det? Menneskenes Børn er virkelig nogenlunde utilregnelige i, hvad de
  foretager sig. Hvem kan f. Eks. indestaa for, at Hansen-Maagerup ikke
  en skønne Dag gør Alvor af at gaa op til Eksamen?"
  
  "Du kunde ellers gerne holde det Anliggende udenfor."
  
  "Ja ja -- saa skal jeg tage et andet Tilfælde. Jeg har en Ven -- en
  udmærket Karakter, brav, trofast -- han gaar en Gang om Aaret rundt
  og laaner Penge af alle os, der kender ham fra gammel Tid. Vi giver
  ham gerne lidt -- alle -- vi kan jo allesammen godt lide ham. Han maa
  have dem, siger han bare -- og saa lægger han Hovedet paa Siden og
  ler ... Ved De, hvad han bruger dem til?"
  
  "Nej ... Han drikker dem kanske op?"
  
  "Nej fy! Han er det pæneste og ædrueligste Menneske paa Jorden. Han
  ødelægger dem blot. Han kan gaa ind i Butiker og købe Ting, han ikke
  har Spor af Brug for. Eller han kaster Skillinger i Grams til Drenge
  paa Gaden. Eller han gaar ned til Havnen og slaar Smut med
  Femogtyveører ... Han vil bare have den Fornemmelse, at der ingen
  Grænser er for, hvad han kan tillade sig -- de Par Gange om Aaret."
  
  "Saa synes jeg virkelig, Pengene de kunde være bedre anvendte."
  
  "Ja -- hvordan f. Eks.?"
  
  "Aa -- der er da altid et fattigt Menneske ..."
  
  "Ja vel -- Brød mener Du. Jo, Du er mig en net Teolog ..."
  
  "Hvad mener Du med det?"
  
  "... som ikke ved, at Mennesket ikke lever af Brød alene."
  
  "Tilvisse ved jeg, at ..."
  
  "Du ved ikke, at der er anden Ulykke til end den, som skriger ud af
  et Par slunkne Tarme og anden Lykke end at faa Maven fyldt ... Se nu
  min Ven, ham jeg talte om. Han elskede at føle sig som en Fyrste --
  at kunne strø Penge ud -- ganske hensynsløst. Maa han ikke have Lov
  til det? Og er det ikke ligesaa berettiget at sætte sin Glæde i det
  som i at æde og drikke og sætte Børn i Verden? Enhver har jo sin
  Lyst. Nogle finder deres Morskab i at spise Østers, Andre i at samle
  paa Frimærker, atter Andre i at holde Moralprækener. Hvorfor saa ikke
  lade dem hver følge sin?"
  
  "Du taler, som om der kun var Spørgsmaal om Lyst."
  
  "Ja, vi kan jo godt give det et andet Navn. Derpaa kommer det ikke
  an."
  
  "Jeg mener, at det, som er det ædleste og bedste i En ..." Det bævede
  om Hansen-Maagerups Mundvige, saadan som det gerne gjorde, naar et
  eller andet satte ham i Sindsbevægelse.
  
  "Det ædleste og bedste -- ja, er det ikke det, som ligger dybest i
  vor Natur? Hvorimod det ringe og daarlige -- det er det, som er den
  fremmed. For Dig, Hansen-Maagerup, er Teologien utvivlsomt det
  ædleste og bedste. Du er, om jeg saa maa sige, Teolog fra Mo'ers Liv
  ..."
  
  "Aa -- det ved jeg dog ikke." Hansen-Maagerup rødmede beskedent.
  
  "Ja, Du tænker maaske paa, at Du ikke har faaet den Eksamen --
  undskyld, at jeg igen berører dette smertelige -- men er det ikke
  netop et Udslag af det evig teologiske? Hvor kan man nogensinde
  afslutte sin religiøse Forstaaelse med en Eksamen? Din Teologi er
  uendelig som selve Himmeldybet."
  
  "Ja, det er jo en let Sag at gøre Nar."
  
  "Paa Ære -- jeg mener det. Men hvad Dit Studium er for Dig, det er f.
  Eks. Svineopdrætning for en Landmand. Ja, det skal ikke være nogen
  Kynisme -- er det ikke en stor og rig Kærlighed til Livet, dets
  Frugtbarhed, dets Grøde, der er Kærnen i saadan et Menneske? Han ser
  det svulme i Modersoen, myldre i det ene Kuld Grise efter det andet
  -- omskabes gennem Flæskets Anvendelse som Næringsmiddel -- tror Du
  ikke, at han i sin Sjæl har et Alter for Frugtbarhedens Guddomme
  ...?"
  
  "Svineopdrætning maa vel siges at henhøre til Adiafora -- til de
  Ting, der er neutrale lige overfor det sædelige Begreb. Men lad os nu
  sætte, at Talen er om ligefrem Ryggesløshed ..."
  
  "Ja hvad saa? Utallige Folkeslag har dyrket Vinens Gud -- ikke at
  tale om Kærlighedens -- og Digterne har besunget baade Rusen og ..."
  
  "Ja, Digterne de ..."
  
  "Er nogle uteologiske Lødekøer -- naa ja -- men se saa til vore gamle
  brave nordiske Forfædre -- de dyrkede da baade det ene og det andet.
  De drak, saa det drev dem ud af Brynjeringene -- de overtraadte
  henrykt alle Straffelovens Paragraffer og drak Guderne paa Pelsen af
  Glæde, naar de havde gjort det -- de ..."
  
  "Ja, man kan vel ikke gaa saa langt tilbage, naar man skal bevise
  noget. Hedningernes Forhold til Loven er jo overhovedet et af de
  vanskeligste Spørgsmaal ... Men nu er Du og saa Fruen ligegodt blevne
  lilleslem."
  
  Han tog sejrsæl det sidste Stik hjem. Fru Herding kastede et lynsnart
  Blik paa det Kort, Flyge endnu havde i Haanden.
  
  "Men Hr. Flyge dog!" sagde hun, og hendes Ansigt strammedes til en
  stor Bebrejdelse, "nu har jeg aldrig kendt Mage! De sidder jo med
  Kongen! Og jeg, som saa sikkert troede ..."
  
  "Ja, jeg maa meget bede undskylde. Jeg sad i Tanker."
  
  "Det kan jeg sandelig mærke."
  
  Fru Herding var vred. Hun svulmede. Naar hendes Harme tændtes, saa
  hun ud, som om hun blev pustet op indvendig fra. Og hendes Øjne blev
  endnu rundere end ellers.
  
  Det var et Par Gange hændet, at det ved Spillebordet kom til
  ligefremme Scener.
  
  Anna afværgede det imidlertid denne Gang. Hun begyndte at tale om, at
  det vistnok var paa Tide at sørge for Aftensmaden. Vandet skulde
  sættes over nu til Te -- ellers blev det for sent. Den første Rubber
  var jo desuden forbi.
  
  Og Fru Herding rejste sig og gik med hende ud i Køkkenet.
  
  Flyge blev alene med Hansen-Maagerup. Men han havde ikke Lyst til at
  genoptage Samtalen. Hansen-Maagerup sad og saa paa ham med sine
  skikkelige, bedrøvede Øjne, mens hans brede, kluntede Hænder
  ubehjælpsomt famlede ved Bordtæppets ene Hjørne. Og Flyge fik næsten
  Medlidenhed med ham. Han vidste, at han følte ligefrem Smerte, naar
  der med unænsom Haand blev grebet ind i den Forestillingskres, han
  levede sin beskedne Tilværelse paa. Og han bestemte sig til at lade
  ham have Fred -- i hvert Fald for Resten af Aftenen.
  
  "Ja," sagde han med et Smil, "vi to bliver nok aldrig enige i denne
  Verden."
  
  "Nej," sagde Hansen-Maagerup, og det bævede paany om hans Mundvige,
  "og jeg vilde dog saa inderlig ønske, at Du kunde ... Det gør mig saa
  ondt at høre Dig staa paa det Standpunkt."
  
  Anna kom ind og begyndte at dække Bord. Flyge følte en stedse mildere
  og fredsommeligere Stemning dale ned over sig. Den lune Stue med dens
  vage Duft af Blomster, dens renlige Fordringsløshed og sirlige Orden
  -- den hvide Dug og den pyntelige Opdækning med det gamle Spisestel
  og de smaa Frynseservietter -- alt dette fik i det dæmpede Lampelys
  et Skær af naiv Hygge, der dulmende trængte sig ind i hans Sind. Og
  han lovede sig selv, at han vilde være skikkelig og ikke yppe nogen
  ny Strid.
  
  Anna vimsede ud og ind -- fra Køkkenet ind i Stuen og tilbage igen.
  Hun havde taget et hvidt Forklæde paa -- det gjorde, at hendes Buste
  tog sig rankere og mere spændstig ud i den tarvelige, mørkeblaa
  Kjole. Nu, da hun var optagen af sit Arbejde, var det ogsaa, som om
  hendes sædvanlige Forsagthed var strøgen af hende. Hendes Hænder greb
  saa sikkert og rapt, var de end smaa og svage at se til ...
  
  Flyge kunde ikke lade være at gøre hende en Slags Undskyldning for
  Striden før. Han vidste ikke hvorfor, men han syntes pludselig, det
  var hende, han først og fremmest skyldte en saadan.
  
  "Hvad mon De egentlig mener om os to?" sagde han. "De synes vist, at
  vi er et Par rigtig rødkammede Hanekyllinger, at vi ikke kan gemme
  vore Disputer til vi er alene?"
  
  Hun smilede.
  
  "Aa," sagde hun, "De mente det vel ikke saa farligt."
  
  "Ikke saa farligt? Hvorfor ikke det?"
  
  "Nej -- det tror jeg virkelig ikke, De gjorde. Saa vilde De have talt
  paa en anden Maade. Jeg var saamænd lige ved at sige det til Dem før,
  da De var midt i det. For det kunde jeg tydelig mærke paa Dem ...
  
  Men saa vilde jeg alligevel ikke. For De kan naturligvis have Ret i
  noget af det ..."
  
  Hun var igen ude af Stuen. Men Flyge syntes, at hendes Stemme havde
  sitret en Smule som af Latter, der holdes nede.
  
  Skulde hun virkelig ikke tage ham højtidelig?
  
  Det krænkede ham saa smaat. Ikke for det: hun havde jo i Grunden Ret.
  Han mente det virkelig ikke saa farligt -- i alt Fald mente han det
  ikke nu mere. Det var jo i det hele taget hans store Ulykke: han
  mente egentlig aldrig ret noget for Alvor. Men han var dog vant til,
  at man lagde en vis, passende Vægt paa, hvad han sagde. Og saa havde
  denne lille, stilfærdige Pige siddet der saa ganske uimponeret.
  
  Han saa hen paa Hansen-Maagerup. Ogsaa paa hans Ansigt syntes han at
  kunne skimte et noksaa lunt lille Smil. Det ærgrede ham. Hans
  teologiske Ven havde saa sandelig ikke nogensomhelst Aarsag til at
  føle sig overlegen.
  
  Det var ham næsten som en Smule Oprejsning, at Fru Herding endnu, da
  hun kom ind, syntes ikke at være uden Beskhed.
  
  Men ved Aftensbordet var han Medgørligheden selv. Han gav sig til at
  fortælle Historier. Ganske uskyldige og uanstødelige Smaatræk --
  saadant som man hører hvor man færdes paa Gader og Stræder -- i det
  højeste med et lille Stænk af blid Ondskab mod en eller anden kendt
  Personlighed. Han fortalte godt og vakte altid Moro dermed. Og han
  hørte ogsaa nu smaa Latterknist, bredt fra Hansen-Maagerup, dybt
  stønnende fra Fruen, næsten barnligt lyst fra Frøken Anna.
  
  Alligevel kunde han ikke frigøre sig for en Fornemmelse af, at den
  sidste betragtede ham med et Stænk af Ironi ... Han begyndte at faa
  Interesse for hende: skulde virkelig dette lille Stykke Kvindekøn
  sidde der og have ham ganske lunt til bedste? Sidde og skinne af
  frejdig Kritik bag disse bly sænkede Øjenlaag? Det kunde sandelig
  more ham en Gang at komme nærmere i Lag med hende. Egentlig havde
  hendes Skjulthed altid pirret hans Nyfigenhed -- nu følte han det
  næsten som et Behov at komme til at se om bag hendes sagtmodige
  Væremaade -- se, om der kanske skulde findes en lille spillende og
  spydig Pigesjæl, som ikke hendes Nærmeste kendte ...
  
  -- -- Under de to sidste Rubbere sad han hele Tiden og tænkte paa,
  hvordan han skulde finde Paaskud til at besøge de to Damer udenfor de
  sædvanlige Whistaftener. Hansen-Maagerups retskafne Nærværelse vilde
  nemlig være ham en Hindring i mulige Eksperimenter.
  
  Og da han ikke fandt noget bedre, drejede han Samtalen saadan, at han
  kunde tilbyde Frøken Anna at laane hende Bøger fra Biblioteket.
  
  Hun blev rød i Hovedet af Glæde derover. Men det var Fru Herding,
  der tog imod Tilbudet paa hendes Vegne.
  
  Da han var ved at gaa, kom imidlertid Anna hen til ham ude i Entréen.
  
  "De skal have Tak for det med Bøgerne," sagde hun. "Jeg vil saa uhyre
  gerne læse. Men nu glemmer De det ikke."
  
  Han lovede højt og dyrt, at han skulde huske det.
  
  Og da han lidt efter gik ned ad Trappen, følte han en glad
  Forventning stige op i sig. Han syntes pludselig, at et uanet Haab
  var tindret frem for hans Blik.
  
  Men hvori det i Grunden bestod -- det vidste han ikke selv.
  
  
  
  
  Preben Flyge havde sin Ungkarlelejlighed paa en af Sidevejene paa
  Frederiksberg.
  
  Huset var nyt. Facaden prydedes af afskaarne Englehoveder og indlagte
  Ornamenter af himmelblaa og hvide Glasursten, og ganske vilkaarligt
  hang hist og her en Karnap med store Spejlglasruder som et Flueskab
  paa Murfladen. Stedet ejedes af en Murmester, der selv havde udført
  Tegningen og som havde gjort det til et broget Prøvekort paa alle
  mulige Stilarter.
  
  "Det ordentlig skratter," sagde Flyge. "Man kan blive helt ophidset
  af at se paa det. Og det kan man ogsaa have godt af en Gang imellem."
  
  Men i sit eget Værelse vilde han have det dæmpet. Væggene var næsten
  ganske dækkede af Reoler, Gulvet skjultes af et tykt Tæppe. Og der
  var gamle, blide og stilfærdige Møbler.
  
  Flyge havde samlet dem møjsommelig gennem flere Aar. Men han gik som
  Samler frem uden nogen bestemt Plan. Han holdt af, at Stuen skulde
  være som en blødt glidende Skala af forskellige Tiders Smag, saa at
  hvert Møbel gav sin Tone. I Timevis kunde han sidde og lade Blikket
  glide fra det tykke, massive Kuglebord til Empire-Lænestolens
  Sprinkelværk, fra det gamle Stueurs troskyldige Kluntethed til
  Rokoko-Kommoden, der lignede en pyntet ældre Levemand med en
  velfodret Mave, baaren af et Par tynde, krumme Podagra-Ben ... Hvert
  af disse Møbler talte sin Tids Sprog til ham, og alle stod de der til
  enhver Tid taalmodigt rede til at afløse hverandre i hans
  Opmærksomhed.
  
  Paa samme Maade gik det ham med Mennesker. Han holdt af at skifte.
  Naar han i nogen Tid havde dyrket et Bekendtskab, fyldtes han af en
  Følelse af Tomhed og Kedsomhed ved bestandig at møde samme
  uforanderlig fastslaaede Synsmaader, samme Vaner og Tilbøjeligheder.
  Han kunde da pludselig bryde af og opsøge halvglemte og fjerne
  Omgangsfæller, som han saa holdt sig til en kort Tid. Saadan var det
  gaaet til, at han var begyndt at omgaas Hansen-Maagerup.
  
  Nu var der for Resten gaaet nogen Tid, siden han sidst var hos Fru
  Herding. De sidste Søndage havde han ikke følt sig oplagt til at gaa
  derhen. Frøken Anna tænkte han kun flygtig paa, og den Stemning, hun
  hin Aften havde vakt hos ham, var ganske bleget. Hvad havde han i
  Grunden ogsaa med hende at skaffe? Hvorfor overhovedet lære flere
  Mennesker at kende? Det voldte dog kun Skuffelser. Man burde vist
  aldrig drive et Venskab videre end til, at man uden Fortrydelse kunde
  spise til Middag sammen.
  
  Men en Formiddag, kort før han skulde gaa paa Biblioteket, stod
  Frøken Anna pludselig i hans Værelse. Han havde hørt, at det havde
  ringet svagt, næsten bønfaldende paa Entréklokken ... Og nu var hun
  der.
  
  Han vidste ikke ret, om han skulde være tilfreds eller misfornøjet.
  Foreløbig var han kun forbavset.
  
  "Frøken Herding!" sagde han, "det maa jeg sige: det var en
  Overraskelse ... Ja, en behagelig Overraskelse naturligvis," føjede
  han til, da han mente at se et ængsteligt Udtryk i hendes Ansigt.
  "Men vil De ikke sidde ned?"
  
  "Jeg kommer blot for at bede Dem om noget," svarede hun og blev
  staaende.
  
  "Ja -- naar det er noget, jeg _kan_ opfylde, saa ..."
  
  "Aa, det er bare ... jeg maatte maaske hellere have gaaet op til Dem
  paa Biblioteket ... men jeg ved jo slet ikke ... De havde lovet mig
  nogle Bøger ..."
  
  "Ja -- men det er da ogsaa en Skam, at jeg kunde glemme ... Saa De
  holder saa meget af at læse? Men saa sæt Dem dog ned, Frøken -- jeg
  maa jo da have Lov til at høre, hvad det er for en Slags Bøger, De
  nærmest havde tænkt Dem ..."
  
  Hun satte sig paa en Stol. Men han fik hende hen i Chaiselongen, tog
  Parasollen fra hende og anbragte den i en Krog. Selv stillede han sig
  lige overfor hende med Ryggen op mod Bordet.
  
  "Altsaa Bøger", sagde han. "Men der er mange Slags Bøger, Frøken
  Herding."
  
  "Jeg troede, De kunde tænke Dem ... Jeg læser gerne alt muligt."
  
  "Alt muligt!" Han smilede. "Ja, det gør det naturligvis lettere for
  mig at træffe Valget. Eller sværere -- ligesom man vil tage det. Se
  nu her" -- han gik hen til Reolen og tog en Bog frem -- "synes De om
  noget af den Slags?"
  
  Anna saa ikke en Gang paa Titlen.
  
  "For mig er det vist godt altsammen," sagde hun. "Jeg kender jo slet
  ingenting. Ikke Navnene en Gang paa dem, der skriver. Saa hvis jeg
  maa laane denne her, saa takker jeg ..."
  
  Hun gjorde Mine til at ville gaa. Men Flyge holdt hende tilbage.
  
  "Tror De nu, Menneskene bliver bedre -- eller blot klogere -- af det,
  de læser?" sagde han.
  
  Hun svarede ikke men saa uforstaaende paa ham.
  
  "Ja, for jeg tror det ikke. Folk, der ikke har læst noget, har i
  Reglen en meget bedre Forstand end vi andre."
  
  "Tror De det?"
  
  "Ja, det kan jeg forsikre Dem. De Mennesker, man kalder dannede -- de
  er det ikke, fordi de har læst og lært noget, men fordi de har faaet
  Lov at leve i et vist Velvære. De har ikke været nødt til at krympe
  sig for alle mulige aandsfortærende Hensyn -- det er det hele. Men
  Gudbevares! jeg har naturligvis den største Ærbødighed for den
  herskende Oplysningsidioti."
  
  "Ja men den Aften, De var hos os -- da sagde De jo netop ..."
  
  "Ja, jeg sagde lige netop det stik modsatte. Jeg priste Oplysningen.
  Men det var til Hansen-Maagerup. Og overfor ham var det Sandhed."
  
  "Kan da noget være sandt for Nogle og ikke for Andre?"
  
  "Ja, det kan det saa udmærket. For et Barn er saa meget Sandhed, som
  ikke er det for os Voksne. Man maa ikke gaa ud fra sine egne
  Begreber, naar man taler med Børn; for de taaler i det højeste
  Sandheden i opspædt Form."
  
  "Ja men Hansen-Maagerup er da ikke noget Barn."
  
  "Han er ligesom et Barn. Han tror paa Storken. Forstaar De: en
  moralsk Stork, en Oplysningsstork osv., der bringer os alt, hvad vi
  har Brug for, fikst og færdigt. Det kan slet ikke nytte at sige til
  ham, at Oplysning er noget Bras. Man maa nemlig selv have noget af
  den for at forstaa, at den ikke er noget værd."
  
  "Saa kan det da heller ikke nytte, at De siger det til mig."
  
  "Jo, det kan det godt. For en Dame har altid den Oplysning hun har
  Brug for."
  
  "Det forstaar jeg ikke. Men nu maa jeg hjem."
  
  "Skal De ind ad Alleen?"
  
  "Ja ..."
  
  "Har De noget imod at følges med mig?"
  
  "Nej -- hvad skulde jeg have imod det?"
  
  De blev ved at passiare sammen, mens han tog sit Overtøj paa. Anna
  havde faaet Tungen paa Gled og pludrede løs om, hvad der faldt hende
  ind. Mest var det nok om Vejret og sligt. Men det var iøvrigt Flyge
  ganske ligegyldigt. Han stod blot og saa paa hende og lyttede til
  hendes Stemmes lyse Klang.
  
  Det var mærkeligt med hendes Ansigt. Naar man saa det i Profil, var
  det, som blev det et ganske andet. Alt det bløde og barnlige, som
  ellers prægede det, veg bort, og i Stedet for fik man Øje paa en
  stærk og fast Linie, der fra Næsens fine Fløje drog sig ned mod Hagen
  og ligesom pressede sig sammen om Munden. Det var, som bævede der bag
  den et Spil af haarde og energiske Muskler. Og det faldt Flyge ind,
  at den Forsagthed, der ellers saa ofte laa næsten lammende over
  hendes Væsen, den gemte sig mest i de dybe blaa Øjne. Saa snart de
  ikke saa paa En, saa røbede den sig ikke.
  
  Han blev ved at iagttage hende, da de lidt efter gik ned ad Gaden
  sammen. Han havde en Fornemmelse, som om han idag saa hende for
  første Gang, og hans Sind fyldtes af en lys Opdagerglæde. Denne baade
  spæde og ranke Skikkelse, der i korte Sæt bares frem paa de smaa,
  sikre Ben, dette lille Hoved med det lyse Haar, der var strøget op
  over den ret store Nakke, disse smale, lige Skuldre føjede sig
  sammen til et Indtryk af Støthed, som han aldrig før havde fundet
  hos hende. Han syntes, hun saa ud, som gik hun bare og samlede paa
  Styrke for en skønne Dag at bryde igennem alt det, der nu stængende
  skød sig mellem hende og Livet.
  
  Han var med et bleven tavs. Han følte sig greben af en Forlegenhed,
  der saa ofte paakom ham overfor Kvinder, der vakte hans Behag og som
  han selv havde ondt ved at forklare sig. Den var som en ulden Dunst,
  der lagde sig over hans Hjerne og gjorde hans Tanker døde og flove.
  Hvad maatte hun tro om ham -- ham, der ellers havde saa stor Overflod
  af Ord ...?
  
  De var drejet om Hjørnet af den Sidevej, hvor han boede, og gik nu
  ned ad Alleen. Der kom en frisk og munter Blæst bag paa dem. Den
  tvang ham til at holde paa sin Hat og løsnede en Lok af hendes Haar.
  Begge to hældede de sig forover og løb nogle Skridt, inden de atter
  fandt fuld Ligevægt.
  
  Den løsrevne Haarlok flagrede lystigt i Vinden som en lang, smidig
  Vimpel. Og der undslap Anna et lille, leende og forskrækket Udbrud.
  
  "Det er en ordentlig Blæst!" sagde han. Noget _maatte_ han jo sige.
  
  "Aa, Herrerne kan da sagtens," svarede Anna og saa paa ham.
  
  Hendes Blik bar ham over Forlegenheden.
  
  "Kan vi sagtens?" sagde han. "Vi bliver jo simpelthen latterlige i
  Blæst. Man gaar og holder paa sin Hat, saa det ser ud, som om man
  holdt paa sit eget Hoved. Eller man holder ikke paa den, men lader
  den blæse af. Saa løber man efter den, mens Haaret rejser sig som
  Marehalmstotter paa Ens Hoved -- eller man fremviser sin skaldede
  Isse, der skinner som en blank Skilling -- og man skridter ud,
  pustende og stønnende, mens Hatten danser afsted i Snavset ... Nej,
  man er latterlig, hvordan man saa vender og drejer det."
  
  Hun lo. "Det har jeg saamænd aldrig tænkt over," sagde hun. "Jeg
  synes bare, det er Synd for Herrerne. Og saa giver jeg mig somme
  Tider ogsaa til at løbe efter Hatten. Det var da en Skam andet end at
  hjælpe dem, hvis man kan -- og saa løber vi om Kap -- alle tre -- ja,
  for Hatten løber jo ogsaa ... Men det er maaske ikke passende ...
  Forleden Dag var der en Herre, der begyndte at spørge mig ud."
  
  "Spurgte han Dem ud?"
  
  "Ja -- men han spurgte for Resten blot, hvor jeg boede. Det var en
  ældre En -- naturligvis. Ellers havde jeg vist heller ikke løbet
  efter Hatten. For han var meget nærmere ved den selv."
  
  "Sagde De ham saa det?"
  
  "Hvilket?"
  
  "Hvor De boede."
  
  "Jeg sagde bare, at jeg boede i Rosenvænget. Mere syntes jeg ikke kom
  ham ved. Det var kedeligt, at det ikke var paa Kristianshavn, sagde
  han bare. Hvad tror De i Grunden, han mente med det?"
  
  "Han skulde vel den Vej."
  
  "Tror De? Aa ja. Han _var_ nu ældre."
  
  ... Der var kun faa Mennesker i Alleen. Mest gamle Folk, der stred
  sig frem mod Blæsten. Undertiden tvang den dem næsten til at staa
  stille.
  
  "Jeg gaar og tænker paa," sagde Anna videre, "hvor det i Grunden er
  underligt at leve."
  
  "Aa ja -- mere underligt end egentlig behageligt."
  
  "Behageligheden er jo forskellig. Men det er underligt, at man saa
  tidt ikke kan gøre Folk Tjenester, fordi de vilde blive fornærmede,
  hvis man prøvede paa det. Jeg saa forleden Dag en Herre i en
  Sporvogn. Det var en meget pæn Herre, men han havde saadan en
  frygtelig Vorte paa Kinden. Jeg ved godt, hvordan man kan blive af
  med saadan en, og jeg kunde jo altsaa godt have sagt det til ham. Men
  havde jeg gjort det, saa var han naturligvis bare bleven vred."
  
  "Det var han rimeligvis."
  
  "Ja men det er jo netop det underlige. Hvis jeg nu havde været hans
  Søster, saa vilde der ikke være noget i det. Men hvorfor skal man
  absolut kende hinanden i Forvejen for at gøre hinanden Nytte? Der er
  nu det med Hattene -- _De_ synes maaske ikke en Gang, at det er
  rigtigt?"
  
  "Jeg tror helst, De skulde lade være."
  
  "Ja, det _er_ ogsaa rædsomt med mig. Hjemme der passer jeg virkelig
  saa nøje paa, at jeg ikke gør noget galt. Men saa snart jeg kommer
  udenfor en Dør, saa synes jeg, det er saa ligegyldigt, hvordan jeg
  er. For der er dog aldrig Nogen, der kender mig."
  
  "Saa skulde De se at komme lidt mere ud."
  
  "Mo'er synes ikke om det."
  
  "Har De forsøgt?"
  
  "Nej -- men jeg ved det jo."
  
  "Ved De hvad, Frøken Herding" -- han standsede et Øjeblik og slog
  Dupskoen af Stokken mod Stenbroen -- "var jeg i Deres Sted, saa
  gjorde jeg sandt for Dyden Oprør."
  
  Hun blev ved at gaa men bøjede Hovedet, som om hun overvejede denne
  Mulighed.
  
  "Nej," sagde hun saa, "det gør jeg nu ikke. For det er Synd for
  Mo'er."
  
  "Mener De det?"
  
  "Ja, det ved jeg, det vilde være. Hun vilde ikke kunne forstaa det.
  Og hun er jo saa sikker paa, at saadan som det er, saadan er det det
  bedste for mig."
  
  "Ja, det tror de jo allesammen -- alle de Ældre. Saadan som de gør
  det, saadan er det naturligvis det ene saliggørende. Men jeg mener
  netop, det er Synd for dem selv, at de faar Lov til at tro det."
  
  "Hvad Synd skulde der kunne være i det?"
  
  "Der er den Synd, at de gaar bare og bliver endnu ældre af det. Saa
  æld-ældgamle. De faar Lov til at stænge sig af. Naar man har Børn,
  saa er det gennem dem, man skal holde sig Døren aaben til Fremtiden.
  De er inde i Ens Liv, og saa gaar de ud i Verden og bringer stadig
  noget nyt og friskt med der ude fra. Gennem dem faar Forældrene Lov
  til at leve med i den næste Slægt ogsaa: de staar endnu midt ude i
  det hele og kan mærke, hvordan det lufter ind imod dem ... Men naar
  Børnene gemmer sig ind til En og med Villie gør sig gamle ligesom En
  selv, saa er der jo slet ikke mere. Saa synes man, at hele Verden
  udenom En er bleven ond, og saa er der ikke mere tilbage -- uden at
  dø."
  
  Han havde talt sig varm. Men Anna rystede bedrøvet paa Hovedet.
  
  "Mo'er vilde slet ikke kunne forstaa saadan noget som det, De der
  siger. Hun vilde bare synes, jeg svigtede hende. Nu har hun det godt:
  hun bryder sig ikke om noget udenfor, bare hun har mig. Jeg turde
  saamænd ikke en Gang fortælle hende, at jeg vilde op til Dem idag."
  
  Hun lo -- en Smule forlegent.
  
  "Hvad tror hun da?"
  
  "Hun tror, jeg er hos Onkel Kihler. Det var jeg ogsaa: jeg plejer at
  se op til ham en Gang om Maaneden. Men han var ikke hjemme. Og saa
  fik jeg saadan en pludselig Lyst til at ..."
  
  "Til at faa noget at læse i?"
  
  "Ja."
  
  "Det var letsindigt af Dem, Frøken. For nu slipper jeg Dem ikke igen
  saadan uden videre."
  
  "Hvad vil De da gøre ved mig?" Hun saa saa hjælpeløst forskrækket
  ud, at han kom til at le.
  
  "Jeg vil saamænd have Dem med ind paa en Kafé."
  
  "Der har jeg aldrig været før." Hun blev rød af Glæde. "Og saa kan
  jeg ogsaa meget bedre fortælle Mo'er, at jeg har været sammen med
  Dem."
  
  "Mener De det?"
  
  "Ja -- for saa er det jo Dem, der har inviteret mig og ikke mig, der
  ..."
  
  "Er gaaet op til en fremmed Herre -- nej. Med andre Ord: vi lyver
  lidt -- ikke sandt?"
  
  "Ja, det gør vi vel," sagde hun og saa angerfuldt paa ham.
  
  -- -- De var naaet ned til Vesterbros Passage og vilde gaa tværs over
  Gaden. Fra den ene Side kom der en Række Arbejdsvogne, fra den anden
  susede en elektrisk Sporvogn frem. Anna saa ikke Sporvognen og vilde
  gaa frem lige foran den.
  
  Flyge stak uden at tænke over det sin Arm ind under hendes og holdt
  hende saaledes tilbage. Den blev ved at hvile der, til de var naaet
  over Gaden. Anna gjorde intet for at gøre sig fri. Og han kunde mærke
  hendes Arms Varme gennem sit Frakkeærme.
  
  Det blev ham, der af egen Drift gav slip. Hun syntes ikke et Øjeblik
  at have tænkt over, at de havde gaaet der Arm i Arm.
  
  "Men jeg kan jo ikke blive længe hjemme fra," sagde hun pludselig --
  hun var endnu inde i Samtalen fra før. "For saa troer Mo'er straks,
  at jeg er kommen noget til."
  
  -- -- De tog Plads udenfor en af Kaféerne i Nærheden af Tivoli. Flyge
  vilde helst gaa ind i Kaféen, han vilde ikke gerne udsætte sig for
  senere at blive beskudt med Spørgsmaal om, hvem den Dame var, han
  havde haft med. Men Anna holdt paa, at de skulde sidde udenfor. Der
  kunde de have det nok saa lunt, og der var Læ for Vinden.
  
  Anna skulde have Chokolade, naturligvis. Flyge vilde, at der ogsaa
  skulde være Vin.
  
  Men da de havde faaet det, blev han paany tavs og vidste ikke ret,
  hvad han skulde sige til hende.
  
  Anna lod ikke til at mærke det. Hun var i ypperligt Humør og lo og
  pludrede løs med Munden fuld af Kage.
  
  "Tror De, saadan en Kafé betaler sig?" sagde hun. "Det tror jeg, den
  gør. Her sidder altid saa mange, naar man gaar forbi. Især Herrer.
  Jeg har for Resten somme Tider saa ondt af dem."
  
  "Hvorfor det?"
  
  "Jo, for de ser tidt saa ulykkelige ud -- de kan sidde og se helt
  fortabt paa deres Smørrebrød. De har naturligvis ikke noget andet
  Sted -- jeg vil nok sige: saadan Dag ud og Dag ind at sidde og spise
  ganske alene ved et lille Bord -- Tak! det skulde jeg dog ikke have
  noget af. De er vist ogsaa sære, mange af dem -- jeg synes, de, som
  varter op, de gaar og ser saa underligt paa dem ... Kan De se den
  tykke Opvarter der -- sikke han ligefrem slænger Maden ned paa Bordet
  foran dem ... Se, der kommer en Hund -- aa, det er Synd: den faar
  vist ikke noget. Jeg kan ikke forstaa, at Nogen kan nænne at tage en
  Hund med paa saadan et Sted og saa lade den staa og se med tør Mund
  paa, at man selv spiser ... Ja, kom Du bare her hen, min Ven, saa
  skal Du faa Sukker ... Monstro den holder af Sukker? ... Saa -- sitze
  -- god Hund ... Nej, hvad er nu det?"
  
  Hunden havde meget behændigt grebet det Stykke Sukker, hun kastede
  ind i Gabet paa den. Men opmuntret herved havde den med et Sæt sat
  sine Forpoter op i hendes Skød. Og i sin Overraskelse havde Anna
  ganske rolig ladet den snappe en Kage, som hun holdt i den anden
  Haand.
  
  "Nej stop, det var ikke Meningen -- fy, skamme sig ..."
  
  Flyge sad ganske stille og lunede sig i hendes Nærhed. Og han sagde
  til sig selv, at paa denne Maade skulde man egentlig altid have det
  med Kvinder. Ingen Forelskelse, ingen Uro. Bare have dem om sig som
  en sagte Musik.
  
  Han hævede sit Glas og drak med hende.
  
  "Skaal, Frøken!" sagde han. "Paa et langt, langt Bekendtskab!"
  
  "Tak" -- hun lo -- "jeg bliver saa fuld som en Allike, naar jeg har
  drukket dette her."
  
  ... Paa en Gang var der en ung Mand, der inde fra Kaféen stilede hen
  mod Bordet, hvor de sad. Han var høj med lyst krøllet Haar og et
  svagt Fuldskæg. Gangen var en Smule slentrende, og to store Hænder
  med stærkt fremtrædende Sener dinglede frem og tilbage ved hans
  Sider. I den ene holdt han en lille Haandkuffert, og for Resten havde
  han intet Overtøj men var klædt i en grov blaa Jakke, der var knappet
  helt op i Halsen.
  
  Uden at tage fjerneste Hensyn til Flyges Nærværelse gik han lige hen
  til Anna, glædestraalende og svingende med Haandkufferten.
  
  "Frøken Herding!" raabte han, "Frøken Herding! Nej, det var da
  morsomt, det var da forfærdelig morsomt!"
  
  Anna var lige bleven forsonet med Hunden. Hun havde taget en Lommekam
  frem, og bøjet ned over den var hun i Færd med at frisere dens Øren.
  Men ved Lyden af denne Stemme saa hun i Vejret, og op i hendes Kinder
  skød der en varm Strøm af Blod.
  
  "Bøg! ... Nej dog! hvordan kommer De her?" ... Hun rejste sig op og
  rakte ham sin Haand, som han stærkt rystede frem og tilbage.
  
  "Jeg kommer lige fra Banegaarden. Igaar blev jeg færdig med
  Militærtjenesten -- nu har jeg rejst hele Natten ... Og saa skal jeg
  netop komme her ind og spise Frokost ... Og det første Menneske, jeg
  træffer paa -- det skal være Dem!"
  
  "Vi havde vel nok truffet hinanden alligevel. For De var da kommen op
  til os -- ikke sandt -- det var De da?"
  
  "Naturligvis var jeg det ... skønt jeg vidste jo ikke Deres Adresse
  -- -- men det er da meget morsommere at mødes saadan rent tilfældig.
  De er jo snart det eneste Menneske, jeg kender her i København -- ja,
  og saa Deres Mo'er da ... Hun har det vel godt kan jeg tænke ...?"
  
  De stod begge to og saa hinanden smilende ind i Øjnene. Hunden, der
  mærkede, at den nok ikke kunde vente sig mere af Anna, forsøgte at
  indsmigre sig hos Bøg ved logrende at gnide sig op ad hans Ben. Ingen
  syntes at tænke paa Flyge.
  
  Han maatte selv bede om at blive forestillet for den unge Mand.
  
  "Ja, det er sandt," sagde Anna. "Det er Hr. Bøg, Viggo Bøg, en meget
  god Barndomsven af mig. Og det er Hr. ... Hr. ..." Hun stirrede paa
  ham. I sin glade Forfjamskelse kunde hun paa en Gang ikke finde hans
  Navn frem af sin Hukommelse.
  
  "Flyge," sagde han med et lille Smil.
  
  "Ja, Hr. Flyge -- om Forladelse ... Men saa sæt Dem dog ned, Bøg."
  
  Bøg trykkede Flyges Haand og saa spørgende paa ham.
  
  "Ja, hvis Hr. Flyge tillader?"
  
  "Værsaaartig."
  
  Bøg rykkede en Stol hen til Bordet og tog Plads. Anna blev ved at se
  dybt paa ham.
  
  "Nu bliver De her da nogen Tid -- her i Byen," sagde hun.
  
  "Ja -- jeg har jo faaet en Plads herinde. Det er derfor, jeg kommer
  her. Jeg skal tiltræde den imorgen."
  
  "En Plads? Nej virkelig? Er den god?"
  
  "Aa -- jeg begynder med halvfjerds om Maaneden. Men saa er det saa
  udmærket, at det er noget helt nyt. 'Avanti' -- kender De det?"
  
  "Nej."
  
  "Det er et Aktieselskab. Det skal udnytte en ny Opfindelse -- en
  kemisk Sammensætning -- til Fremstilling af Næringsmidler."
  
  "Er det saadan, at man kan gaa med et helt Rugbrød i en
  Pebermynteæske? For det har jeg læst om i 'Familie-Journalen'."
  
  "Nej, saa vidt er man nok ikke endnu. Jeg kender for Resten slet ikke
  noget til det, jeg bliver først sat ind i det, naar jeg nu imorgen
  kommer paa Fabrikken. Og saa maa jeg give mit Ord paa, at jeg ikke
  vil røbe Hemmeligheden."
  
  "Saa skal De naturligvis være den, der staar for det hele?"
  
  "Nej, det tror jeg dog ikke. Der gaar nok nogle Aar, inden jeg naaer
  saa vidt. Men det er jo alligevel et storartet Held for mig, at jeg
  har faaet den Plads, skønt jeg endnu ikke har taget min Eksamen."
  
  "De vil være Polytekniker?" blandede Flyge sig i Samtalen.
  
  "Ja, jeg vil læse ved Siden af. Og noget kan jeg da allerede."
  
  "Men hvordan var det, Bøg," sagde Anna, "jeg synes, De var kommen til
  Jernbanen."
  
  Han trak paa Skulderen.
  
  "Det var jeg ogsaa," sagde han. "Men det passede ikke for mig. Sidde
  der inde paa Kontoret -- og saa se Togene suse forbi og forbi -- ud i
  Verden. Nej det _kunde_ jeg ikke. Saa gik jeg en skønne Dag til gamle
  Møller ..."
  
  "Overlæreren? Hvordan har han det?"
  
  "Udmærket! Jeg sagde til ham, at han _maatte_ læse med mig -- Fysik
  og Kemi -- og hvad der ellers skulde til. Det gjorde han ogsaa, men
  det gik kun langsomt, for jeg havde jo ikke saa megen Fritid ..."
  
  "Og Møller kunde vel heller ikke lære Dem noget videre?"
  
  "Jo--o-- han har skam været dygtig en Gang ... Men nu er jeg jo glad,
  at jeg er kommen saa vidt. Det skal nok gaa -- det tror jeg da saa
  sikkert."
  
  Flyge havde siddet tavs og vippet frem og tilbage paa Stolen. Uden at
  han ret vilde tilstaa det for sig selv, virkede Bøg en Kende
  ubehageligt paa ham. Al denne uplejede Frejdighed skurrede mod hans
  Nerver.
  
  Han fik Lyst til at drille ham en Smule.
  
  "Er De nu ikke lidt nervøs, naar De tænker paa Deres nye Stilling?"
  sagde han.
  
  "Nervøs -- nej! Hvad skulde der være at være nervøs for? Selv ved jeg
  jo i Grunden slet ikke, hvad det er, jeg gaar ind til. Men de, som
  har antaget mig, de maa jo tro paa, at jeg kan bruges. Og saa kan jeg
  det vel ogsaa nok."
  
  "Jo -- men Ansvaret ved det hele -- det var det, jeg tænkte paa ...
  Her er altsaa Talen om kemisk Fremstilling af Levnedsmidler -- ikke
  sandt? Lad os antage, at det gaar ud paa at erstatte f. Eks. Kødet
  som Næringsmiddel ..."
  
  "Jamen det gør det vist ikke."
  
  "Maaske ikke -- men De ved det dog ikke -- det kunde i al Fald
  udvikle sig derhen. Vi sætter det nu. Kan De saa ikke se, hvilken
  Revolution De der vilde være med til? Tusinder af Mennesker brødløse
  -- jagede ud i Fortvivlelse ... Men Deres Fabrik stor og kvabset af
  Ubarmhjertighed -- skovlende Guldet ind ..."
  
  "Jamen saa vilde jeg naturligvis røbe Hemmeligheden, saa Alle kunde
  nyde godt af den."
  
  "De skal jo give Deres Ord."
  
  "Man kan ikke binde sig til noget, som er skændigt. En Opfindelse
  bliver jo da gjort for at gøre godt mod Menneskene. Gør den ikke
  det, saa vil den aldrig kunne gaa -- nej, den vil aldrig kunne gaa!"
  
  "Maaske. Men selv om den gør godt, saa forlanger den ogsaa Ofre.
  Menneske-Ofre. De faar maaske ikke hele Elendigheden ind paa Dem. De
  kan sidde paa Deres Fabrik og føle Virksomheden vokse under Dem. Og i
  Aviserne vil De kunne læse mange smukke Ting om, hvor stor en
  Velgerning De er med til at berede Menneskeheden. Men Elendigheden er
  der alligevel. Den skjuler sig rundt om i Krogene. Bliver Verden
  overhovedet lykkeligere af Fremskridt? Sæt nu, Talen var om en
  Opfindelse, der vendte op og ned paa alle Begreber i Verden, saa det
  bestaaende gik ganske i Stykker ..."
  
  "Ja, saa fik vi vel noget andet bestaaende i Stedet. Og maaske noget
  bedre. I al Fald kan vel det ene være ligesaa godt som det andet."
  
  "De er en farlig Person, lader det til, Hr. Bøg."
  
  "Jeg -- haha -- nej, det mener De nok ikke ... Men nu kommer jeg skam
  til at gaa. For jeg maa jo bruge Dagen idag til at se mig om i Byen.
  Imorgen skal jeg paa Fabrikken, og saa faar jeg jo ikke megen Tid.
  Gaar De med, Frøken Anna ..."
  
  "Ja -- se, Frøken Anna var jo egentlig min Dame ..."
  
  "Jo -- ja undskyld -- men jeg kan jo slet ikke hitte om i Byen alene.
  Jeg har aldrig været her før nemlig. Hvis Frøken Anna nu gik med mig
  -- saa blev det jo saa meget lettere. Vil De ikke nok det, Frøken
  Anna?"
  
  "Jo, det vil jeg gerne," sagde Anna uden Betænkning. Men skottende
  hen til Flyge føjede hun til: "For De skal vel alligevel ..."
  
  "Jeg skal paa Biblioteket -- ja. Saa mig skal De ikke tage Hensyn
  til."
  
  Han slog ud med Haanden, og Anna og Bøg sagde Farvel. Det forekom
  ham, at der glimtede en Smule underfundig Nysgerrighed i Annas Øjne.
  Hun var dog Kvinde -- vilde sagtens søge at udfinde, om der ikke hos
  ham skulde findes lidt Fortrydelse, kanske endogsaa en Anelse af
  Skinsyge ...
  
  Endnu mens han stod og betalte Opvarteren, saa han de to unge
  Skikkelser dreje om det nærmeste Hjørne. Bøg tog lange Skridt og
  svingede stadig med Haandkufferten i Luften. Anna næsten _løb_ ved
  Siden af ham.
  
  Og frem hvirvlede det begyndende Efteraars lille raske Blæst -- en
  munter lille Storm, der var kaad som en Hundehvalp og som dansede om
  dem og nappede dem i Klæderne ...
  
  ... en rask lille Blæst, der laa paa Lur bag Gadehjørner og som foer
  halsende frem og klaprede med Skilte og Vejrhaner ...
  
  
  
  
  Flyge gik op i Biblioteket.
  
  Da han i sin Tid havde taget mod Stillingen deroppe, var det ikke
  fordi han ønskede for bestandig at blive Biblioteksaand eller
  Arkivvæsen. Han havde lige taget Magisterkonferens i romansk Sprog
  med udmærket Udfald, og nogle Tidsskriftsartikler havde vakt nogen
  videnskabelig Opmærksomhed for hans Navn. Fremtiden syntes ham ikke
  tvivlsom: den maatte føre ham gennem en Doktordisputats til en
  Universitetsstilling. Assistentposten i Biblioteket var altsaa kun
  til ganske foreløbig at flyde paa.
  
  Men lidt efter lidt havde Bøgerne trængt sig ind i hans Sind og
  omklamret hans Fantasi, saa at han ikke kunde slippe dem.
  
  Der stod de paa de lange, hvidmalede Reoler, Bind ved Bind, Ryg ved
  Ryg i uendelige Rækker. Tanker, der forlængst var blegede og visne,
  Tanker, der i eneboeragtig Kyskhed var fremmede for Hoben, og atter
  Tanker, der endnu hver Dag strakte deres tusinde Rodtrevler rundt om
  i Sindene. Men lige taalmodige var de, alle disse Bøger, stod
  urørlige og lydige, som Soldater i Geleddet, ventende paa det
  Kommandoord, der skulde sætte dem i Virksomhed.
  
  Og denne Hær med dens Uoverskuelighed af Afdelinger var ikke en
  tilfældig samlet Flok, der en skønne Dag kunde møde sin Overmand og
  hvis Rækker kunde opløses. Den var sammensat af alle Vaabenarter og
  alle Nationer, og gennem alle Tider havde Slægt paa Slægt opbudt sin
  Styrke for at kunne yde sit Bidrag dertil.
  
  Flyge følte sig som en Konge, naar han saa hen over alle disse
  Rækker. Han herskede over dem, kunde kalde enhver af dem til sin
  Tjeneste, naar han vilde. Men ukaldede kom de aldrig. De trængte sig
  ikke frem med dum, utidig Passiar og kaglende Vigtighed, med ørkesløs
  Udkrammen af ligegyldige og forvrøvlede Meninger. De ytrede sig, naar
  man spurgte dem, og blev de ikke spurgt, saa tav de.
  
  Han havde efterhaanden udviklet sin Smag for Læsning til det bizarre.
  Han læste ikke mere for det Livs Skyld, der rummedes i Bøgerne. Helst
  søgte han til de Værker, som ingen Andre læste, de glemte og
  forsmaaede, og fandt en egen Nydelse deri, at han kunde føle sig ene
  om deres Selskab.
  
  Saaledes kunde han med en stille Tilfredshed tage for sig en
  indbunden Aargang af en eller anden gammel Avis. Han lod Øjet glide
  hen over det gulnede Papir og den blegede Tryksværte. Spalte op og
  Spalte ned kunde han læse Artikler, Nyheder, vrede og tilfredse,
  perfide og ørkesløse.
  
  Hvor de havde sprættet, alle disse Sjæle, som havde undfanget dem,
  hvor de havde spruttet, disse Penne, som havde skrevet dem, hvor de
  havde pirret op i Myretuen! Og nu stod Resultaterne der, kendt døde
  og magtesløse af Livet, der blev ved at rulle hen over dem ... Med en
  vis ondskabsfuld Glæde kunde han fordybe sig i en saadan gammel
  afmægtig Artikel: hvor var nu den Blæst henne, som den havde rejst?
  Glemt, glemt altsammen, mens andre Aviser, lige optagne af sig selv,
  lige spjættende af unyttig Iver, hver Dag flagrede ud, hvirvledes
  rundt som Sneflokke og faldt til Jorden ...
  
  Selv en daarlig Avisartikel fik dog undertiden her i Verden sin
  Straf: den at blive læst flere Aar efter, at den var skreven ...
  
  Men det var ikke blot Bøgerne, der optog ham. Ogsaa de Mennesker, der
  søgte Biblioteket, skaffede ham Nydelser.
  
  Der var nogle, der sneg sig ind som Tiggere. De blev staaende ved
  Døren, ydmygt blussende af Generthed, inden de vovede sig frem med en
  stakaandet Anmodning. Og de satte sig paa Kanten af Stolen, mens de
  ventede. Der var unge Studenter imellem, der var gamle, underlig
  jordslaaede Autodidakter, og der var unge Piger, der vilde laane
  Billedværker ... Dem var det morsomt at skræmme og imponere. Naar man
  saa paa dem med et eget lærd, dødt misbilligende Blik, kunde deres
  Forlegenhed stige til en selvudslettende Højde.
  
  Men der var ogsaa dem, der kom skridtende ind med en vis uindviet
  Fripostighed. De trampede i Gulvet og stillede med høj Røst
  Forlangender om de Bøger, de ønskede. Og naar de havde gjort det,
  satte de sig ned, stak Hænderne i Lommerne og strakte med en frygtløs
  Gaben Benene fra sig. De var til himlende Forargelse for Bibliotekets
  gamle Bud, der stiv i Nakken og barket af mange Aars Ensformighed
  hentede Folianterne fra Reolerne.
  
  Og endelig Læsestuens Stamgæster, der hver Dag til nøjagtig samme Tid
  kom ind, fik deres Bog udleveret og satte sig til at gøre
  Optegnelser. Nogle af dem var Videnskabsmænd og Studerende -- for
  andre var Læsestuen kun et lunt Opholdssted, der var blevet dem en
  Vane og hvor de søgte en Afbrydelse i Dagenes Træghed ...
  
  I Biblioteket følte Flyge sig i Ligevægt. Naar han sad deroppe bag
  sin Pult, blev han greben af en mild og styrkende Kedsomhed, der
  kvalte alle Længsler og forjog alle usunde Drømme.
  
  Men idag kunde han ikke ret falde til Ro. Han saa for sig Anna og
  Bøg, som de sammen gik ned ad Gaden fra Kaféen. Denne Bøg -- han
  ærgrede sig i stigende Grad over ham, -- saa ugenert selvskreven han
  havde teet sig, han med sine store, daskende Hænder.
  
  Men det kunde ikke nægtes, at han bar sit Hoved rankt frem. Da han
  gik der med Annas lille spæde og faste Skikkelse trippende ved Siden
  af sig, saa han saa urokkelig sikker ud, som om han havde tilbudt sig
  at være hendes Værn og Forsyn mod alt, hvad der kunde møde hende af
  ondt. Højst sandsynligt, at han virkelig kunde paatage sig det. Thi
  han syntes at eje den blanke Uvidenheds Naadegave, den medfødte
  Ubetydeligheds Sikkerhed og Herskeevne.
  
  Muligvis var det den inderligste Daarskab at misunde ham det.
  Hvad vedkom overhovedet denne lille Frøken Herding ham,
  Biblioteksassistent Preben Flyge? Saadan en lille Mo'ers Skødeunge,
  der gik og pippede nysgerrigt om det Liv, hun ikke kendte ...
  
  Men paa en Gang syntes han, at han sad her i Biblioteket som i en
  aaben Begravelse. Var ikke alle disse Bøger Sarkofager, hvori døde
  Tanker smuldrede hen, spredende en mulden Liglugt om sig? Og disse
  Skikkelser, der gled ind og ud uden Lyd eller som sad ubevægeligt
  bøjede over Bøgerne -- var det Liv, de førte? Gjaldt det ikke om de
  fleste af dem, at de blot bevægede sig, tænkte, skrev og drog Aande,
  fordi den Død, der ejede dem, ikke havde fundet det Umagen værd at
  standse disse udvortes Rørelser? Skygger, Skygger ...
  
  Levede han selv? Eller var han ikke højtideligt anbragt paa _lit de
  parade_? Dag for Dag blev han mere og mere død. Bogrækkerne trængte
  sig tættere og tættere sammen om ham, saa han ikke kunde røre sig. De
  filtrede ham ind i et Net af døde Tanker, et Mylr af Traade, der alle
  lovede at føre ham ud til Liv. Men naar han greb en enkelt og vilde
  følge den, saa han alle de andre for sig, og han blev greben af Angst
  for, at den, han holdt i sin Haand, ikke skulde være den rette. Længe
  kunde han staa tvivlraadig og stirre paa Nettets indviklede
  Slyngninger, til det alt var ved at løbe i et for hans Blik. Saa greb
  han ganske vilkaarlig en ny Traad, den første, der faldt ham i Hænde
  -- og atter tøvede han, atter greb han en ny -- atter døde der et
  Stykke af ham ...
  
  Med et bittert Smil indtog han sin Plads bag Pulten, hvorfra han
  skulde lede Udlaanet.
  
  "Her sidder man nu," tænkte han, "og formodentlig vil jeg alle mine
  Dage blive ved at komme her hver Dag, sætte mig ned og være rede til
  at staa paa Pinde for Oplysningsidioterne. De vil komme til mig og
  bede mig om at række dem Giftbægeret. Jeg vil gøre det med et
  beredvilligt Sind, for de fortjener ikke bedre. Og alle Tænkernes
  svimle og farlige Tanker, alle Digternes syge og hede Længsler, alle
  de lærde Penneskafters ligegyldige Reporter-Kendsgerninger vil
  klumpes sammen i deres smaa og fattige Hjerner. Og de vil glemme, at
  de selv er til, og af hundrede gamle Bøgers Forvirring vil de
  sammenskrive hundrede nye. Saa vil de nye Bøger hoppe op paa de lange
  Reoler og være rede til at gyde deres Indmad i andre Hjerner og atter
  blive til nye Bøger ...
  
  Og disse Bøger vil blive sendt ud til Folket for ogsaa at udmarve
  det. Smaa, uldne Bøger vil lægge sig som Filt over Villierne. Og der
  vil blive gjort endnu flere Bøger. Folket selv vil skrive dem:
  Skomagere og Skræddere, Husmænd og Inderster, Vaagekoner og
  Jordemødre. Og deres Sjæle vil blive som stegte Gæs, af hvilke Lever
  og Lunge og Hjerte og Indvolde er tagne ud og erstattede med Æbler og
  Svesker. Herrejemini! hvor de vil kro sig, hvor de vil føle paa deres
  Maver og skændes om, hvis der er stoppet mest ..."
  
  ... Der kom en gammel Mand for at laane en Bog. Han var høj og tynd,
  havde hvidt Fuldskæg og Briller og var klædt i en luslidt sort
  Frakke, af hvis Ærmer et Par lange, stilkede Arme stak frem. Naar han
  kom skridtende hen over Gulvet paa sine tynde Ben, saa det ud, som om
  de knap kunde bære ham.
  
  Flyge kendte ham godt. Det var en pensioneret Præst. For tyve Aar
  siden havde han taget Afsked: han havde da set ud nøjagtig ligesaa
  gammel som nu, og hans Ydre vakte en Forestilling om, at han heller
  aldrig kunde blive ældre. Livets Safter var forlængst tørrede ind i
  hans magre og kantede, næsten gennemsigtige Krop. Derfor syntes der
  nu heller ikke mere at være noget tilbage hos ham, som Tiden kunde
  tære paa.
  
  I de Aar, Flyge havde været ansat i Biblioteket, havde denne Mand
  hver Dag givet Møde. Og stedse havde han laant Værker, der angik et
  og det samme Emne: Tiendepligtens Oprindelse i Danmark. Men Ingen
  vidste, hvad han tilstræbte med disse Studier.
  
  Da han nu kom hen til Flyge, saa denne skarpt paa ham. Under Armen
  havde han et Par gamle Kvartbind i fuldt Læder, dem ønskede han at
  faa byttet.
  
  Flyge lod hente, hvad han ønskede, og rakte ham Bøgerne.
  
  "De interesserer Dem for Tiendeforhold, Pastor Briksen," sagde han
  venskabeligt.
  
  "Ja," svarede Pastor Briksen og virrede lidt med Hovedet, "-- det er
  jo -- det er jo et temmelig stort Emne."
  
  "De vil formodentlig udgive et Værk derom?"
  
  Den gamle Mand rødmede som en ung Pige, der ser sin første
  jomfruelige Tilbøjelighed afsløret.
  
  "Ja -- hm -- det kommer jo an paa ..."
  
  "Ja undskyld, jeg saadan blander mig i det -- men jeg interesserer
  mig selv en Smule for disse Spørgsmaal."
  
  "Gør De? Gør De virkelig?" -- Han saa mistænksomt paa ham.
  
  "Ja. Men yderst platonisk. Jeg vilde aldrig vove at give mig
  videnskabelig af med dem."
  
  "Aa, hvorfor ikke det? Det gælder jo blot om at have en Smule
  Taalmodighed."
  
  Flyge bøjede sig med et pludseligt Sæt frem imod ham.
  
  "Jamen sæt nu -- sæt nu, jeg gav mig til at skrive et Værk om det --
  og jeg saa aldrig fik Værket færdigt!"
  
  "Ja -- man vil jo naturligvis gerne have lidt Udbytte af det. Jo, det
  vil man. Ungdommen især. Det kan jeg saa godt forstaa."
  
  "Jeg synes ikke, man her kan tale om, hvad man gerne _vil_. For mig
  staar det saadan, at man _maa_ have det, maa absolut. Tænk at se
  tilbage paa alle de mange Dage, man har anvendt til det -- og saa
  maaske maatte indrømme, at man har stjaalet dem alle til Hobe ..."
  
  "Stjaalet dem? Hvordan skulde det gaa til? Hvordan skulde man kunne
  stjæle Dagene?"
  
  "Man stjæler alle de Dage, da man intet udretter. Man tager dem fra
  Livet -- det, som det var Ens Pligt at leve. Og naar man saa lægger
  dem sammen, Dag til Dag, saa de tilsidst bliver til Aar -- er det saa
  ikke, som om man havde udslettet sig selv af Tilværelsen for hele den
  lange Tid? Er det ikke en Slags Selvmord? Vi ser det jo heroppe, vi
  Biblioteksmænd. Vi ser Folk saadan gaa om og lade sig selv gaa til
  Spilde."
  
  "Da maa jeg sandelig tilstaa -- denne Betragtningsmaade forekommer
  mig dog ellers ..."
  
  "Ja, Dem kan den jo aldrig berøre pinligt, Pastor Briksen. De, som
  virkelig arbejder paa et stort Værk og som efter al menneskelig
  Beregning ogsaa naaer at faa det fuldført. De er maaske allerede
  færdig -- ha ha -- De mangler maaske bare at faa det trykt ... Men
  har De ikke somme Tider her oppe lagt Mærke til saa den Ene og saa
  den Anden, som kommer herop Dag efter Dag og som bare gaar her og
  bliver hængende? ... De bider sig fast i et eller andet Spørgsmaal,
  som de aldrig slipper fra igen. Det er saadan noget lignende som at
  samle paa tomme Sneglehuse."
  
  "Naa -- naa ..." Den gamle Præst var bleven højrød i Hovedet.
  
  "Jo -- for Kundskaberne har for dem fuldstændig mistet deres
  Omsætningsværdi som Kundskaber. De bliver bare dyngede op. Det er en
  Sport, det hele. Hvad mener De om at opdage Nordpolen?"
  
  "Ja -- -- det er jo -- -- det er jo i og for sig ganske
  interesseløst."
  
  "Synes De? Aa -- jeg ved dog ikke. Jeg mener dog, de lever, de, som
  prøver det. De ofrer sig naturligvis ikke for nogen Sag -- for der er
  ingen Sag -- men de lever, saa længe det staar paa, i højere og
  rigere Stræben end vi Andre. _Det_ har alligevel Folk ondt af der
  kommer de snadrende og skal regne ud, om Nordpolen nu ogsaa kan give
  Valuta for Pengene og Menneskelivene. Og saa aner de ikke, at her
  oppe i Biblioteket gaar der hver Dag Snese af Mennesker og øder Aar
  paa at opdage en eller anden videnskabelig Nordpol -- som i de fleste
  Tilfælde er opdaget for længe siden -- af Andre."
  
  "Ja, jeg kan aldeles ikke dele Deres Anskuelser. Aldeles ikke."
  Præsten vendte ham vredt Ryggen og gik.
  
  Men Flyge saa efter ham med et lille Smil.
  
  "Der nappede jeg ham dog i Sjælen," tænkte han.
  
  Og han blev ved at sidde med dette Smil om Munden, mens Folk blev ved
  at komme og gaa, bringende Bøger, krævende Bøger -- og mens Støvet af
  hundredaarige Bøger hvirvledes op i smaa, krusede Skyer og dalede
  ned, læggende sig paa andre Bøger, dækkende Tanke-Sarkofagerne i
  stedse tættere og tættere Lag.
  
  
  
  
  Mere end Flyge ret vilde være ved det flakkede hans Tanker om Viggo
  Bøg.
  
  Hvad kendte han til ham? Hvad vidste han om ham? En Dag var han brudt
  ind i hans Forestillingskres, som mellem Aar og Dag saa mange Andre
  gjorde det -- det var det hele. Og alligevel fornam han det, som om
  han i ham havde fundet en hemmelig Modstander, der stedse truede hans
  Ro. Til at træffe sammen med ham havde han imidlertid ikke Lyst. Han
  havde paa Fornemmelsen, at Bøg maatte være bleven en hyppig Gæst hos
  Fru Herding. Og derfor holdt han sig selv borte derfra.
  
  Hvad skulde han i Grunden ogsaa hos de Mennesker? Hvorfor grave sig
  dybere ind i et Bekendtskab, som dog ikke i Længden kunde fængsle
  ham?
  
  En vis Nyfigenhed kunde han imidlertid ikke gøre sig fri for ... Han
  kunde da i Grunden ogsaa se op til Hansen-Maagerup. Han var saa
  skikkelig, saa inderlig skikkelig. Hvorfor da paa en Gang svigte ham?
  
  Til sit Besøg valgte han en Søndag Formiddag. Det var ikke
  sandsynligt, at der paa den Tid af Dagen var Gæster.
  
  ... Hansen-Maagerup selv var den, der lukkede op for ham, da han
  havde ringet paa. Han var lige kommen hjem fra Kirke og var ganske
  sortklædt. Hans Næse skinnede endnu mere glødende og blank end
  sædvanlig -- i Reglen et sikkert Tegn paa, at et eller andet satte
  ham i en trist Sindsstemning. Thi Hansen-Maagerup havde den tragiske
  Skæbne, at hans Nedtrykthed altid øvede sin Indflydelse paa Næsen.
  Den kunde tindre med Fyrtaarnsglans, saa at han gjorde Indtryk af at
  være illumineret af Glæde, naar hans stakkels Hjerte netop var mest
  sorgfuldt.
  
  Han førte Flyge ind i sit Værelse. Der stod en halvtømt Kop Kaffe, og
  ved Siden af laa en Bog opslaaet. Det var et Bind af H. C. Andersens
  Eventyr, det eneste ikke-teologiske Værk, som Hansen-Maagerup ejede.
  Naar han blev greben af et af sine Anfald af Tungsind, tyede han
  gerne hertil.
  
  "Det var rart, Du kom," sagde Hansen-Maagerup og trykkede Flyges
  Haand. "Jeg trængte saa meget til at komme til at tale med et
  Menneske."
  
  Flyge rejste Hovedet og lyttede. Det tyktes ham, at der lød Stemmer
  inde fra Dagligstuen.
  
  "Her er nok Fremmede?" sagde han.
  
  "Aa, det er bare Fruens Bro'er og saa ham Kemikeren eller hvad han er
  for En -- det er En, der hedder Bøg, han kommer her saa meget i den
  sidste Tid. De skal nok en Tur ud paa Frederiksberg og drikke Kaffe.
  Mig vilde de ogsaa have haft med, men jeg er ikke ligefrem i Humør
  til den Slags Pjankeri."
  
  "Er der gaaet Dig noget imod?"
  
  "Nej, det kan jeg ikke sige, for det er der ikke. Men naar man sidder
  saadan hen for sig selv, saa kommer man mange Gange i Tanker om saa
  meget. Der er jo baade det ene og det andet, som er kommet anderledes
  end man havde tænkt sig det."
  
  Hans runde, blaa Øjne fik fugtig Glans. Og hans troskyldigt plumpe
  Hænder famlede nervøst som efter et Holdepunkt, de ikke kunde finde.
  
  "Det er jo det," sagde han næsten hæftigt, "at jeg gaar her og bliver
  til ingenting. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre ved det: her gaar den
  ene Dag som den anden og det ene Aar som det andet -- det gaar ogsaa
  -- og jeg kommer ikke ud af Stedet ... Tror Du i Grunden ikke,
  Flyge, at jeg er et meget svagt begavet Menneske?"
  
  "Aa -- kære Ven -- Du har vel Forstand som de Fleste. Man har jo saa
  mange Slags Begavelse."
  
  "Ja, saa mange Slags -- men naar man nu ikke har nogen af dem ...
  Jeg har aldrig tænkt mig, det kunde gaa mig saa ringe, jeg har altid
  haft Lyst til at studere, og jeg har jo ogsaa gaaet baade til
  Forelæsninger og til Manuduktør. Men det hjælper mig jo aldrig det
  mindste: jeg kan virkelig saa usselt lidt. Der er ingenting, der vil
  blive i Hovedet paa mig. Jeg kan ligge og drømme om Natten, at jeg er
  oppe til Eksamen, og at jeg gaar fra det paa noget, som jeg har vidst
  bare et Par Dage forinden. Naar saa jeg vaagner op og skal til at
  forsøge, om nu jeg ved det, saa skal det sjælden slaa fejl, at det
  ogsaa i Virkeligheden er gaaet fra mig. Det er lige alt det, at jeg
  tør gaa i min Seng om Aftenen. Og hvis nu jeg aldrig faar den Eksamen
  ..."
  
  Hans Stemme svigtede. Men han betvang sin Sindsbevægelse og vedblev:
  
  "Man synes dog, man er saa underlig tilpas, naar man skal gaa og lade
  sig underholde fra Hjemmet af i min Alder. Men hvad skal jeg gøre?
  Kontorarbejde kan jeg ikke tage mig paa, for min Haandskrift den er
  jo saadan, at Folk de gaar langt væk, bare de ser den. Undervisning
  det har jeg ogsaa tænkt paa; men der har aldrig været Nogen, der har
  meldt sig, naar jeg averterede om det. Jeg er jo ingenting til, jeg
  er jo ingenting til! Jeg synes, jeg gaar og bliver saa ringe for mig
  selv, Flyge -- og for andre med naturligvis."
  
  Flyge saa paa ham -- forskende som en Læge, der undersøger en
  Patient.
  
  "Jeg tror, Du skulde gifte Dig," sagde han. "Ja, det er mit Alvor.
  Ægteskabet er godt for Nerverne: det vilde give Dig Ro, saa Du kunde
  samle Dig. Det er det, Du trænger til for at faa Eksamen."
  
  Men Hansen-Maagerup rystede bedrøvet paa Hovedet.
  
  "Hvor skulde Nogen ville have mig? Jeg har jo været forlovet en Gang
  -- men det gik da saa uheldigt som det kunde gaa."
  
  "Har Du det? Det har jeg aldrig før hørt."
  
  "Jo -- det var lige ved den Tid, da jeg første Gang skulde op til
  Eksamen -- ja Herregud, nu er det jo allerede snart syv Aar siden ...
  Vi vilde ikke have noget ud om det, saa længe jeg ikke var noget. Men
  det blev jo ikke til noget med Eksamen den Gang -- og heller ikke
  senere -- og da saa der var gaaet tre Aar, saa gjorde hun det forbi
  med mig. Jeg siger ikke noget til hende for det -- hun var fire Aar
  ældre end jeg, saa hun kunde daarlig vente -- og nu er hun gift med
  en Dyrlæge ..."
  
  Han gik hen til Vinduet og gav sig til at se ned paa Gaden. Der gik
  Folk, pyntede og tilfredse -- Ægtefæller omgivne af deres Børneflok,
  Forlovede, der saa hinanden ind i Ansigtet og som syntes at have
  glemt hele den øvrige Verden -- -- eller unge Kvinder og Mænd, der
  svælgede Livet som en brusende og fyrig Drik uden Bitterhed, uden
  Bærme ... Alle var de glade, fordi Solen skinnede og det var Søndag
  og de kunde gaa med dem, de holdt mest af i Verden. Han alene stod
  her, forgræmt, upaaagtet og unyttig og saa de Andre gaa forbi, som
  han nu havde gjort det i saa mange Aar og som han altid vilde blive
  ved at gøre det.
  
  Disse Søndage var ogsaa de værste for ham at komme over, især naar
  Vejret som idag var højt og soltindrende. Han følte sig saa alene,
  saa knugende alene. Alle hans Studenterkammerater var forlængst borte
  fra Byen: som Embedsmænd, Præster og Læger sad nu allerede Flere af
  dem rundt om i Landet. Og naar han nu mødte til Forelæsninger paa
  Universitetet, følte han, hvordan de unge Studenters medynkblandede
  Lattermildhed boblede om ham. Af Slægtninge havde han kun en Onkel,
  der sad i den fædrene Gaard ovre i Jylland og som forvaltede hans
  lille Kapital. Men det var flere Aar siden han havde været derovre.
  Han vilde ikke høre Onkelens Bebrejdelser, fordi hans Studier endnu
  ikke havde baaret nogen Frugt trods alle de mange gode Penge, der var
  stukket i dem, ikke møde de halvt skadefro halvt medlidende Blikke
  fra sine Jævnaldrende i Sognet, dem han havde villet hæve sig over
  ved at studere til Præst. Ingen, Ingen i Verden havde han at holde
  sig til -- Ingen uden den Gud i Himlen, hvis ringeste Tjener det var
  hans Livs Maal at blive men som syntes at agte ham uværdig dertil.
  
  Flyge kunde fra Siden se, at et Par store Taarer faldt fra hans Øjne.
  Med en hurtig Haandbevægelse viskede han dem bort -- men der kom en
  til og en til -- hede og tunge piblede de frem -- og hans stakkels
  røde Næse tindrede med metallisk Glans i Solskinnet ...
  
  Inde fra Fru Herdings Dagligstue hørte man Latter. Først en stærk og
  klar Mandslatter. Saa en anden, fed og bred, der begyndte helt nede i
  Svælget og som efterhaanden arbejdede sig frem til et Brøl. Og
  tilsidst en spæd og lidt frygtsom Pigelatter, der brast i smaa
  nervøse Ryk ...
  
  "De er nok glade," sagde Flyge. Men Hansen-Maagerup snøftede ganske
  ubehersket.
  
  Flyge gik hen til ham og lagde Haanden paa hans Skulder.
  
  "Du skulde se at blive gift med Frøken Herding," sagde han. "I vilde
  passe godt sammen."
  
  Han vidste egentlig ikke, hvorfor han sagde det. Men han ønskede
  virkelig i Øjeblikket, at noget saadant kunde lade sig gøre. Selv
  vilde han ogsaa føle en Art Lettelse derved.
  
  Men Hansen-Maagerup vendte sig om og saa bedende paa ham.
  
  "Det maa Du ikke tale om," sagde han sagte. "Jeg kan ikke taale det."
  
  Der var nogle Øjeblikkes Stilhed i Værelset. Inde fra Dagligstuen
  hørte man paany Latter og højrøstet Tale.
  
  "Ja," sagde saa Flyge og gav sin Stemme en sorgløs Klang, "jeg skulde
  vel egentlig have hilst paa Damerne derinde. Gaar Du med derind?"
  
  "Jeg vil helst være fri."
  
  "Nej hvorfor det? Du sidder jo bare og bliver menneskesky. -- Bare
  ikke give fortabt!"
  
  "Jeg vil saa nødig ... jeg kan ikke nu ... Det kan jo være, jeg
  kommer senere ..."
  
  Mere var der ikke til at faa ud af ham. Og Flyge gik saa alene
  derind.
  
  Ved Bordet sad begge Damerne. Paa Sofaens Armlæn vippede Hr. Klavs
  Kihler med Hat paa Hovedet og svingende ud i Luften med sin Stok. Og
  midt paa Gulvet stod Viggo Bøg. I den ene Arm holdt han en Stol, som
  han havde grebet i et af Benene og som han nu var i Færd med at hæve
  over sit Hoved.
  
  "Fem -- seks -- syv -- otte," talte Hr. Kihler, efterhaanden som Bøg
  blev ved at stemme Stolen i Vejret, og markerede hvert af Tallene med
  Stokken. Han lettede knap paa Hatten, da Flyge traadte ind.
  
  "Bliv ved, bliv ved!" raabte han til Bøg. Og Bøg blev ved, til han
  dirrede af Anstrengelse og Sveden i tunge Draaber brast frem paa
  Panden af ham.
  
  "Det var storartet!" sagde Kihler, "storartet! De er en ren Atlet. De
  burde uddanne Dem."
  
  "Uddanne mig?" sagde Bøg, der imidlertid havde hilst paa Flyge.
  "Hvad skulde jeg uddanne mig til? Jeg er jo Medlem af en
  Gymnastikforening."
  
  "Det er ikke tilstrækkeligt. De burde drive Sporten
  forretningsmæssigt -- sætte Rekorder förstås -- komme i Bladene med
  Medaille og Tilbehør ... Det er altid en Reklame for Deres private
  Business ... Gentleman!" -- han rejste sig og bukkede for Flyge --
  "habe die Ehre ..."
  
  "Hvorfor har vi ikke set Dem saa længe, Hr. Flyge?" sagde Fru Herding
  og fæstede sine kuglerunde Øjne paa ham.
  
  "Fordi man undertiden har godt af at bekæmpe sit Hjertes Trang,
  Frue," sagde han og bukkede. Og i det samme lod han glimte et
  Sideblik hen paa Anna. Det forekom ham, at hun slog Øjnene ned.
  
  "Aarr" -- Fruen slog koket ud efter ham med Haanden -- "sikke noget,
  De staar og siger!"
  
  "Hr. Kontorchefen er galant," smiskede Kihler. "Galant mod Damerne!
  Bedaarende Vejr idag, ikke sandt, Hr., ganske storartet! Man er lige
  ved og kan gaa uden noget paa. Finder Hr. Kontorchefen ikke?"
  
  "Jeg er ikke Kontorchef," sagde Flyge tørt. "Jeg er
  Biblioteksassistent."
  
  "Pardon -- jo -- skal ikke glemme det. De finder Branchen
  tilfredsstillende?"
  
  "Det kommer an paa ..."
  
  "Jo -- jeg fatter Dem fuldkomment. Den er -- selvfølgelig -- i og
  for sig særdeles reel -- men man er ikke fulgt med Tiden deroppe. Der
  mangler lidt Bekvemmeligheder for Publikum -- lidt W. C. og saadan --
  moderne Udstyr i det hele taget."
  
  "De har vist ganske Ret, Hr. Kihler."
  
  "Ja, ikke sandt? ... Bare der blev gjort noget, saa kunde der saamænd
  godt tages en lille Entré -- for Bøger det er jo alligevel --
  dannende -- og det er ogsaa noget, man ikke saadan holder hjemme ...
  Nu snakker de jo saa meget om Restaurantvogne paa Statsbanerne -- jeg
  siger: naar Staten den drev sine forskellige Bikser som nu
  Biblioteket med lidt mere Smartneshed, saa blev der magelig Penge til
  noget af den Slags -- og til mere med ..."
  
  "Det tror jeg ogsaa."
  
  "Glæder mig -- glæder mig at finde en saa fordomsfri Personlighed,
  Hr. ... Tillad mig at spørge: De er en jævnlig Gæst hos Hr. Kandidat
  Hansen-Maagerup -- kommer der undertiden -- jo ...?"
  
  "Somme Tider."
  
  "Ja -- jeg ved ikke -- vi skulde en lille Tur paa Frederiksberg idag
  -- Sommerlyst -- eller Alleenberg -- det morer mig at komme der en
  sjælden Gang. Det er jo i den lidt ældre -- Stilart -- De ved, gamle
  Fre'rik med Sekstallet -- skønt nu er jo det hele snart fuldstændig
  omforandret derude ..."
  
  "Ja, de skal jo immer rive ned og bygge op igen," faldt Fru Herding
  ind.
  
  "Netop ... Men for at komme til Sagens Kærne: jeg tillod mig før at
  anmode Deres ærede Ven, Hr. Kandidaten, om at deltage i vor lille
  Ekskursion. Men Kandidaten ønskede ikke at entrere. Humøret er nok
  lidt sort i Kanten idag, saa vidt jeg kunde forstaa. Nu er jo
  imidlertid Hr. Biblioteksassistenten kommen -- og hvis nu De maaske
  vilde gøre os den Ære, saa maaske Kandidaten ogsaa fik lidt mere
  Kulør paa Leveren ..."
  
  "Ja," sagde Flyge, "jeg takker for min Part."
  
  Fru Herding gik ind til Hansen-Maagerup for at gøre endnu et Forsøg
  paa at faa ham med. Men hun kom tilbage med den Besked, at han helst
  vilde være fri.
  
  "All right," sagde Kihler og slog ud med Haanden, "naar ikke han vil,
  det staar vi magtesløse overfor. Vi kan vel starte med det samme?"
  
  ... Efteraaret havde allerede næsten fuldendt sit Hærværk. Fra
  Træernes graagrønne Grene flagrede det tynde gule Løvværk som
  Tøjtrevler fra en Fane, der er baaren gennem Kugleregn. Og mod den
  matblaa Høsthimmel tegnede sig skarpt Husenes spirprydede
  Silhouetter.
  
  Man var kørt i Sporvogn til Raadhuspladsen og spaserede nu ad Alleen.
  Flyge og Kihler var kommen til at gaa sammen bagved de Andre. Bøg gik
  ved Siden af Anna, Fru Herding lidt i Forvejen.
  
  "Ungdom!" sagde Kihler med Hentydning til Anna og Bøg, "Ungdom,
  Højstærede! De klæ'r hinanden, de der -- hva' -- gør de ikke?"
  
  "Det gør de vist."
  
  "Ja -- han er jo ogsaa en Knopsak -- ham dette lille Stykke
  Kemikerskidt ... Jo -- man forstaar jo at iagttage den Slags. Han
  skal ogsaa være kommen morderligt efter det paa Fabrikken -- det er
  jo med Opfindelser, saa der er Sjans, forstaar De ... Det er skam
  glædeligt for min Søster -- i hendes Stilling -- som ubemidlet Enke
  -- det er jo noget, hun ligefrem kunde takke Vorherre for, om det nu
  kunde blive ..."
  
  "Jeg vidste ikke, at han var forlovet med Deres Søsterdatter," sagde
  Flyge. Hans Stemme var ganske rolig. Men ved Kihlers Ord havde det
  alligevel givet et lille Sæt i ham.
  
  Han ærgrede sig derover. Havde hun endelig saa stærk en Appetit paa
  dette store lodne Provinsgeni, hvorfor saa ikke lade ham have hende?
  _Ham_ kunde det jo aldrig vedkomme.
  
  "Forlovet!" sagde Kihler, "nej, det er for meget sagt. Han er jo
  saadan lidt ude fra Landet a' -- det gaar ikke saa gesvindt med ham
  ... Men naar først de saadan begynder at gaa for dem selv og saa skal
  lade, som om de slet ikke ved af hinanden at sige, saa saare vi Andre
  er til Stede, saa ved man jo, hvad den staar paa ... Nu har man jo
  arrangeret denne lille Selskabstur -- man vil jo gerne gøre, hvad man
  formaar. For ved De hvad: saa længe de skal sidde og række Tunge ad
  hinanden paa en Førstesal til Gaarden og med Udsigt til rent ud sagt
  Nødtørftspalæerne, saa kommer der sgu ingen rigtig Kanel i
  Pærekompotten."
  
  Den lille Mand blev ved at tale. Men Flyge hørte ikke mere synderligt
  af, hvad han sagde. Han kunde ikke faa sine Øjne bort fra det unge
  Par der forude.
  
  Saa gik man altsaa her og bryggede ganske koldblodigt en lille
  hyggelig Forlovelse sammen. Hjalp frem, pirrede til, pudsede Parterne
  paa hinanden. Man gik forsigtigt og besindigt frem: ingen paafaldende
  Iver, intet snublende Hastværk, ingen Uro. Bare lade de to unge Sind
  uddunste deres naturlige Varme -- det var alt, hvad man ansaa for
  nødvendigt. Og saa for Resten med en god Samvittigheds Ro vente paa
  den Dag, da Frugten var moden ...
  
  Selv gik han nu her for i paakommende Tilfælde at kunne være
  Skærmbrædt. Sandsynligvis var Fru Herding gaaet i Forvejen, for at
  Kihler kunde sætte ham ind i Sagerne. Hans Nærværelse var egnet til
  at dæmpe enhver Mistanke, der muligvis kunde opstaa hos Bøg om, at
  hele Turen var planlagt som en Fælde for ham. Og paa den anden Side
  var intet naturligere end, at han slog sig sammen med Fru Herding og
  hendes Broder, der saa smukt havde sat det hele Foretagende i Scene,
  mens man lod de to Unge sværme paa egen Haand. Hvem kunde vide --
  maaske kunde Forlovelsen gaa i Orden endnu idag og han være med til
  at lyse Velsignelse derover!
  
  Men hvad om han nu gik ud af sin Rolle! Sandelig -- det kunde more
  ham at eksperimentere en Smule! Naturligvis vilde han ikke for Alvor
  gøre de to Unge Fortræd, ikke rive noget itu af, hvad der var ved at
  gro op imellem dem -- blot bore en lille uskadelig Sonde ned i deres
  Hjerter for at se, hvordan det i Grunden var fat med dem. Det vilde
  kunne stille hans Videlyst tilfreds og ikke genere dem det
  allermindste. For ham kunde de overhovedet forlove sig ligesaa galt
  de vilde.
  
  Uvilkaarlig gik han rask til for at naa det øvrige Selskab. Kihler
  maatte halvvejs sætte i Løb for at vinde med.
  
  ... Man bestemte sig til at drikke Kaffe paa Sommerlyst. Naar man sad
  i Glas-Verandaen, var det næsten ligesaa godt som at være i fri Luft.
  Og dog var man under Tag og havde en stor buldrende Kakkelovn i
  Ryggen.
  
  Der var kun faa Folk, og de frøs højtideligt i Søndagspynten. Kun et
  Par unge Mennesker havde drukket sig røde i Kammen i Whisky, der i
  stadig nye, sodavandsperlende Strømme skinnede gyldent i Glassene
  foran dem. Gennem Tobakstaagen, som de pustede fra sig i tætte og
  tunge Flager, sendte de idelig svømmende Øjekast til Anna.
  
  "Se, hvor de sidder og glor herhen," sagde Bøg. "Det er da en
  underlig Maner. Man kan ligefrem faa Lyst til at gaa hen og sige det
  til dem."
  
  "Er De gal, Mand?" sagde Kihler. "Tror De, vi vil have
  Værtshusspektakler her? Dette er ingen Snask."
  
  "Det var heller ikke saadan ment. Men det er dog en sær Maner, mange
  Mennesker har her i København. De gør lige hvad der lyster dem.
  Damerne kan jo daarlig nok gaa alene paa Gaden om Aftenen, bare fordi
  der kommer Mandspersoner, som de ikke kan blive fri for. Det skulde
  vi lige prøve paa hjemme hos os. Man kunde da ikke nære sig i Byen,
  naar man en Gang havde forsøgt paa de Kunster."
  
  Hans Blik dvælede, mens han talte, ved Anna. Men den unge Pige var
  tavs. Hun sad og legede adspredt med Frynsen om Borddugen.
  
  Flyge saa det. Han mærkede ogsaa, at Bøg befandt sig ilde ved hendes
  Tavshed og søgte at fange hende ind i Samtalen. Der maatte have været
  en Kurre paa Traaden, som han nu stræbte efter at faa udjævnet.
  
  Ogsaa Kihler syntes at have faaet en Fornemmelse deraf. Og han søgte
  da at skylle Misstemningen bort ved at udfolde en ganske overdaadig
  Veltalenhed.
  
  "Det er sgu ganske sjov at komme herud en Gang imellem," sagde han.
  "Man har jo diverse Ungdoms-Souvenirer herude fra. Her gik man og
  hørte Tyrolere før i Tiden. -- Kan Du erindre det, Karoline?"
  henvendte han sig til Søsteren.
  
  "Du ved, Klavs, at jeg aldrig er kommet saadanne Steder."
  
  "Nej, det er Du nok ikke. Du har jo ikke været saadan videre med paa
  Trallaen i Dine yngre Epoker -- det har Du ikke ... Nej men -- her
  havde jeg sgu for Resten en Historie. Der optraadte en Tyrolerpige
  derinde -- hun hed Sessi -- det var saadan en lille gevaldig En. Hun
  var ligesaa bred over Enden som det Bord her -- ja, jeg overdriver
  ikke, naar jeg siger det ..."
  
  "Det var da ikke kønt."
  
  "Ikke kønt? Hvad vil det sige, at det ikke var kønt? Du kan sige om
  den Hund, der gaar der ude i Haven, at den ikke er køn, fordi at
  Hovedet det ikke passer til Kroppen og den i det hele taget mere
  ligner et Pindsvin end en Hund -- men tag Du og se paa denne lille
  Venus fra Milo -- af Thorvaldsen eller hvem hun er af -- saa skal Du
  se, at hun er ligesaa bred over Enden som Sessi, undtagen at hun jo
  ikke har Skørter. Dette her med smale Steder over det hele -- det
  kommer bare af Korsettet. Det har jeg læst om i en Lægebog ... Jo
  Sessi var sgu netop køn -- hun var saadan -- landskabelig -- ja der
  var Partier af hende, som ligefrem ikke var til at staa for. Og saa
  havde hun en Stemme -- den var, saa det bævrede indeni En, naar hun
  rigtig lagde Kraft i og tog til at jodle. Jeg var jo et lille ungt
  Skvat den Gang -- jeg havde ikke noget videre at koste paa hende
  ..."
  
  "Klavs," afbrød Fru Herding strengt, "mon det er værd, at Du
  fortæller den Historie?"
  
  "Aa skidt -- den kan sgu et treaars Barn høre paa. Nej men man var jo
  en Svend fra Fad i de Dage: der var ikke noget, man gik af Vejen for.
  Saa hvad jeg havde at gøre: jeg inviterede hende paa Banko. Jeg
  sendte et Kort op, om hun vilde have den brungen op paa Tribunen --
  saa kunde vi kanske mødes bagefter og slaa en lille Sludder ... Se,
  jeg havde det jo lige, saa jeg kunde udrede Betalingen, men jeg
  haabede saa smaat, at hun ikke vilde have noget. Men hun var altfor
  meget Forretningsmand til at lade noget gaa fra sig a' -- saa jeg
  maatte nok saa grangivelig op med en halv Caloric ..."
  
  "Og saa?" sagde Flyge, "saa bagefter?"
  
  "Hun brændte mig sgu af, den Kæltring. Jeg stod og ventede en halv
  Time, men der kom ingen Sessi. Hvad er den af? tænkte jeg, nu skal Du
  se, at hun er stukken ud ad en anden Vej. For saadan gjorde hun ved
  saa mange -- hun lod dem ganske rolig give ud paa sig, og naar saa de
  kom og vilde have noget med hende at gøre, saa færdig, Kære -- saa
  kunde de staa og kigge de smaa Stjerner og fryse om Tæerne ... Men
  ved De, hvad det kom sig af, at hun gjorde det?"
  
  "Nej?"
  
  "Det kom sig af, at hun var et Mandfolk. Det er sandt som jeg siger:
  hun blev senere Værtshusholder. Saa var hun jo gaaet lige forbi mig i
  sit daglige Tøj naturligvis, og det var der Ingen, der kunde tænke
  sig. Men Bankoen den drak hun, det Øg."
  
  Flyge saa paa ham med et ironisk Blik.
  
  "De er vist en lykkelig Mand, Hr. Kihler," sagde han. "De tager
  Livet, som det er. Vi Andre kommer saa tidt ingen Vegne, fordi vi
  synes, det er saa lavt og smudsigt, saa vi ikke gider røre ved det.
  Vi gaar saa forsigtigt frem, holder ikke af at gøre et Skridt, naar
  vi ikke kan se, hvor vi træder ... Men De gaar lige paa -- De har
  ingen Skrupler, ingen moralsk Kvalme. De lader Verden være ligesaa
  akavet, den være vil -- De kommer dog til Rette med den."
  
  "Jaha, det gør jeg sgu" -- han lo højt og tilfreds og strakte Benene
  fra sig, saa hans Mave rundede sig opefter -- "jeg er saa tilfreds,
  saa tilfreds. Jeg kan gøre og lade ligesom jeg vil ..."
  
  "Og De fortryder aldrig noget bagefter?"
  
  "Nej, hvorfor skulde jeg det? Hvad der smager godt det _er_ godt,
  siger jeg altid. Hvad mener De?" -- han vendte sig til Bøg.
  
  "Jeg? Jeg mener, Livet er dejligt at leve."
  
  Flyge saa, at der trak sig en let Fure mellem Annas Øjenbryn.
  
  "Ja, det er rigtigt -- det kan sgu i al Fald være det, naar man har
  Raad til det. -- Skal vi tage en Bajer?"
  
  Der var imidlertid Ingen, der vilde have Øl.
  
  "Ja, saa kan vi vel starte videre. Vi skulde jo lidt ind i zoologisk
  Have."
  
  De rejste sig og gik. Bøg gjorde Mine til atter at ville gaa ved
  Siden af Anna, men hun undgik hans Følgeskab og gik om paa den anden
  Side af Fru Herding. Saa fik Kihler fat i Bøg og gav sig til at
  udvikle sine Leveregler videre for ham.
  
  ... Solen skinnede blegt og sygt ind mellem de graagrønne Træstammer
  i Frederiksberg Have, og i Alleerne havde de visne Blade lagt sig som
  et tungt, fast Kludetæppe. Man maatte gaa hurtigt for at blive varm.
  
  Mellem Flyge og de to Damer faldt der ikke mange Ord. Misstemningen
  mellem Anna og Bøg havde ægget Flyges Nyfigenhed, og han gik og
  grundede over, hvordan han skulde komme under Vejr med dens Aarsag.
  
  Da de kom til Indgangen til zoologisk Have, blev Fru Herding
  staaende for at vente paa Kihler og Bøg. Men Anna og Flyge gik
  videre.
  
  Der var kun faa Folk i Haven. De gik om mellem Dyrene, tavse som gik
  de mellem Grave.
  
  Ogsaa Anna tav. Hun gik med sænket Hoved, men hendes Skridt var
  hurtige. Flyge havde paa Fornemmelsen, at hun vilde bort fra de
  Andre. Han bøjede om ad en Sidegang, og hun fulgte med uden at gøre
  nogen Bemærkning derom.
  
  Han gik og iagttog hende. Det var bedst at lade hende være i Fred
  nogle Minuter. Hun var øjensynlig gal i Hovedet. Og Vreden burde have
  Tid til at trække til.
  
  "De er saa forstemt idag, Frøken Herding," sagde han omsider.
  
  "Jeg skammer mig." Hendes Stemme lød haard.
  
  "Skammer Dem? Over hvad?"
  
  "Over Onkel Kihler. Over -- det hele."
  
  "Man vælger jo ikke sine Onkler selv."
  
  "Det er heller ikke ham alene. Der er ogsaa andet."
  
  Han fandt det hensigtsmæssigt igen at give hende et lille Pusterum.
  Trængte han for hurtigt paa, udsatte han sig for, at hun blev skræmt
  ind i sig selv.
  
  "Frøken Herding," brød han saa igen Tavsheden, "jeg ved virkelig
  ikke, hvordan jeg skal forklare mig for Dem ... Det gør mig meget
  ondt, at jeg er kommen til at berøre noget, som er Dem pinligt, men
  -- ja, det er naturligvis noget, De selv bedst ved -- tror De ikke,
  De kunde have godt af, at vi talte lidt om det, som er i Vejen? De
  skal slet ikke sige ja, hvis De ikke mener det -- men jeg synes, vi
  har talt saa godt sammen før ..."
  
  "Hvorfor skulde De plages med mine Sorger?"
  
  "Naar jeg nu selv saa gerne vil ..."
  
  "Det er det" -- hun ligesom huggede Ordene frem -- "det er det, at
  jeg ikke kan lide Onkel Kihler. Han er saa underlig imod mig. I
  Formiddags, da Bøg kom -- og saa tidt i den sidste Tid, især naar Bøg
  er hos os -- jeg ved ikke, hvordan det er, han ser paa mig. Og Mo'er
  hun holder med ham. Det er, som om de havde noget sammen, som jeg
  ikke maatte vide af."
  
  "Det har de maaske ogsaa. Men Herregud -- det kan jo være noget, som
  bare er til Deres Bedste."
  
  "Hvor ved de, hvad der er til mit Bedste? Men selv bliver jeg holdt
  udenfor alting. Saa snart der kommer Nogen til os, saa sidder Mo'er
  og taler med dem, som om jeg ikke var til Stede. Men mest er det
  Onkel Kihler. Saadan han ser paa mig -- jeg kan blive helt syg af
  det."
  
  "Har De -- har De talt med Hr. Bøg om dette?"
  
  Der kom -- syntes han -- et hurtigt Blink af Mistænksomhed i hendes
  Øjne.
  
  "Hvorfor spørger De mig om det?"
  
  "Det faldt mig ind. Han er jo Deres Barndomsven."
  
  Hun betænkte sig lidt.
  
  "Ja," sagde hun saa, "jeg har talt til ham om det. Nu for lidt siden,
  da vi gik sammen. Vi har jo kendt hinanden saa længe -- saa jeg
  troede, han kunde gaa ind paa, hvad jeg tænker. Men" -- hendes Stemme
  dirrede -- "han er ikke anderledes end de Andre. Han kan sidde der og
  le ad, hvad Onkel Kihler siger, skønt han ser, at det gør mig saa
  bitterlig ondt. Onkel Kihler kan gøre og sige, hvad han vil -- men
  hvad jeg tænker, det er der Ingen, der bryder sig om."
  
  "Hm ..."
  
  Mere sagde han ikke. Han kunde mærke, hvordan Annas Forventning
  næsten bankede ham i Møde.
  
  De kom imidlertid til en Bænk, og han opfordrede hende til at tage
  Plads.
  
  "Lad os nu tale lidt om Tingene," sagde han. "Jeg tror ikke, det hele
  er saa galt, som De mener. Eller man kan ogsaa sige, at det er endnu
  værre. Det er ganske som man tager det ...
  
  Vi vil Dem jo Allesammen vel -- ogsaa Deres Onkel -- men vi har ikke
  været rigtig heldige med at vise det. Menneskene er tidt værst mod
  dem, de helst vil glæde. De kan nemlig aldrig forstaa, at Enhver
  bliver salig i sit Himmerig. Derfor gaar de nu Allesammen og spænder
  hver sit blaa Lykketelt ud over Dem i Stedet for at lade Dem selv om,
  hvordan det skal være. For Deres Mo'er er det Lykken at sidde hen bag
  lukkede Vinduer og lade Livets Safter langsomt tørre ind i sig. For
  Deres Onkel er der ikke andet end at gramse til sig, hvad Dagen
  byder. Og Bøg -- han gaar med Øjnene oppe i Skyerne og synes, at
  Jorden er dejlig, fordi han aldrig har set, hvordan den i
  Virkeligheden saa ud. Og nu vil de alle tre have, at De skal se med
  deres Øjne."
  
  "Ja, jeg tror, De har Ret. Det er vist saadan."
  
  "Jeg er ganske vis paa det. Men De -- De staar i et helt andet
  Forhold til Livet. De ser det hver Dag skylle imod Dem -- De kan
  mærke, hvordan det vil suge Dem til sig. De maa igennem det -- De kan
  ikke blive siddende inden Døre -- og De maa leve her paa Jorden. Er
  der en Himmel for Dem, saa er den ikke som den, Deres Ven Bøg lever
  i. Den er ikke en Slags Kvistetage over Deres Hoved -- den ligger saa
  langt, langt ude, hinsides Sol og Maane. Man maa stride sig til den
  -- det er det eneste visse. Men det er netop den Strid, der er Livet.
  Og at leve det er Lykken."
  
  Han kunde se, hvordan hendes Øjne lyste imod ham.
  
  "Ja leve det," sagde hun, "leve det ... Men naar jeg nu er saa helt
  alene -- naar de Andre nu ikke gør andet end at holde mig tilbage
  ..."
  
  Hun rejste sig hæftigt op.
  
  "Jeg forstaar Dem saa godt, Frøken Anna," blev han ved. "De maa jo
  have Nogen at holde af, ikke sandt? Og nu har De kun Deres Mo'er --
  slet ingen Andre. Deres Mo'er med hele Ritualet. De tør ikke rokke
  ved en lille Tøddel deraf, for saa er De bange for, at De skal blive
  drevet helt ud i det klare Oprør mod det hele. -- Er det ikke saadan
  omtrent, De tænker?"
  
  "Jo, det er vist det."
  
  "Jamen har De nu ikke tænkt paa, at hvis De bliver ved med at
  underkaste Dem, saa vil De en skønne Dag slet ikke mere være i Stand
  til at sætte Dem imod det. Deres Evne dertil vil slappes. Og der vil
  komme det Øjeblik, da De ikke mere holder af Deres Mo'er -- ikke kan
  holde af hende."
  
  "Ja," sagde hun hæftigt, "saa er der ingenting mere for mig at gøre.
  Jeg kan ikke være anderledes end jeg er. Jeg _kan_ ikke gøre mig
  fri."
  
  "Nej, De kan det vel ikke," sagde han langsomt. "Ikke uden at De
  havde Nogen at holde Dem til udenfor -- Nogen, som De -- holdt af."
  
  "Ja men det ..."
  
  Hun standsede. Hun var kommen til at se paa ham, og det gav et næsten
  umærkeligt Ryk i hende. Hans Ansigt var ganske roligt. Men som han
  stod der foran hende, saa han ud som en pludselig hærdet Beslutning.
  
  "Ja," sagde han langsomt, "En, De holdt af" -- og blev ved at se paa
  hende.
  
  Og mens han gjorde det, mærkede han, hvordan hun bøjede sig ind under
  hans Villie, som pludselig overvældet af en Magt, hvis Nærhed hun for
  sent blev var. Han syntes, at hun i et Nu faldt sammen for hans Fod.
  Og han blev greben af en varm og stærk Higen efter helt at befæste
  sit Herredømme over hende. I et Nu fløj gennem hans Hjerne en Flok af
  Fornuftgrunde, der vilde holde ham tilbage, Grunde, som med klare,
  logiske Omrids tegnede sig for hans Bevidsthed. Han gav sig ikke Tid
  til at veje og dømme dem -- skød dem blot hensynsløst til Side --
  alle uden Forskel. Han fornam, hvordan lange Tiders tilbageholdt
  Villiestyrke brød paa og gjorde sig mægtig over et andet Menneskes
  Sind. Og Følelsen heraf greb ham som en Galskab og lod sig ikke
  afvise.
  
  Den unge Piges Blik hang ved ham. Men Skikkelsen var saa hjælpeløs
  som sunken i Knæ.
  
  Han bøjede sig frem mod hende og lagde sin Arm om hendes Liv. Hun laa
  slapt hen i den. Hendes Ansigt var vendt opad imod hans, og hendes
  Læber aabnedes halvt -- som et Bæger, der byder sin Vin til den
  Tørstende. Men idet han nærmede sit Ansigt til hendes, lukkede hun
  Øjnene -- som gav hun sig hen i noget, der var uundgaaeligt men som
  hun dog ikke havde Mod til at møde.
  
  Saa kyssede han hende -- længe. Hendes Læber næsten klamrede sig til
  hans, men de var uden Varme.
  
  "Anna," sagde han blot, "lille kære Anna ..."
  
  Og langsomt gik de ved hinandens Side frem i Haven ...
  
  Bøg var den første, de traf. Han var gaaet ud for at søge dem. Men
  Anna undgik at se paa ham.
  
  Og baade Fru Herding og Kihler kom med Bemærkninger om, saa bleg hun
  var, saa daarlig hun saa ud ...
  
  
  
  
  Vinteren igennem havde Flyge været forlovet med Anna Herding.
  
  Nogen offentlig Deklaration var ikke sket. Flyge havde ikke ønsket
  det, og det hjalp ikke, at Fru Herding var af modsat Mening. Han
  havde været fast bestemt paa at sejre i dette første Feltslag. Hans
  Svigermoder maatte føle sig utryg overfor ham, om en passende
  Ligevægt i Forholdet skulde kunne opretholdes.
  
  Men naturligvis kunde han ikke modsætte sig, at der gik Budstikke til
  Paarørende og Venner. Og da han desuden færdedes sammen med Anna paa
  Gader og Stræder, blev enhver Deklaration snart ganske overflødig.
  
  Fru Herding perlede i denne Tid af Iver og Optagethed. Der var Snese
  af Etikettespørgsmaal, der satte hende i Bevægelse, og saa var det
  jo ogsaa ligesaa godt at begynde at tænke paa Udstyr med det samme.
  Hun gav sig til at stifte Bekendtskaber blot for at have Nogen at
  drøfte Forlovelsens mange Udenomsspørgsmaal med. Bestandig fløj
  Næseklemmeren paa og af, mens hun selv føg som en aldrig hvilende
  Hvirvelvind om de Nyforlovede.
  
  Det rørte hende under disse Forhold kun lidt, at Hansen-Maagerup
  sagde sit Værelse op. Allersnarest var det hende en Lettelse. Den
  skikkelige Teolog var i den sidste Tid bleven ganske underlig i sit
  Væsen. Det lod til, at han slet ikke læste mere. Naar han var inde
  paa sit Værelse, kunde man i Timevis høre den tunge Lyd af hans
  Skridt hen over Gulvet, uden Hvile, som en fangen Bjørns. Det hændte
  ogsaa, at han gik ud ved Sengetid og ikke kom hjem igen før sent paa
  Natten. Aldrig var sligt sket før. Ja, en enkelt Gang kom han slet
  ikke hjem før den lyse Morgen -- jo, Fru Herding var rigtig bleven
  saa forskrækket ved den Lejlighed. Hun forsøgte at faa ham til at
  sidde inde i Stuen, men der sad han bare og hang i Gyngestolen og
  rokkede saa hjælpeløst frem og tilbage med Overkroppen, saa man kunde
  blive helt søsyg af at se paa det ...
  
  Før Jul var han flyttet. Og Bøgs Besøg blev efterhaanden sjældnere og
  sjældnere.
  
  "Jeg troede sgu for Resten, det skulde have været Dem," sagde Kihler
  til ham en Dag, da de talte om Forlovelsen. "Men De har nok haft Lyst
  til at slaa nogle skæve paa fri Haand endnu, inden De skulde i
  Seletøjet. Der kan De saamænd ogsaa tidsnok komme. Man skal tage den
  Fornøjelse, man kan faa, saa længe man er ung, og der er sgu Piger
  nok, naar en Gang De synes, at nu kan det være nok."
  
  Efter den Tid kom Bøg ikke mere der i Huset.
  
  Men Flyge førte Anna rundt i sin Omgangskres, og hun kom i Selskaber
  og Teatre. Det flimrede om hende med nye Ansigter og fremmede
  Indtryk. Tanker, der havde ligget i Svøb hos hende, naar hun gik om
  hjemme, ene med Moderen -- Tanker om Livet, som det vel maatte leves
  -- de foldede sig nu ud i fuld Styrke. Og hver Dag hørte og læste hun
  Ting, der kom til hende som Svar paa lønlige Spørgsmaal.
  
  Flyge syntes, at hun stedse blev smukkere. Det var, som
  gennemfarvedes hendes hele Væsen af friske, dunkle Blodstrømme, der
  sugede deres Styrke fra alt det nye Liv, hun nu gennemlevede. Hun
  blev sikrere og frejdigere i sin Optræden, ogsaa overfor Moderen. Nu
  vovede hun at modsige hende, og hun gjorde det med en næsten fornøjet
  Selvfølgelighed, der ligesom skød al Tvang til Side.
  
  Og Fru Herding begyndte at tale om Ungdommen -- Tidens oprørske
  Ungdom. Men hun passede paa at ytre sig i stor Almindelighed, saadan
  at hun ikke æggede til Modsigelse. Thi hun vidste godt, at bagved
  Anna der stod Flyge.
  
  Overfor sin Forlovede var Anna fuld af fornøjet Sikkerhed. Hun
  kærtegnede ham villigt, og hun fulgte ham, naar han ønskede det. Det
  var, som havde hun altid været vant dertil og aldrig tænkt sig, at
  det kunde være anderledes.
  
  Men det hændte ikke, at hun selv søgte hans Ømhed. Og aldrig fornam
  han sit Herredømme over hendes Villie saadan som den første Dag.
  
  Elskede hun ham? Han stillede aldrig det Spørgsmaal aabent til sig
  selv. I Begyndelsen af deres Forlovelsestid havde det ligget i hans
  Sind som en sagte bankende Uro. Siden tænkte han ikke en Gang paa, at
  det en skønne Dag _kunde_ stilles ...
  
  ... Da det var blevet Foraar, kom Flyge en Dag og indbød Anna og
  hendes Moder til et Landophold, saasnart der kom Varme i Luften. Ude
  ved Kysten skulde det være -- der fandt de vel et Sted en Lejlighed,
  hvor de alle tre kunde bo. Om Fru Herding saa vilde holde Hus og bare
  sige ham, hvad der skulde til? Han fandt det heldigt, at Anna og han
  i nogen Tid kunde være uforstyrrede af Fremmede og saaledes lære
  hinandens inderste Væsen at kende.
  
  Fru Herding rejste nogle sagtmodige Indvendinger. Det var maaske ikke
  just saa ganske passende, mente hun, at to unge forlovede Mennesker
  boede under Tag sammen en hel Sommer. Men naturligvis kunde Anna, der
  havde lidt Blegsot, have godt af Landluften ... Og efterat Flyge
  stærkt havde støttet dette sidste Hensyn, gav hun efter.
  
  De kom til at bo i et lille gulmalet Hus lige nede ved Stranden. Der
  var to Værelser i Stuen til Damerne, og Flyge rykkede ind i
  Kvistværelset ovenpaa. Fiskerfamilien, hvem Huset tilhørte, havde
  sammenstuvet sig i et trangt og ildelugtende Rum lige op ad Køkkenet.
  
  Til Huset hørte der en Have, og i den var der et Lysthus,
  sammentømret af halvraadne, skrøbelige Brædder. Ellers overskyggedes
  det meste af Urtegaarden af en Syrenbusk, og midt i var der et Bed
  med en kødfuld Bonderose, omgiven af Tusindfryd. Men op ad Muren paa
  Huset klatrede en tungsindig og spæd Rosenbusk, der aldrig kom i
  Blomst.
  
  I denne Have kunde man sidde og se ud over Søen, der ved Fiskerlejet
  skar sig ind i en Vig. Stranden skraanede her ganske fladt ud, og
  naar det var stille Vejr, laa alskens Affald og vuggedes blidt af de
  kraftløse Bølger, saa en stærk, raadden Duft nu og da bares ind i
  Haven.
  
  Paa Pladsen mellem Huset og Stranden tumlede sig Dagen igennem
  Børnene fra Fiskerlejet, Landliggernes saavelsom Fiskernes. Af det
  vaade Sand i Strandkanten byggede de stolte Fæstninger, eller de trak
  Strømper og Sko af, kiltrede op og soppede ud i det lave Vand. Men
  paa varme Dage forslog det ikke. Saa gik Drengene ud paa Molen, der
  skød sin graa Stenryg langt ud i Vandet. Der klædte de sig af, og
  under høje Raab plaskede den ene blegrøde Krop efter den anden ud i
  Bølgerne. Hele og halve Timer ad Gangen kunde de tumle sig, snart i
  Vandet, snart oppe igen for endnu en Gang at springe ud, føle Legemet
  suse gennem Luften og Skvættet af Vandet, der lukkede sig over
  Hovedet. Indtil de blegblaa og dirrende af Kulde maatte op og gav sig
  til at løbe med den stumpede Skjorte flagrende om sig, frem og
  tilbage paa Molen for at faa en Kende Varme i Kroppen.
  
  Men inde i Nabohusets Have sad det meste af Dagen en lille bleg
  Dreng. Han gik ikke i Vandet, soppede ikke, deltog ikke i de Andres
  Lege. Han sad bare og blæste paa Mundharmonika, øvede sig taalmodigt
  atter og atter, til han af det simple og tungsindige Instrument fik
  frempint en Melodi, hvis tomme Lystighed hans Spil syntes at
  forvandle til Jammer ...
  
  Ofte spillede han til sent paa Aftenen. Da lød Mundharmonikaens
  dirrende Toner næsten som en Graad. Den lod sig ikke overdøve af den
  højrøstede Passiar i Villahaverne, af de unge Fiskeres Latter, naar
  de holdt deres Fyraften sammen med Pigerne henne paa Baadpladsen --
  ikke af Larmen fra de hjemvendende Skovgæster eller af de hæse Brøl
  fra Sunddamperne, der som svømmende Sagndyr med røde og grønne
  Ildøjne skød sig frem gennem Sundet ...
  
  Om Dagen gik Anna og Flyge jævnlig op i Skoven sammen.
  
  De første Dage havde Fru Herding gjort dem Følgeskab. Men længe
  varede det ikke, før hun opgav det, for hun _døjede_ ikke Varme. Den
  mindste Anstrengelse bevirkede, at hun _flød_, erklærede hun, og ved
  saadanne Lejligheder varslede hun altid Torden i Luften. Hun blev da
  hjemme, satte sig gerne med sit Haandarbejde i Lysthuset og gav sig
  til at smaasove.
  
  Saa gik de to Forlovede ene. De havde fundet et Sted, hvor der kun
  sjældent kom Skovgæster men hvor der i Skyggen af fuldtløvede Bøge
  var en jævn Skraaning med blødt Græs. Der strakte de sig saa, og de
  kunde ligge og sige ganske ligegyldige Ord til hinanden -- Ord, der
  jog Tankerne bort snarere end at vække dem. Indtil de ogsaa blev
  trætte af det og nøjedes med at lytte til det evige Sus af Vinden i
  det store Træs sagte gyngende Grene.
  
  I saadanne Timer dalede der ned over Flyges Sjæl en stille og mæt
  Tilfredshed. Han syntes, at en saadan mild og sval Forlovelse uden
  Attraa var Kærlighedens eneste gyldige Maade. Den var som en
  sagtmodig Plantevækst under en blaa Himmel. Dagene kunde glide hen
  over den med Sol og Regn -- den vilde blive ved at gro saa grønt,
  suge sin Næring og skyde sine Skud, sunde og uden overflødige
  Længsler som den selv var.
  
  Naar de skulde hjem, kunde han da fuld af Taknemmelighed lægge sin
  Arm om Livet paa den unge Kvinde, der skænkede ham denne trygge
  Lykke. Saadan gik de sammen henad Vejen, der mellem modnende
  Kornmarker førte til de lave Hjem under Straa og under Tegl, til
  Vigen med det grundede Vand, til Stranden, hvor Børnene legede Dagen
  lang ...
  
  
  
  
  Da Preben Flyge havde boet i Fiskerhuset en Maaneds Tid, var han
  ganske gleden ind i Forlovelsens Smulvande. Endnu Vinteren igennem
  havde af og til en Iling af Attraa, et Sus af hede Ønsker kunnet jage
  gennem hans Sjæl, naar han var sammen med Anna. Nu var alt sligt
  forbi. Her ude var han helt i Ligevægt og uden Længsler af
  nogensomhelst Art.
  
  Og med en vis Glæde mærkede han selv, at han begyndte at blive fed og
  magelig. Naar han om Morgenen tog med Damperen ind til Byen, kunde
  han sidde sløvt hen paa Dækket og lade Solen skinne paa sig, til
  Hjernen døvedes og Lemmerne blev tunge. Det var da altid med
  betydelig Overvindelse, at han gik i Land og vandrede ad de solhede
  Gader op i Biblioteket.
  
  "Der er," havde han en Dag sagt til Anna, "ikke noget lykkeligere Ord
  i Sproget end det ikke at gide. Den, der ikke gider, han kommer ikke
  i Fortræd og han gør ikke Fortræd. Det er anstrengende at være ond,
  og det tager paa Kræfterne at være ulykkelig. Naar man ikke gider,
  saa svæver man over Vandene, og man bliver et godt Menneske."
  
  Og Anna havde smilet til ham, som om hun ganske delte hans Tanker. I
  det hele taget gik hun i den sidste Tid smilende om og med store,
  lykkelige Øjne. Hun saa ud, som om hun bestandig var til Fest.
  
  Og Flyge øvede sig hver Dag i ikke at gide. Han holdt med Flid alle
  Tanker nede, hvoraf der kunde spire en Attraa eller blot et Ønske
  frem.
  
  Efterhaanden blev det ham ogsaa mindre om at gøre at have Anna ved
  sin Side. Det var ham nok, at hun var i hans Nærhed, at han kunde
  søge hendes Selskab naar han vilde. Ja, hun kunde for den Sags Skyld
  godt have rejst fra ham. Han vilde dog fremdeles være glad, saa længe
  han blot følte sig tryg paa hendes rolige Hengivenhed.
  
  Sjældnere end før gik han op i Skoven sammen med hende. Naar han om
  Eftermiddagen var kommen hjem fra Byen, søgte han nu ofte ud paa
  Molen. Der indrettede han sig et Leje af tørret Tang, trak sin Frakke
  af, rullede den sammen og lagde den under sit Hoved. Saa kunde han i
  Timevis ligge paa Ryggen og stirre lige op i den tindrende blaa
  Himmel. Sagte Luftninger fra Søen strøg hen over ham som med bløde,
  kølige Kæmpehænder. Vandet skvulpede fortroligt smaasladrende ind mod
  Bolværket nedenfor Molen. Og en uhyre, vellystig Døsighed krøb
  igennem hele hans Legeme.
  
  ... Det var en Dag, da han havde fri fra Biblioteket og saaledes
  kunde nyde sin Hvile i endnu flere Timer end ellers. Det var
  gnistrende solvarmt, og Himmel og Sø svømmede i en Overflod af
  lyseblaa Lyksalighed.
  
  Han havde netop indrettet sit Leje og skulde nu til at strække sig
  paa det. Men først sad han lidt over Ende og saa sig om. Hans Blik
  strejfede det lille gule Hus, fra hvis Skorsten Røgen stod lige til
  Vejrs som en strittende Ravnefjer, Haven, hvor en lys Kjole skimtedes
  mellem grønne Buske, de optrukne Baade, hvis uvirksomme Skrog
  gennembagtes af Solen ... Ogsaa han havde jo trukket sin Baad paa
  Land, og Verden var for ham et gulmalet Hus og en Have med Lysthus.
  Var den tillige Lykke? Vist saa: i al Lykke var der Dovenskab. Kanske
  vilde han en Gang naa saa vidt, at han heller ikke behøvede disse
  Ting for at være tilfreds -- ja at overhovedet intet i den vide
  Verden var uundværligt til hans Lykke. Da vilde han sejle som en smuk
  Luftballon gennem den rene, saliggørende Lediggangs Æter, stolt,
  fri, hævet over Jorderig ...
  
  Men pludselig var der en Stemme, der tæt ved Siden af ham sagde "Sov
  vel". En Kvindestemme var det, og den lød, som sitrede der en
  undertrykt Latter gennem den.
  
  Han rørte sig ikke. Men da det klingende "Sov vel" blev gentaget,
  overvandt han sin Magelighed og væltede sig paa Siden hen til Randen
  af Molens Stensætning. Derfra kunde han se ned paa det lave Bolværk
  nedenunder.
  
  Der sad en Dame dernede. Men det meste af hendes Person skjultes for
  hans Blik af en uhyre Havehat med en stor rød Sløjfe. Hendes Fødder
  var nøgne, og hun sad og dinglede med dem i Vandet. De lignede to
  smaa hvide Kaniner, der kom frem fra Kjolens Skjul, saa sig
  nysgerrigt om og løb tilbage igen.
  
  "Goddag," sagde han og lo ned til hende.
  
  "Goddag, goddag." Hun nikkede op.
  
  "Maa jeg komme ned til Dem?"
  
  "Nej, De maa ikke. De maa ikke saa meget som se paa mig."
  
  Et Øjeblik efter sad han ved Siden af hende nede paa Bolværket.
  
  "Jeg sagde jo, De maatte ikke."
  
  "Nej, jeg hørte det," svarede han tørt.
  
  Hun havde trukket Fødderne op under Kjolen og sad og skottede hen
  til ham med et Blik, der halvt var udfordrende, halvt duggedes af en
  vaneagtig Blyhed. Hendes Øjne var mørkeblaa og spillede i et lille
  kækt, næsten fripostigt Ansigt. Hele Skikkelsen var spinkel som et
  halvvoksent Barns. Men hendes Holdning røbede, at hun var vant til
  Beskuelse og gerne udsatte sig derfor.
  
  "Nu har jeg nok af det!" sagde hun, da hun havde set lidt paa ham.
  
  "Af hvad?"
  
  "Af Dem naturligvis. Men gener Dem bare ikke, min Herre."
  
  "Det gør jeg heller ikke. Vi er jo paa Landet."
  
  De sad lidt og saa paa hinanden.
  
  "De tillader maaske, at jeg trækker mine Strømper paa?"
  
  "Værs'god."
  
  "Jamen saa maa De vende Ryggen til."
  
  "Hvorfor maa jeg det?"
  
  "Det kan De da nok begribe. -- Naa, hvad bliver det saa til?"
  
  Han gjorde, som hun bad ham. Men mens hun iførte sig Strømper og Sko,
  forsøgte han et Par Gange at vende sig om. Hver Gang udstødte hun et
  lille Hvin.
  
  "Nu er man Dame til Fingerspidserne -- forstaar De."
  
  "Skal vi sige til Taaspidserne?"
  
  "De er vist en væmmelig En."
  
  "Maaske. Tillader Fruen, at jeg forestiller mig for Dem?"
  
  "Ja. Fru Ellis Birger -- det er mit Navn."
  
  "Tak, det ved jeg. Herude kender man jo hinanden. Mit Navn er Preben
  Flyge."
  
  "Det er Dem, der boer der ovre i det lille Hus?"
  
  "Ja."
  
  "Keder De Dem ikke morderlig her ude?"
  
  "Jo -- Gudskelov. Det er derfor, jeg er her."
  
  "Det var en rar Fornøjelse. Jeg keder mig, saa Vandet løber mig ned
  ad Kinderne."
  
  "Saa kan vi jo kede os sammen."
  
  "Det kan vi. Men hvad tror De, Deres Kone vil sige til det?"
  
  "Jeg har skam ingen Kone."
  
  "Ikke det? Sikken et lyksaligt Menneske! Jeg troede for Resten, at
  den lille Dame, De boer sammen med oppe i Huset ..."
  
  "Det er min Kæreste!"
  
  "Av! det var næsten endnu værre. Saa er det nok bedst, vi dyer os
  lidt."
  
  "Aa -- det er en fornuftig Pige, min Kæreste."
  
  "Der er ingen fornuftige Piger til. De maa da endelig ikke opfatte
  mig som en fornuftig Pige."
  
  "Det kunde heller aldrig falde mig ind."
  
  "Naa -- men hvad vil De mig saa? Nu skal jeg hjem -- hører De det."
  
  "Allerede?"
  
  "Ja. Hvad vil De saa? Vil De se min Have?"
  
  "Jeg takker."
  
  "Ikke noget at takke for. Den ligner en Mødding. Men De skal faa Lov
  alligevel. Naar det saa er bestilt, kan De gaa hjem og kysse i
  Maaneskin."
  
  Med et Sæt var hun paa Benene og entrede op ad Stensætningen. Han
  fulgte efter. Og sammen gik de ind ad Havelaagen.
  
  Haven var ret stor og gik lige ud til Søen. Men den var yderlig
  forsømt. Der groede Nelder og Tidsler i frodig Samdrægtighed med
  Blomsterne i Bedene, og Plænens grønne Græstæppe spættedes af hvid
  Tusindfryd og af gul Løvetand.
  
  I den halvt tilgroede Gang laa en lille Purk paa Jorden og legede.
  Han var iført en brun Fløjls Dragt og Lakstøvler, men Tøjet var
  forrevet og smudsigt og hans Ansigt og Hænder tilklæbede med Snavs.
  
  "Nej, ligger Truttemand der?" sagde Fru Ellis og bøjede sig ned over
  ham. "Sikken en Svend, sikke han kan svine sig til! Er Marie gaaet
  bort med Kæresten, hva' -- og har ladet Truttemand ligge? Det skal
  Truttemand ikke bryde sig om -- naar han bliver stor, skal han ogsaa
  faa en Kæreste -- han skal faa ligesaa mange, han vil ha'e ... Nej,
  Mama vil ikke nysse ham -- Mama kan ikke li'e Kys, der smager af
  Snavs -- rod han bare videre i Jorden, den er til det samme ..."
  
  Hun vendte sig til Flyge:
  
  "Ja, her kan De se vores Have. Den er ganske sød -- ikke? Men der
  gror saa meget Ukrudt i den. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre ved
  det."
  
  "De skulde luge det bort."
  
  "Jamen Gud -- det kan man da ikke selv gøre. Min Mand er i Byen hele
  Dagen, det Skind. Og Fiskerne er saa tvære. Der gaar En her med en
  stor Lap paa -- bagpaa. Han har ikke andet end at passe en Gris. Ham
  har jeg budt en Krone for det; men tror De, han svarede? Han gryntede
  bare -- ligesom Grisen. Men det er jo noget Svineri, dette her --
  det ved jeg saa godt. Jeg skulde slet ikke have vist Dem det."
  
  "Aa ..."
  
  "Nej, det skulde jeg ikke. Man kan ikke være det bekendt i Grunden.
  De faar heller ikke Lov at komme ind i Lejligheden: der er ikke pænt.
  Det er ogsaa uheldigt med den Pige, vi har. Den forrige løb fra os
  til den første -- nu har vi faaet en ny her ude, men hun er lige
  bleven forlovet med En af Opvarterne nede paa Strandhotellet. Saa hun
  holder Hvedebrødsdage -- naturligvis."
  
  "Ja ja -- naar De ikke vil have mig ind, saa ..."
  
  "En anden Gang maaske -- naar Birger er hjemme -- han er saa rar --
  han er hos en Sagfører ... Vil De ikke ha'e noget -- vil De ikke ha'e
  Øl?"
  
  "Nej Tak."
  
  "Vi har heller ikke noget ... Det er skrækkeligt her paa Landet --
  man skal gaa saa langt efter alting. Og saa synes jeg, her er endnu
  varmere end inde i Byen. Der er ikke andet at gøre end at drikke Øl.
  Og det kan man ikke faa."
  
  "Man kan jo gaa i Vandet."
  
  "I Vandet? Gaar De i Vandet? Er det godt?"
  
  "Ja naturligvis er det godt. De gaar altsaa ikke?"
  
  "Nej. Jeg har ingen Badedragt. Og man kan vel ikke gaa uden? Tror
  De?"
  
  "Kære Frue -- _det_ Spørgsmaal har jeg virkelig ikke sat mig ind i."
  
  "Nu tænker De paa noget uartigt. Fy Dem an, jeg vil ikke se Dem for
  mine Øjne mere."
  
  "Aldrig mere?"
  
  "Nej aldrig mere. Nu kan De gaa hjem til Deres lille Kæreste. Det er
  saadan en lille blond En -- ikke? -- jeg har set hende, naar jeg er
  gaaet forbi ... Hun er for Resten sød -- hun er altfor god til Dem
  ..."
  
  Flyge gik. Da han kom udenfor Laagen, hørte han hende synge for
  Drengen:
  
      Kender Du Katinka, hun var Peters Sukkergris --
      paa den gode gamle Vis.
      Hun var sød, og hun var dydig
      men mod Peter var hun lydig
      og hun smeltede som Is --
      paa den gode gamle Vis ...
  
  Flyge stod og lyttede. Saa frimodig lød hendes Stemme, saa barnligt
  uskyldig, at han for Alvor spurgte sig selv, om ikke hele hendes
  Væsen skulde være Naivitet.
  
  Men pludselig rev han sig løs og gik hjem.
  
  Han slog ind paa den smale Smøge mellem Fiskerhusene. Naar han gik
  denne Vej, kunde man ikke fra hans egen Have se, hvor han kom fra. Og
  ganske uvilkaarligt valgte han da denne Vej fremfor at skraa over den
  aabne Plads mellem Haven og Stranden.
  
  Hele Aftenen igennem var han livlig. Det faldt ham ikke ind at søge
  Hvile paa sin sædvanlige Plads ude paa Molen. Han bad Anna gaa en Tur
  med ham ned gennem Fiskerlejet. Og villig som altid fulgte hun.
  
  Maanen stod blank og rund paa Himlen. Fiskerne kom ud fra Husene og
  stillede sig med Ryggen op ad Baadeskurene og med Hænderne dybt
  begravne i Lommerne og udsendte fra de korte Snadder tunge Røgskyer,
  der lugtede som Baal af visne Blade. Og der kom unge Folk vandrende
  ned ad Landevejen, og de tog hverandre i Hænderne og gik syngende
  frem, mens en Harmonika ledsagede dem med slæbende og sørgmodige
  Toner.
  
  Flyge lagde sin Arm om Annas Liv. Han følte hendes Hoved mod sin
  Skulder. Og han syntes, at Livet paa en Gang rakte ham en styrkende
  og sødt dyssende Drik, fuld af god Glemsel.
  
  Han _vilde_ ikke leve det anderledes. _Vilde_ ikke lokkes ud i
  æggende og urolige Eventyr.
  
  Men alligevel klang stadig i hans Øre en Stemme, enkel og spæd men
  sitrende af en undertrykt, kaad Latter ...
  
  
  
  
  En Dag, da Flyge sad i Lysthuset sammen med Fru Herding og Anna,
  traadte Fru Ellis ind ad Laagen.
  
  "Goddag," sagde hun, "jeg fik Lyst at se, hvordan De boer."
  
  Flyge forestillede hende for sin Forlovede og hendes Moder.
  
  "Hr. Flyge kender min Mand," sagde Fru Ellis til Forklaring af det
  noget overraskende Besøg. Det var paa en Maade sandt, eftersom hun et
  Par Dage i Forvejen havde forestillet ham for Birger, da han
  tilfældig havde mødt dem sammen.
  
  "Hvor De har det yndigt her, Fru Herding," blev hun ved. "Vi ligger
  nu blot paa Landet, fordi vi alligevel skulde flytte. Saa har vi
  ingen Lejlighed i Byen i Sommer. Ellers havde vi ikke Raad: vi maa jo
  leve meget økonomisk ... Hvad er det, De syer der, Frøken?" Hun
  bøjede sig ned over Annas Haandarbejde. "Hedebosyning -- hvad? Hvem
  der bare kunde det! Men det er ikke saa let, naar man er saa uheldig
  at være ved Teatret -- og man saa oven i Købet har en lille Dreng,
  som trænger til Ens hele Omhu."
  
  Fru Ellis saa hen for sig med et forsagende Blik. Hun havde iført sig
  en tarvelig, mørkeblaa Vaskekjole og en hvid Blondekrave. Haaret var
  skilt i Midten og strøget glat og puritansk til Siderne.
  
  "Har De Børn?" sagde Fru Herding næsten bebrejdende. "De er jo næsten
  selv et Barn. -- Hvor gammel kan han være?"
  
  "Han bliver saamænd tre Aar til Efteraaret."
  
  "Det er da ikke muligt! Hvor kan De have været gift saa længe?"
  
  "Ork, vi har været gift i tre Aar nu -- nej tre og et halvt er det da
  -- næsten fire." Hun slog Øjnene ned og syntes fuld af sød
  Forvirring.
  
  Men da hun atter hævede Blikket, var det for at bede Fru Herding
  laane hende noget Smør. Thi hun havde haft det kedelige Uheld, at hun
  havde glemt at faa Penge af sin Mand, før han tog til Byen. Og her
  ude holdt man jo ikke af at bede de Handlende om Kredit.
  
  Hun fik Smørret og gik.
  
  "Det var da en sød lille Dame," sagde Fru Herding. "Saadan Nogen som
  dem, der er ved Teatret, dem er der ellers ikke noget ved -- mange
  Gange. Det er jo ogsaa et _Liv_, de fører! Man maa jo takke til, at
  ikke En af Ens Egne er gaaet _den_ Vej. Men naar de har den rette
  Aand, saa kan de jo gaa det igennem. Og hende kunde man da straks se
  paa, at hun er anderledes end de fleste de er."
  
  "Hun spiller ogsaa i Ingenufaget," sagde Flyge.
  
  "Jeg troede i Grunden snarere, det var Operetten."
  
  "Operette-Ingenuer -- det kan gerne være."
  
  Anna forholdt sig tavs. Men det syntes Flyge, at hun saa forskende
  paa ham og at der i hendes Blik var et lille Stænk af Ironi.
  
  ... Et Par Dage senere kom Fru Ellis igen. Denne Gang var det Søndag,
  og som Følge af Butikslukningen var hun kommen i en stærk Forlegenhed
  for Øl. Der var netop kommet Fremmede fra Byen -- ganske uventet. Fru
  Herding var henrykt over at kunne hjælpe hende.
  
  Næste Gang, hun kom, var Manden med. Hr. Birger var høj, mager og
  sortsmudset forsoren, klædt i en flunkende, lys Sommerdragt, der
  gjorde et færdigkøbt Indtryk, og bar Turistsko og Gamascher. Fruen
  var denne Gang i mørkegrønt Fløjl.
  
  De vilde hilse paa Familien, da de jo nu en Gang var blevne dens
  Naboer -- og saa takke for de smaa udviste Tjenester.
  
  "Rørt paa Konens Vegne," sagde Hr. Birger og slog Hælene sammen. "Hun
  er vel ikke for slem ved Dem?"
  
  "Det er jo aldeles ikke noget at tale om," sagde Fru Herding.
  
  "Nej -- ikke hvis De fik igen, hvad hun saa hæderligt laaner af Dem."
  
  "Jamen det haster da aldeles ikke."
  
  "De faar det heller ikke. Det bruger hun ikke. Det vilde forfærde
  mig, hvis hun pludselig en Dag fandt paa det."
  
  "Aa Du!" Fru Ellis tjattede ham koket over Fingrene. "De skal slet
  ikke tro, hvad han siger. Han er altid saa nederdrægtig imod mig."
  
  "Hun er nemlig," blev Hr. Birger uanfægtet ved, "ligesaa fingernem
  til at have med Penge at gøre som en Vaskebjørn til Sukker. Jeg tror,
  de virker paa hendes Portemonnæ som Kløpulver. Derfor _maa_ hun af
  med dem. Der har faktisk ikke været et Tikrusdyr i hendes agtede
  Besiddelse i den historiske Tid. Det finder jeg det retsindigt at
  sige forud."
  
  "Aa, De hører da ikke paa hans Snak," sagde Fru Ellis.
  
  "Nej, det _var_ da ikke godt," svarede Fru Herding.
  
  Birger opsøgte efter denne Dag af og til Flyge. Lidt efter lidt
  begyndte han endogsaa at skænke ham en vis Fortrolighed.
  
  "Ellis er en god lille Pige," sagde han. "Men hun er for kilden i
  Fantasikirtlerne."
  
  "Hvordan forstaar jeg det?"
  
  "Jo -- hun er urolig. Man kan ikke dirigere hende."
  
  "Saa det kan De ikke?"
  
  "Nej det kan man ikke. Hun elsker mig -- det ved Gud hun gør, det
  lille Lam. Men hun kan ikke fatte, at jeg vil have, en Kvinde skal
  være sagtmodig. Hun tror, hun skal more mig -- jeg siger: lad os bare
  være fri. Vil hun more sig selv -- det er noget andet. Men maa jeg
  saa bede om, hun gør det, naar jeg ikke er til Stede."
  
  "De er meget liberal."
  
  "Det er jeg. Men man gifter sig jo ikke for at faa sine Nerver
  ødelagt. Gør mig den Tjeneste at holde hende lidt med Munterhed. Jeg
  kan sgu ikke."
  
  Flyge turde ikke love ham nogen virksom Hjælp. Men naar Birger var i
  Byen, faldt hans Veje ikke desto mindre jævnlig sammen med Fru
  Ellis'. Han plejede nu at blive bedt ind i Haven, naar han kom forbi.
  Der satte han sig saa ved hendes Side paa en Bænk, mens Barnet fik
  Lov til at rode i Jorden.
  
  I Lejligheden vilde Fru Ellis derimod stadig ikke have ham ind. Der
  var slet ikke pænt, blev hun ved at sige.
  
  Men en Dag, da hun ikke var i Haven, betraadte han uden videre de
  forbudne Enemærker.
  
  Iført en Frisertrøje laa hun paa en Chaiselongue og læste i en gammel
  Roman med fedtet Bind. Paa Chaiselongens Hovedgærde flød hendes
  opløste, havannabrune Haar. Rundt om paa Borde og Stole svømmede det
  med Bøger, Papirer og Rollehæfter, og midt paa Gulvet sad Drengen og
  forsøgte at synge "O Dagmar", mens han fægtede i Luften med et
  gammelt ituslaaet Barometer.
  
  Hun foer op med et lille Skrig.
  
  "Gud, er det Dem! Hvad vil De her! Har jeg ikke sagt Dem, at jeg ikke
  vilde ha'e det?"
  
  "Jo, det har De. De har Deres Ryg fri. Men Herregud, hvorfor maa jeg
  ikke se, hvordan De boer? Ens Hjem er dog gerne som En selv. Hvorfor
  skal man saa skamme sig over det?"
  
  "Det var sgu en nydelig Kompliment! Denne Røverrede -- skulde jeg
  være som den?"
  
  "Ja paa en Prik! Smaa viltre, svirrende, oprørske Tanker. Et
  klædeligt Negligée. Læsning flydende om i broget Uorden ... er _det_
  maaske ikke Dem? De er selv en Røverrede, meget ærede Frue."
  
  "Men det klæder mig, vilde De sige. Ikke?"
  
  "Jo netop. Og hvorfor skulde det ikke det? Jeg ved i Grunden ikke,
  hvorfor en Kvinde skal være ordentlig. Det er dog ellers Manden, der
  i Tilværelsen betyder Reglen, Loven. Kvinden det er Kærligheden. Men
  Kærlighed er aldrig regelmæssig, aldrig efter en Snor, end sige
  pedantisk. Kærlighed er lunefuld, vilkaarlig, op og ned -- _skal_
  være det. -- Frue, dersom De vidste ..."
  
  "Jo Tak, jeg ved det saamænd storartet. Men nu maa De tillade mig at
  tage en Smule ordentligt Tøj paa."
  
  "Værs'god."
  
  "Jamen -- naa for Resten: har De set det ene, kan De jo ligesaa godt
  se det andet med."
  
  Hun tog Frisertrøjen af og iførte sig meget koldblodigt sit Kjoleliv.
  
  "Nu kan Truttemand gaa ud i Haven og lege," sagde hun. Hun tog
  Drengen om Livet og satte ham udenfor, skønt han brølte i vilden Sky
  af Arrigskab og sprællede i Luften med sine korte, tykke Ben.
  
  Fru Ellis knappede sit Kjoleliv. Derpaa satte hun Haaret op i en løs
  Knude og stænkede sig med Parfume.
  
  "Se saa," sagde hun, da hun var færdig, "er jeg nu smuk?"
  
  Hun havde nærmet sit Ansigt tæt ind til hans. Og halvt uden at gøre
  sig Rede derfor trykkede han et let Kys paa hendes Kind.
  
  "Fy, hvor De er uartig," sagde hun og slog efter ham. "Hvad tror De,
  min Birgermand vilde sige om det, hvis han havde været hjemme? Jo, De
  er sandelig en net Herre!"
  
  Flyge sagde intet. Han gentog med kold og klar Bevidsthed i sit
  stille Sind de Ord: "Det var dumt, det var dumt!" Og imens dirrede
  hans Nerver som en Fortøjning, naar der kastes los.
  
  Men Fru Ellis gik med smaa vævre Trin hen imod Døren. Han fulgte
  langsomt efter. I den snævre Entré stillede hun sig i Vejen for ham,
  saa han maatte smyge sig tæt op ad hende for at naa ud i det fri.
  
  Saa gik de sammen ud paa Molen ...
  
  Men næste Dag kom Hr. Birger over til Flyge. Hans Ærind var at søge
  en Vennehaand i et pinligt Øjeblik. Nogle Penge, som han havde gjort
  aldeles sikker Regning paa, var ved et uforklarligt Uheld udeblevne.
  Og nu stod han der og skulde absolut bruge halvhundrede Kroner,
  skulde det for al sin timelige og evige Velfærds Skyld. Og da han her
  ude paa Landet jo ikke kendte Andre end Hr. Flyge, saa _maatte_ han
  henvende sig til ham trods det, at Bekendtskabet kun var saa løst.
  Pengene skulde -- her svor han dyre Eder -- blive betalt tilbage med
  den mest nøjeregnende Punktlighed.
  
  Og saa skulde han for Resten hilse fra sin Kone ...
  
  Han _fik_ Pengene. Om Aftenen fik Flyge at vide, at Ægteparret Birger
  var kørt til Byen i lejet Landauer.
  
  Den næste Formiddag gik han og drev ene om nede ved Stranden.
  
  Birgers var øjensynlig ikke kommen hjem endnu. Der var rullet ned hos
  dem, skønt det var højt op ad Formiddagen. Altsaa maatte de være
  blevne i Byen om Natten.
  
  I Grunden kom det jo ikke ham ved. Men det kunde dog have adspredt
  ham en Smule at passiare med Fru Ellis.
  
  ... Det var en mild, blaahimlet Sommerdag. Der strøg kun en sagte
  Luftning let og lindt hen over det slumrende, solstænkede Vand. Men
  om Natten havde det regnet. Og den rene, friske Luft var krydret af
  al Aromaen fra Havens Blomster og de viftende Træer.
  
  Flyge følte sig til overs og ene. Han havde Ingen at tale med. Thi i
  den sidste Tid havde han kun søgt Annas Selskab et Par Timer om
  Eftermiddagen. Og saa regelmæssig var denne Sædvane bleven ham, at
  det nu næsten vilde være paafaldende, om han gik ind og satte sig ved
  Siden af hende paa Bænken i Lysthuset, hvor hun sad og syede.
  
  Han fandt Sæde paa en landtrukken Baad og gav sig til at betragte
  hende. Over hendes Skød laa bredt et skinnende hvidt Stykke Linned,
  og han saa hendes Haand føre Naalen frem og tilbage igennem det --
  frem og tilbage.
  
  Det var Brudeudstyret, hun syede paa -- hendes og hans ...
  
  Og pludselig blev han greben af en stærk Higen imod hende, som hun
  sad der, halvt skjult af dette bølgende hvide Lin, med de blaa,
  alvorlige Øjne sænkede mod Arbejdet. At dvæle hos hende vilde være
  som at sidde ved Bredden af en dyb og sivkranset Sø, under hvis
  spejlblanke Overflade rene og læskende Kilder altid fornyede Vandet.
  
  Og det Hustrunavn, hvormed han en Gang skulde kalde hende, brusede
  frem fra hans Sjæls Dyb. Hans Hustru -- Kvinden, der skulde føde hans
  Børn -- hun, hvis bløde, varsomme Hænder skulde lægge sig dulmende
  paa hans Pande, stryge fra den alle stirrende Tvivl, alle flakkende
  Tanker!
  
  Han gik hen imod hende og bredte Armene ud. Han vilde sidde hos
  hende -- sidde der hver Dag -- ikke vide af nogen Anden end hende,
  var det end nok saa flygtigt!
  
  Men da han saa hendes Blik rettet paa sig, lod han atter sine Arme
  synke. Og med en ligegyldig Bemærkning gik han ud ad Laagen, ned til
  Stranden.
  
  Der blev han ved at gaa frem og tilbage. Den Ro, han en Gang havde
  fundet der nede, var vegen fra ham.
  
  
  
  
  "Fru Birger er her for at spørge, om vi ikke kunde have Lyst til at
  se Atletkampen imorgen. Hendes Mand har Billetter."
  
  Anna havde hentet Flyge ind fra Haven. Fru Ellis sad i Sofaen,
  smilende elskeligt og jomfrueligt.
  
  "Tak -- jeg ved ikke -- det er elskværdigt af Fruen." Flyges Tone var
  koldt høflig. "Hvad mener Du, Anna? Har Du Lyst?"
  
  "Jeg vil, hvis Du vil."
  
  "Det vil I naturligvis med Fornøjelse," sagde Fru Herding afgørende.
  "Det var saa opmærksomt af den lille Frue."
  
  Og hun gik hen til Fru Ellis, der slog Øjnene ned, kyssede hende paa
  Panden og sagde:
  
  "Er hun nu ikke kær?"
  
  "Gudbevares ..." Flyge vidste ikke ret, hvad han skulde sige.
  
  "Ja forlovede Herrer kan det nok ikke nytte at komme til ... Min
  Svigersøn er ogsaa saa forfærdelig optagen af sin Kæreste,"
  henvendte hun sig paany til Fru Ellis.
  
  "Det er Ungdommen, Fru Herding. Vi to gamle Koner er nok færdige med
  at gøre vores Lykke. Men det maa vi tilgive ham."
  
  "Ja, vi maa nok saa. Vi to holder sammen, lille Fru Ellis ..."
  
  Flyge fik pludselig Interesse for noget, han havde for ude i Haven.
  
  Men Indbydelsen var altsaa modtagen.
  
  -- -- Udenfor Sportspladsen, hvor Atletkampen skulde foregaa, var der
  den næste Dag et Mylder af Mennesker. Der kom rullende Vogn paa Vogn,
  prunkende Landauere, slanke Sulkyer, tungt raslende Charabancer,
  Drosker, der luntede frem som en jævn Passiar. Tidt maatte de holde
  stille i lange Rækker, og der var Folk, som rejste sig op fra
  Sæderne, ubændige af Utaalmodighed, og lod det skylle med Anklager
  mod Kuskene, der indbyrdes skændtes og som lod Piskene smælde over
  Hovederne paa de snøftende og stampende Heste. Ind imellem Vognene
  snoede sig Cyklister som Aal mellem Sildestimer, klemtende, spejdende
  med vagtsomme Øjne, snart hastende frem foran et skummende Hestepar,
  snart holdende sig varsomt tilbage.
  
  Med korte Mellemrum kom der nede fra Jernbanestationen en hel
  Karavane af Mennesker. Undertiden satte de i Løb for at komme ind og
  erobre sig de bedste Pladser -- uordnet, væltende sig frem som
  skræmte Faar. Og Træerne udenfor Indhegningen var tæt behængte med
  Drenge, der var klatrede op for fra dette høje Stade at kunne se over
  Plankeværket ind paa Sportspladsen.
  
  Herinde saa det endnu mere broget ud. Det skvulpede med Mennesker i
  Tusindvis, der snart trængtes frem og tilbage og snart blev klemt
  fast i en tæt Masse af andre Mennesker, saa man knap kunde røre sig.
  Men over alt dette mørke skinnede de lyse Sommerhatte og Damernes
  Parasoller som brogede Blomster i alle Farver, og under dem tonede
  atter Menneskeansigter frem, harmfulde, sløve, taalmodig ligeglade
  eller begejstrede -- et Liv af Ansigter, der spillede i Tusinder af
  Afskygninger. Uafbrudt summede og surrede Latter og Tale, stemmede
  sig op til en brusende Larm, brast og begyndte igen som en uhyre,
  mangestemmet Hvisken, der steg og sank. Undertiden blev der næsten
  helt stille: nede ved Indgangen arbejdede nogle Efternølere sig
  igennem Mængden. Man troede, det var Atleterne, som skulde optræde,
  trængte sig frem for bedre at kunne se og tav af Forventning. Naar
  man saa opdagede, at man havde taget fejl, tog Larmen af Stemmerne
  fat med fornyet Styrke.
  
  Fru Ellis kedede sig.
  
  "Her er virkelig ikke rart," sagde hun. "Skal vi ikke hellere gaa hen
  og faa os noget Øl?"
  
  "Saa faar vi ikke noget at se," sagde hendes Mand. "Du er ogsaa saa
  Satans lidenskabelig. Du skal altid ha'e noget, enten af den ene
  eller af den anden Slags."
  
  "Der er jo Ingen, der beder Dig om at gaa med. Har _Du_ Lyst til at
  blive her og omkomme af Tørst og Varme, saa værs'god. Det er mig saa
  raslende ligegyldigt."
  
  Flyge sagde intet, skønt hun øjensynligt ventede, at han skulde
  tilbyde hende Ledsagelse. Han havde taget Anna under Armen. Og skønt
  det voldte dem Besvær at komme frem i Mængden saaledes, blev han ved
  at holde hende fast. Han havde paa en Gang faaet en underlig Angst
  for at slippe hende.
  
  "Gud, hvor De er skrupforlovet," sagde Fru Ellis spydigt og med en
  noget tvungen Latter. "Det er ordentlig rørende -- man skulde tro,
  Kærligheden var frisk fra Fad ... Johan, skal vi to ikke ogsaa give
  de Elskende med Hank?"
  
  "Smaa Piger maa være artige, naar de er ude at spasere med fremmede
  Folk," sagde Birger tørt.
  
  Anna havde intet hørt af, hvad der blev sagt. Thi paa en Gang var
  hendes Opmærksomhed bleven optagen af et Punkt midt i Mylderet.
  
  "Se," brød hun ud og rykkede Flyge i Armen, "er det ikke -- jo -- er
  det ikke Bøg?"
  
  "Hvor?" Flyges Stemme lød uvillig. "Nej, det tror jeg ikke."
  
  "Jo -- jo vist er det saa -- kan Du da ikke se ham? ... Lad os vifte
  til ham -- saa maaske han faar Øje paa os."
  
  Og hun gav sig til at vifte. Først med Parasollen, saa, da det ikke
  hjalp, med Lommetørklædet.
  
  "Jo -- nu har han faaet Øje paa os -- nu vifter han igen ... Nu
  kommer han hen til os -- bare han dog kan komme frem ... Nej hvad er
  det? Det var da morsomt: Hansen-Maagerup er med -- kan Du se --
  Hansen-Maagerup ..."
  
  Virkelig banede i dette Øjeblik Viggo Bøg sig Vej i Stimmelen -- med
  Hansen-Maagerup i sit Kølvand. Han brød hensynsløst paa, skød til
  Side, vilde bare frem. Hans graa Sommerdragt ætsede sig gennem
  Menneskemassen. Og i det tomme Rum, der dannedes bag ham, gled
  Hansen-Maagerup efter, blank af Sved, sortklædt, med en skyggestærk
  Straahat skærmende over sig som et mægtigt Tag.
  
  "Frøken Herding!" sagde Bøg, da han var naaet helt hen til hende,
  "Frøken Herding! Nej, at jeg virkelig skulde træffe Dem her!"
  
  Han greb hendes Haand og trykkede den. Først saa besindede han sig
  paa, at der var Andre til Stede, og hilste paa Flyge. Hansen-Maagerup
  gav dem Haanden, tavst, med bøjet Hoved, som vilde han bevidne dem
  sin Deltagelse i en eller anden sørgelig Anledning.
  
  Flyge forestillede de to Nyankomne for Birgers. Fru Ellis smilede, da
  Bøg trykkede hendes Haand.
  
  "Det kan man da kalde et Haandtryk," sagde hun.
  
  "Om Forladelse, Frue. Jeg tog maaske for haardt?"
  
  "Nej tværtimod. Jeg kan netop ikke lide at faa fat i en sjasket Pote.
  Det er ligesom man fik en Klump Fars i Haanden."
  
  "Den Herre er maaske selv Atlet?" sagde Birger.
  
  "Det just ikke. Men Idrætsmand er jeg rigtignok."
  
  "Ja, det kan man jo næsten se paa Dem," sagde Fru Ellis. "De holder
  af Muskler."
  
  "Nej, det var da en forfærdelig Opfattelse af Idræt, Frue. Ja
  undskyld, men Idræt er jo slet ikke Muskler. Det er bare Villie. Det
  kan ikke nytte, at man har aldrig saa mange Kræfter, naar man ikke er
  fuldkommen Herre over dem."
  
  "Om Forladelse, Hr. Idrætsmand." Fru Ellis gjorde et lille Kniks. "Om
  Forladelse."
  
  Oppe paa Tilskuertribunen begyndte man at trampe i Gulvet. Man raabte
  højt Atleternes Navne. Det var trukket ud over den Tid, da
  Forestillingen skulde begynde. Og man _krævede_, at de skulde møde
  frem.
  
  Der var de -- man bøjede sig frem over hverandres Skuldre for bedre
  at se -- der -- der -- nej, det var alligevel ikke dem -- jo der --
  der ...
  
  Nu kom de. Der blev en smal Rende i Menneskemængden. Et Par
  ubedækkede Hoveder bevægede sig frem gennem Stimmelen. De svømmede
  som Korkpropper paa Vandene. Og nu gik der to Mænd op ad Trappen til
  Forhøjningen, hvor de skulde optræde.
  
  Der stod de i deres lyse, forskelligt farvede Trikot med nøgne,
  senesvulmende Arme og kraftige, solbrændte Nakker. Jubelen fra
  Publikum bruste op imod dem.
  
  "Det er sgu Mørbrad," sagde Birger.
  
  Bryderne gav hinanden Haanden. Saa stillede de sig Ansigt til Ansigt
  som to Tyre, der fælder Hornene til Angreb. Deres Blik borede sig i
  hinanden. Og mens de snart vigende snart gaaende rundt om hinanden
  hver især vogtede paa den mindste Blottelse fra Modpartens Side,
  søgte de af og til at faa fat paa hinanden.
  
  Undertiden krummede de sig sammen, syntes at samle al deres Styrke
  til et Angreb. Men atter gled de til Side, og Lemmerne slappedes,
  mens Øjnene beholdt deres spejdende, gennemtrængende Udtryk.
  
  Paa en Gang tørnede de to store Legemer sammen. Den ene af Bryderne
  slyngede sine Arme om Modpartens Liv. Han søgte at løfte ham op fra
  Jorden og saaledes kaste ham omkuld. Benene strammedes og spændtes,
  som skulde de stemme imod en uhyre Vægt, og to store Hænder greb
  krampagtigt i Modstanderens Kød som to Rovdyr, der bed sig fast. Og
  pludselig vaklede begge de to overstærke Mænd. De svajede et Øjeblik
  frem og tilbage -- saa laa de paa Jorden, rullende deres Kødmasser
  sammen til et eneste Bundt af svulmende Lemmer, af Tyrenakker og
  sitrende Muskler og strittende Ben ...
  
  Fru Ellis tindrede af Optagethed. Hun klappede og raabte.
  
  "Nej se dog, se dog! Bravo, Bravo -- nu falder han -- han er underst
  -- han _er_ underst -- nej ..."
  
  Kæmperne var igen komne paa Benene og trak i en sekundlang Pavse
  Vejret, mens Øjnene stirrede fjendsk ud af de røde, svedglinsende
  Ansigter.
  
  "Synes De om det, Frøken Anna?" sagde Bøg.
  
  "Nej -- jeg synes, de ser saa onde ud."
  
  "Det gør de ogsaa. Det er fordi der er Penge under det. Penge gør
  altid Folk onde og smaa. De skulde blot have set, om der ikke var
  noget af den Slags. Saa vilde de have haft et ganske andet Udtryk."
  
  "Hvor kan De nu sige det?" Fru Ellis vendte sig om mod ham. "Penge --
  det er jo netop storartet. Alt det andet er bare dumt. De kan maaske
  lide Gymnastik og den Slags -- hvor man ser nogle fjottede Fyre
  springe om i Jerseyliv og Underpermissioner -- hva'?"
  
  "Ja, det kan jeg netop."
  
  "Det er sgu ogsaa morsomt! Anstrenge sig uden at faa noget for det --
  det vil jeg nok sige! Nej dette her -- det er noget. De ser saa yndig
  ædende, gloende gale ud -- og sikke nogle Muskler, sikke nogle
  Mandfolk!"
  
  "Ja det er jo noget for -- for dem, der ikke forstaar sig paa
  Idræt," sagde Bøg. "Men det er nu alligevel at tage Sporten
  forfængelig."
  
  Fru Ellis lo.
  
  "Man skulde tro, De var Præst."
  
  "Det vilde jeg ogsaa ønske, jeg var, selv om jeg ikke vilde være af
  dem med Pibekrave. Men man kan jo præke paa mange forskellige Maader.
  Jeg vilde nu bare præke om, at man skal _ville_ noget. Og det skal
  ikke bare være saadan noget som at tjene Penge eller blive berømt
  eller at faa den, man holder af. Det skal ligge helt udenfor alt det.
  Det er derfor, jeg holder af Idræt, for den vænner Folk til at ville.
  Jeg har selv træneret til Kaproning -- jeg kan forsikre Dem for, jeg
  tænkte ikke paa Præmierne -- og jeg fik for Resten heller ingen --
  jeg tænkte bare paa at _ville_, ville ... Og saa føle, at alt det,
  som stritter imod indeni En, det maa give sig. Det slappes og kryber
  sammen -- til man tilsidst er helt Herre over det ... Hvordan er det
  -- De er jo ved Teatret, Frue -- er De ikke?"
  
  "Haha -- nej han er sød -- han spørger, om Ellis Birger er ved
  Teatret -- det skulde De ha'e et Kys for ... Ja gu' er Ellis Birger
  ved Teatret -- og det er godt for Teatret, det samme -- i disse sløje
  Tider ..."
  
  "Naa ja -- saa maa De vel have følt det samme -- paa en anden Maade.
  For Kunst forlanger jo ogsaa, at man _vil_ -- uden at man tænker paa
  noget andet -- paa Pengene eller Æren -- naar det da er god Kunst
  ..."
  
  "Ja, De er fremdeles sød ... De burde udstilles. -- Burde han ikke,
  Flyge?"
  
  Flyge havde ladet, som om han ikke hørte Samtalen. Men i Smug havde
  han set, hvordan Anna var helt optagen af Bøgs Ord. Hun lyttede til
  hvad han sagde, som om det var hendes Sag, han forsvarede. Og nu, da
  man appellerede direkte til hendes Forlovede, rettede hun sit Blik
  fuldt af Forventning mod ham.
  
  Han vilde have svaret undvigende. Men det opirrede ham, at Anna
  næsten bydende syntes at ville lægge Beslag paa hans Mening. Og
  derfor slog han sig paa Fru Ellis' Parti.
  
  "Ja," sagde han, "Hr. Bøg er jo unægtelig lidt for god til denne
  Verden. Hvis der overhovedet er Tale om at ville nogetsomhelst, saa
  har Villien i al Fald ingen Værdi i sig selv. Det eneste, det kommer
  an paa, er _hvad_ man vil. Jeg gad vide, hvordan det skulde være
  anderledes. For ellers vil man jo ikke andet end at ville. Og naar
  man i Forvejen vil, behøver man ikke at ville ville, for saa kan man
  det. Saa i Grunden er det en Selvmodsigelse at ville styrke sin
  Villie. Man kunde snarere sætte sit Maal i at se at blive af med
  den. Jo mindre Villie man har, des færre Fornødenheder har man
  ogsaa."
  
  ... Mens han talte, saa han Skuffelsen som en Maske glide ned for
  Annas Ansigt og gøre det fremmed. Han havde en ubehagelig Fornemmelse
  af, at hun ligesom stivnede imod ham. Men det var ham ikke muligt at
  modstaa Fristelsen til at forfølge sin Tankegang.
  
  Og han blev ved at udvikle sit Evangelium om Villiens Svækkelse som
  det højeste Gode. Blot se at tæmme dette rebelske Dyr, der arbejdede
  indeni En og som ikke gjorde anden Nytte end at sætte Menneskenes
  Tilfredshed med Livet paa Spil.
  
  Viggo Bøg vilde svare. Men i det samme rejste der sig i Mængden
  en uhyre Larm. Fra alle Kanter slyngedes der høje Raab mod
  Brydertribunen. Tusinder af glødende, ophidsede Ansigter var vendt
  mod de to Mænd deroppe. Og rundt omkring Forhøjningen opstod der en
  stærk Bølgegang. Man trængtes, man skubbedes -- Kvinder skreg og Mænd
  bandede og skældte -- det saa ud, som vilde man løbe Storm. Og et Par
  guldtressede Kasketter viste sig oppe mellem Bryderne.
  
  "Fy! fy!" raabte en tyk Mand, der stod lige ved Siden af
  Hansen-Maagerup. "Føj for Satan! sikken en Sjover! Sikken en Løjser!
  Han kværker ham -- kan De se, min Herre" -- han greb ildfuldt
  Hansen-Maagerup i Armen -- "han kværker ham, den nederdrægtige
  Møghund! Føj da, føj da, føj da for Satan!"
  
  Og han raabte af al sin Evne op mod Bryderne:
  
  "Slip ham, slip ham, Din Bandittermikkel! Slip ham for Sat'n i hede
  Helvede! ... Raav med, min Herre, vi maa raave allesammel -- ellers
  sla'r han ham gustraffeme' ihjel!"
  
  Hansen-Maagerup søgte lempelig at gøre sig fri. Men da det ikke
  lykkedes, raabte ogsaa han et spagfærdigt "Fy, fy!"
  
  Oppe paa Tribunen havde den ene af Bryderne lagt sig fladt paa Maven
  med Lemmerne strakt fra sig som en død Tudse. Den, der var øverst,
  havde plantet sin flade Næve over hans Næse og Mund og søgte paa
  samme Tid at bryde Modstanden i hans Nakke. Dens Sener svulmede, saa
  de traadte frem som spændte Tove. Mandens Ansigt var blevet blaarødt,
  og Øjnene syntes at skulle træde ud af deres Huler.
  
  Fru Ellis klappede.
  
  "Kvæl ham bare! kvæl ham bare!" raabte hun. "Hvor det er dejligt at
  se paa! Se, hvor han gi'er sig -- klem til, klem til!"
  
  Men nu skred Kampdommeren og de Guldtressede oppe paa Tribunen ind.
  Og begge Bryderne rejste sig.
  
  "Jeg vil sige den lille Dame," sagde den tykke Mand og vendte sig til
  Fru Ellis, "at den Slags Ting skulde den Dame ikke sige. Det kunde
  være, at Vorherre han tog den Dame paa Ordet og gjorde hende selv
  ulykkelig for det en Gang i Tiden."
  
  Mandens Stemme bævede, og han aandede dybt af Ophidselse. Fru Ellis
  lo. Men hun veg alligevel nogle Skridt tilbage.
  
  Lidt efter var Brydekampen forbi. Den ene af Kæmperne havde trykket
  sin Modstanders Skuldre ned mod Madrassen, og nu rejste de sig begge
  og gav hinanden Haanden. Saa traadte Sejrherren frem for at modtage
  sin Hyldest. Den skyllede op imod ham i et Brøl af Stemmer, et
  rasende Skrig af Begejstring, af udløst Spænding, af brutal Glæde
  over Styrken. Og Lommetørklæder og Hatte svingedes, mens Manden
  deroppe, forpustet og udmattet, blev ved at smile og bukke ...
  
  Saa strømmede Alle mod Udgangen. Fod for Fod naaede man frem under
  Puf og bidske Ord.
  
  Da man langt om længe var naaet ud i Skoven, vilde Bøg og
  Hansen-Maagerup straks tage Afsked. Men Anna søgte at holde dem
  tilbage.
  
  "Gaar De ikke med os hjem?" sagde hun. "Mo'er vilde blive saa glad
  ved at se Dem."
  
  "Jeg vil helst være fri, Frøken," sagde Bøg ligefremt. "Men jeg
  tænker, vi mødes en anden Gang. Det gør vi ogsaa, det kan slet ikke
  være anderledes."
  
  Hansen-Maagerup sagde ingenting. Han stod bare med dirrende Mundvige
  og fugtige Øjne og saa paa Anna.
  
  Ved den nærmeste Omdrejning af Skovvejen vendte Bøg sig om og
  svingede med Hatten. Anna stod og saa efter dem, til Træerne havde
  skjult dem for hende.
  
  Saa gik hun langsomt efter de Andre.
  
  "Sikke to sære Fyre," sagde Fru Ellis til Flyge. "Den ene var nok
  Præst og den anden Degn."
  
  Og Flyge istemmede hendes Latter.
  
  
  
  
  Ægteparret Birger havde pludselig en Dag forladt Fiskerlejet. En
  Morgen var Huset, de havde lejet, tomt. Og næsten alle de stedlige
  Handlende sad tilbage i Vaande: overalt havde Birgers faaet Kredit.
  Der var endogsaa Tale om, at man vilde sammenkalde et Møde for at
  forhandle om en mulig fælles Optræden mod de Bortdragne.
  
  Fru Herding gik hver Dag ud for at spørge nyt i denne ophidsende Sag.
  Hun struttede nu af løftet Harme mod "det Fruentimmer", som hun saa
  godtroende havde budt velkommen hos sig.
  
  Men Flyge gik om i en Kedsomhedens Døs. Han savnede oprigtigt Fru
  Ellis. Hendes sorgløse Kynisme havde nu i et Par Maaneder strøget
  blødt hen over hans Væsen. Nu hun var borte, syntes han pludselig, at
  en Mængde Indtryk, som han hidtil havde holdt borte, trængte sig ind
  paa ham med en fordringsfuld og brutal Virkelighed. Aldrig havde han
  som nu haft Øje for, hvor ensformigt her var med denne flade Strand,
  denne evige Tanglugt, disse tvære Fiskere, der drev om med Hænderne i
  Lommerne og saa uvilligt til Landliggerne -- aldrig havde Stuerne
  forekommet ham saa trange og saa hyggeløse, Haven saa ynkelig og
  forpjusket ... Og inde i Nabohaven sad Drengen med Mundharmonikaen,
  hvis Toner lød som Graad af smaa Børn, og spillede, spillede --
  spillede hans Nerver sønder ...
  
  Desuden faldt det endnu i Juli Maaned ind med Regn. Om Morgenen var
  det Opholdsvejr, men op ad Formiddagen trak Skyerne sammen, og Regnen
  begyndte at drysse, fin og tæt som et ensformigt, graat Slør. Naar
  han om Eftermiddagen kom fra Byen, var han halvvaad. Og hele Resten
  af Dagen maatte han saa sidde med de to Damer i den trange og
  lavloftede Stue -- sidde og spejde ud i det trøstesløse graa -- efter
  en Lysning af Sol, som aldrig viste sig ... Mange Ord skiftede de
  ikke, og mest var det om Vejret.
  
  Og efterhaanden som Sommeren led, viste det sig, at Anna mod
  Forventning ikke havde godt af Landluften. Hun blev atter tavs, som
  hun havde været det før sin Forlovelse, og som oftest saa hun ud, som
  om hun frøs. Hendes Øjne blev paany forskræmte og forknytte. Og det
  lod til, at hendes Iver for at sy paa Udstyr havde tabt sig.
  
  Fru Herding var utrættelig i at forsikre Flyge, at alt, hvad der
  fejlede hende, var en Smule Blegsot.
  
  "Hun er jo i saadan en vrippe-værkelig Alder," sagde hun. "Det er
  Blodet, det er galt med -- hun skyder for stærkt i Vejret, saa vil
  det ikke rigtig. Man skal bare ikke tage sig noget af det."
  
  Men da man var naaet ind i August uden at Forholdene forandrede sig,
  foreslog Flyge sin Svigermoder og Kæreste, at de skulde opgive deres
  Sommerlejlighed og flytte ind til Byen. Damerne gik med Glæde ind
  derpaa. Og faa Dage efter var Beslutningen sat i Værk.
  
  Sjældnere end før kom Flyge efter den Tid i sin Svigermoders Hjem.
  Han genoptog det Kaféliv, han tidligere havde dyrket. Mest holdt han
  af at komme paa Kaféen hen imod Aften, naar der var færrest Folk i
  Lokalet. Saa fik han hele Bunken af Aviser lagt foran sig og læste
  dem alle. Han gennemgik dem med stor Omhu, men det var uden
  Lidenskab, at han lod deres Meddelelser og Betragtninger togte gennem
  sine Tanker.
  
  En Dag, da han som saa ofte sad hen uden at kunne overvinde sig til
  at rejse sig og gaa, kom der en ung Mand hen til ham.
  
  Flyge kendte ham: han var Medarbejder ved et udbredt folkeligt Blad.
  Hans journalistiske Særomraade var Beundring. Han hyldede store Mænd
  og opdagede unge, frembrydende Talenter. Af og til udgød han ogsaa
  selv en lille fugtig Digtsamling, som hans Blad priste i svømmende
  Henrykkelse. Han havde vandblaa Øjne og Lokkehaar og gik om i en
  stadig forbavset Løftelse.
  
  "Undskyld," sagde han, "er det ikke Hr. cand. mag. Flyge?"
  
  "Jo." Flyge saa træt paa ham.
  
  "Ja undskyld, Hr. Flyge," sagde han, "det er en Sag af nogen
  Vigtighed, jeg vilde tale med Dem om. Det er en ung Videnskabsmand,
  Hr. Bøg -- Viggo Bøg -- jeg saa Dem sammen med ham for nogen Tid
  siden ved en Brydekamp ..."
  
  "Ja, jeg kender ham kun meget lidt."
  
  "Det gør heller ikke noget -- vi vilde gerne have saa upartiske
  Oplysninger om ham som muligt ... De ved maaske, han har gjort en
  Opfindelse?"
  
  "Nej. Som sagt: jeg kender ham kun meget lidt."
  
  "Jo" -- Journalisten tog Plads ved Flyges Bord -- "det skal oven i
  Købet være en meget opsigtsvækkende Opfindelse. Den gaar ud paa at
  fremstille Brød af Straa -- eller Græs ... men De maa endelig ikke
  tale om det, før vi har haft det i Bladet."
  
  "Jeg skal holde tæt."
  
  "Ja for De forstaar, hvor mægtigt det er -- man kan knap fatte det,
  synes jeg."
  
  "Det er jo heller ikke saa lidt."
  
  "Nej, det er det sandelig ikke ... Og nu var det, jeg vilde bede Dem,
  Hr. Flyge: vil De give mig lidt om den unge Opfinder -- lidt
  Biografi, nogle Træk af hans Liv? Vi skulde jo ogsaa have hans
  Portræt ..."
  
  Flyge begyndte at more sig over hans Iver.
  
  "Ja, hvis jeg kan saa ... Men oprigtig talt: han er et ganske
  almindeligt ungt Menneske. Han gør nærmest et lidt ubetydeligt
  Indtryk."
  
  "Det gør aldeles ingenting -- jeg havde netop tænkt mig ham saadan
  ... Han er ikke nogen lærd Mand -- vel?"
  
  "Nej jeg tror ikke Lærdommen trykker ham. Han har vist knap nok taget
  sin Eksamen."
  
  "Det er udmærket -- jeg kan næsten sige, jeg havde ønsket mig ham
  saadan. Havde han levet sit Liv i Laboratorier mellem Retorter og
  Digler -- saa vilde det blive noget helt andet: et Sprængstof --
  eller et nyt Belysningsmiddel ... Den, der giver Brød, han maa have
  gjort sin Opfindelse ude under aaben Himmel -- paa en Solskinsdag,
  tænker jeg mig. Der er han gaaet, og han har følt sig saadan til
  Mode, at han kunde omfavne alle dem, han mødte. Men allevegne, hvor
  han er kommet frem, har det skreget imod ham, at der var Mennesker,
  som var ulykkelige og som sultede. Og paa en Gang er det slaaet ned i
  ham, at ude paa Markerne der var der Guld -- ja mere end Guld: der
  var det Brød, de skreg imod. Og nu vil han tage deraf og give til
  dem, der sulter ..."
  
  "Det er smukt."
  
  Journalistens Øjne lyste:
  
  "Ja er det ikke? Jeg gaar altid og siger til dem, jeg træffer, og jeg
  kan ikke lade være at sige det til Dem: jeg er saa stolt af at leve
  netop nu, netop nu i vor Tid. Jeg kan ikke forstaa, at der er Folk,
  som har saa mange politiske Bekymringer -- Herregud, Frisindet maa da
  sejre en Gang, og saa synes jeg ikke, det er saa magtpaaliggende, om
  det sker nu eller vi skal vente nogle Aar. Men se, det at Mennesket
  nu endelig er bleven Herre over Jorden, bliver det i højere Grad for
  hver Dag, der gaar -- det er det store. At leve nu -- det er jo som
  at være med i en Hær, der rykker frem ustandseligt, ubetvingeligt, og
  erobrer den ene Stilling efter den anden. Og De kan tro, Hr. Flyge,
  endnu inden vi dør, vil vi se en lykkelig Slægt vokse op om os. Det
  ene af Fortidens Spøgelser efter det andet forsvinder jo -- de, der
  er døde, de døde Profeter og døde Idealer -- dem frygter vi allerede
  ikke mere. Men nu kommer Turen ogsaa til de levende Spøgelser: de
  store sociale Onder: Prostitutionen, Drikfældigheden, Fattigdommen
  ..."
  
  "Og det skal Hr. Bøg bidrage til?"
  
  "Ja -- De tror det kanske ikke, og det lyder jo ogsaa sælsomt,
  sælsomt. Men De skal se alligevel -- min Kilde er tilsyneladende
  ganske paalidelig ... Sig mig nu bare: hvordan er han? Kender De hans
  Forhold?"
  
  Flyge begyndte at fortælle, hvad han vidste om Bøg, hans
  Familieforhold, hans Alder og Fødested, hans Ydre og Sædvaner.
  Journalisten noterede. Men pludselig afbrød han ham:
  
  "Jamen hans Anskuelser, hans Anskuelser, Hr. Flyge? Forstaar De: det
  er saa nødvendigt for mig at lære den Sjæl at kende, som hans store
  Opfindelse er groet frem af. Hvordan tror De, han selv maa se paa den
  -- i Sammenhæng med hele Udviklingen, med Religionen, det sociale
  Spørgsmaal, den politiske Situation? Hvis Talen var om en Sportsmand,
  saa vilde Folk have at vide, hvordan hans Legeme var beskaffent. Nu
  er han Videnskabsmand -- saa er det Sjælen, de ønsker at se."
  
  Flyge lo:
  
  "Hans Sjæl -- jeg har paa Ære ikke noget nærmere Bekendtskab til den.
  Jeg skal ikke en Gang kunne sige, om han overhovedet har nogen."
  
  "Hvordan mener De? Om han har nogen? Det er da indlysende!"
  
  "Han skjuler den i hvert Fald for det meste. Han er overhovedet ikke
  en Mand af mange Ord."
  
  "Det stille Vand! Det stille Vand!" Journalisten virrede begejstret
  med Hovedet. "Har De ikke lagt Mærke til, at Flertallet af dansk
  Ungdom nu om Stunder er et stille Vand? Men De kan tro, den ejer
  Kræfter. Det vil vise sig en skønne Dag. Der kan endnu i vor Levetid
  ske Omvæltninger, som Verden aldrig har set Mage til. Da skal De se
  det stille Vand røre sig. Jeg spørger Dem: hvor tror De da, man vil
  finde Viggo Bøg? Mellem de Unge naturligvis -- mellem dem, der
  stormer frem! Ikke sandt -- det tror De da?"
  
  "Jo, det tror jeg temmelig sikkert. Bestandig mellem de ubeskrevne
  Blade!"
  
  "Ja ikke sandt -- det maa jeg have Lov til at skrive. Jeg er selv --
  jeg kan godt sige revolutionær -- ja paa ingen Maade intolerant --
  jeg har Agtelse for enhver Overbevisning -- selvfølgelig ... Men han
  _maa_ være med i Fremskridtet -- ikke sandt -- det er han ... De har
  maaske endogsaa hørt ham udtale det?"
  
  "I hvert Fald har han Anskuelser, som han er temmelig ene om."
  
  "Virkelig? Det er meget interessant. Saa har jeg ham -- fuldstændig.
  Jeg har netop i Sinde at skrive en Serie Artikler med Fællestitlen
  'Det stille Vand'. Det skal være om alt det, som gror op fra neden,
  fra de Unge -- i disse Aar, da det kunde se ud, som om der var saa
  stille her hjemme. Det skal være om Arbejde først og fremmest -- og
  om Tanker -- om en ny Sædelighed og et nyt Samfund -- forstaar De: i
  dette stille Vand skal Fremtiden spejle sig som en ny By -- et nyt
  Jerusalem kan man kalde det -- med Taarn og Tind. Nu har De givet mig
  Stof, for Viggo Bøg skal naturligvis være den første, der omtales
  deri, fordi Brødet er det første af al Ting ... Bare jeg nu kan faa
  Lov at skrive meget, rigtig meget -- to Spalter, det er det mindste
  ... Maa jeg takke Dem for Deres værdifulde Oplysninger og for den
  store Elskværdighed, hvormed De har givet mig dem ..."
  
  "Aa, jeg be'er ..."
  
  Journalisten rejste sig. Men da han var ved at gaa, sagde Flyge:
  
  "Sig mig nu: hvorfor er De ikke gaaet til Hr. Bøg selv om disse
  Oplysninger?"
  
  "Jeg har været der. Men han vilde ingenting sige. Han vilde gøre det
  hele til slet ingenting. Det er hans uhyre Beskedenhed.
  
  Men saadan maatte han jo være. Ellers vilde han ikke være det stille
  Vand."
  
  Han var ude af Døren. Paa Bordet foran Flyge laa hans Optegnelser,
  som han havde glemt.
  
  
  
  
  Fra den Dag, da Anna Herdings Forlovelse med Flyge var bleven
  bekendt, havde Viggo Bøg og Hansen-Maagerup sluttet sig stedse
  nærmere sammen.
  
  Ingen af dem kunde sige, hvordan det var gaaet til, men de havde
  stadig truffet sammen, paa Gaden og i offentlige Lokaler. Og
  ganske umærkeligt havde de fattet Venskab for hinanden. Fra vidt
  forskellige Udgangspunkter var de naaet frem til megen Samstemthed.
  Hansen-Maagerups blide Enfold gled svalende og beroligende hen over
  Bøgs varme Ungdommelighed, og selv syntes han, at Tilværelsen ligesom
  blev en Smule rigere og lysere, naar han lyttede til sin Vens iltre
  Ord.
  
  Oppe paa Bøgs Værelse kunde de da sidde sammen i Timevis, samtalende
  og rygende.
  
  Hansen-Maagerup skænkede Bøg hele sin Fortrolighed. Han forklarede
  ham, hvordan han var kørt fast i sit Studium, saa han ikke mere
  øjnede nogen Udvej. Kanske var det en Formastelse af ham, at han
  nogensinde havde tænkt paa at blive Præst, for han vidste saa
  inderlig godt, at hans Gaver kun var ringe, og det var sagtens ogsaa
  derfor, at Vorherre ikke mente at have nogen Brug for ham. Men lige
  fra han var lille havde den Gerning staaet for ham som den eneste,
  der nogensinde vilde kunne mætte hans Sjæls Behov. Og hjemme i
  Landsbyen havde han fra sin tidligste Barndom hørt, at han da nok en
  Gang blev Præst, saa meget som han hang over Bøgerne ...
  
  Han huskede saa tydelig den første Gang, han hørte en Forelæsning i
  det teologiske Fakultet. Det havde sunget i hans Sjæl, og i et
  Øjebliks Svimmelhed havde det grebet ham, at han var kaldet til at
  være En af Ordets store Forkyndere, En af dem, der skulde være med at
  bygge Kirken op paany i en vantro Slægt. Men skaanselløst havde Livet
  plukket Bladene et for et af hans Forhaabningers grønne Træ, til der
  nu næsten ikke var flere tilbage. Nu -- ak nu vilde det mindste og
  mest ubemærkede Hedekald synes ham en overvældende Lykke ...
  
  Bøg havde søgt at genrejse hans Selvtillid. Den maatte jo dog være
  til at tage, denne Eksamen. Der var saa Mange, der kom igennem den,
  og sandelig langtfra altid af de mest Evnerige. Saa blot han tog det
  hele ganske roligt og skødesløst og var lige glad, om ogsaa et eller
  andet Fag gik i Skuddermudder, saa vilde og maatte det gaa ...
  
  Han fik da ogsaa Hansen-Maagerup saa vidt, at han indmeldte sig og
  gik op til den skriftlige Prøve. Men straks under det første Fag
  flygtede han -- ligefrem reddede sig bort fra Valpladsen over Hals og
  Hoved. Der var kommet en uimodstaaelig Rædsel over ham, mens han sad
  og stirrede sig ør paa Opgaven. Og pludselig havde han rejst sig --
  og var undveget som en Forbryder ...
  
  Saa indsaa Bøg, at ethvert yderligere Forsøg paa at spore ham gennem
  Eksamens-Ilden vilde være ørkesløst. Men fra nu af blev han ikke træt
  af at indskærpe ham, at han maatte kaste sit Studium helt over Bord.
  Saa længe han blev ved at holde fast paa det, var der intet Haab for
  ham. Teologien vilde stadig ligge som en overmægtig Byrde over ham --
  han maatte en Gang se den Sandhed lige i Øjnene. Men Livet maatte da
  ogsaa sagtens have en anden Plads til overs for ham. Endnu var han
  ung, og der var nok at tage fat paa. Blot maatte han handle, ikke
  grave sig ned i Selvopgivelse og umandig Forsagthed.
  
  Og Hansen-Maagerup havde tilsidst med blødende Hjerte givet efter for
  hans Grunde. I et Hjørne af sit Værelse havde han en stor Kuffert. I
  den havde Bøg gemt hans teologiske Bøger og taget Nøglen til sig. Og
  højtidelig lovede han, at han ikke vilde udlevere den igen, før
  Vennen en Gang var falden til Ro i en praktisk Livsstilling.
  
  Langt om længe var en saadan ogsaa bleven funden. Hansen-Maagerup var
  bleven Lærer ved en Skole for forsømte Børn. Her krævedes ikke store
  Kundskaber, kun en høj Grad af Taalmodighed. Netop en saadan besad
  han. Han anvendte kun nødig Straf, og da pinte det ham altid saadan,
  at han i flere Dage derefter kunde være greben af den dybeste
  Modløshed. Derimod kunde han blive ved atter og atter at indskærpe de
  samme Grundsætninger, at paavise Velsignelsen ved at gøre det gode og
  Betydningen af, at man tilegnede sig Kundskaber.
  
  Han følte sig i denne Stilling fuldkommen lykkelig. Hvad gjorde det,
  at Lønnen kun var liden? De Tilskud, han fik fra Hjemmet, satte ham
  jo fuldtud i Stand til at tilfredsstille de beskedne Fordringer, han
  stillede til Livet.
  
  En ny Lykke var det for ham, da han gennem det godgørende
  Selskab, som havde oprettet Skolen, kom ind i det københavnske
  Velgørenhedsarbejde. Dag for Dag gik han rundt i Fattiggader og op ad
  Bagtrapper. Han lempede sig ind i de Fattiges Fortrolighed, hørte
  med ubrydeligt Taalmod paa deres Klager, deres sørgmodige eller
  indsmigrende, bitre eller sleske Ord. Kunde han saa give en Familie
  Udsigt til Hjælp, saa stormede han glad som et Barn op paa Kontoret.
  
  Men det hændte jo ogsaa, at det ikke var muligt at faa Familiens
  Forhold til at stemme med, hvad Selskabet satte som Betingelse for
  Hjælpen. I saadanne Tilfælde følte han en dyb personlig Skuffelse.
  Han kunde sidde i Timevis og forklare den uheldige Ansøger, hvorfor
  Selskabet umuligt kunde imødekomme ham. Han udviklede omhyggeligt
  alle Synspunkter, baade de moralske og de sociale -- han vilde saa
  inderlig gerne, at Afslaget ikke skulde efterlade nogen Bitterhed.
  Alligevel hørte han ofte onde Ord. Han tog imod dem med lysende Øjne.
  
  Undertiden gled jo ogsaa ved saadanne Lejligheder et Par Kroner af
  hans egen Lomme ned i den hjælpsøgende Haand. Bagefter følte han
  gerne Samvittighedsnag. For det var jo paa en Maade at modarbejde
  Foreningens Grundsætninger -- og det bag dens Ryg.
  
  I saadanne Tilfælde kunde han faa Tilbagefald til sin tidligere
  Modløshed og synes sig selv ganske unyttig. Men ellers følte han sig
  som efter et langvarigt Sygeleje -- fornam Glæden ved atter at
  færdes mellem Mennesker og at kunne leve Livet paa lige Fod med dem.
  Ogsaa i hans Ydre prægede sig den ny Retning, hans Tilværelse havde
  taget. Han klædte sig ikke mere saa ufravigelig i sort som før men
  holdt af at boltre sig i en graa Dragt af ungdommeligere Snit.
  
  Overfor Viggo Bøg nærede han en ubegrænset Taknemmelighed. Det gjorde
  ham saa bitterlig ondt at se, at han vistnok ikke var ganske
  lykkelig. Han vilde saa inderlig gerne kunne være noget for ham. Men
  han vovede ikke at spørge ham om, hvad der tyngede hans Sind.
  
  En Dag kom imidlertid Bøg til ham og foreslog, at de skulde leje et
  Par Værelser i Forening. Det var ham en stor Glæde. Naar de saadan
  kom til at leve sammen Dag ud Dag ind, maatte vel før eller senere
  Tilbageholdenheden briste.
  
  De fik da to Værelser i en af Sidegaderne paa Nørrebro. Her slog de
  sig ned med egen Husholdning, spiste til Middag sammen paa et
  Spisekvarter og holdt sig selv med Tørkost, som Hansen-Maagerup
  besørgede købt og anrettet.
  
  Familien, de boede hos, havde ialt fire Værelser. De to til Gaden
  lejede den ud, mens den selv var sammentrængt i to smaa, mørke
  Gaardværelser. Manden havde en lille Kontorplads, og saa drak han
  desværre. Konen havde en Gang tjent i større Herskabshuse. Hun var
  altid saa optagen af Rengøring i Huset, at hun ikke havde Stunder at
  renholde sig selv. I de to Logerendes Værelser skinnede det af
  Properhed. Paa alle Møblerne lyste renvaskede hvide Haandarbejder, og
  den Messing Spyttebakke, der hver Dag blev forsynet med nyt Sand,
  luede som en Sol.
  
  Længe gik de to Venner udenom alt, hvad der kunde dreje Samtalen hen
  paa Fru Herding og Anna. Men alligevel laa Emnet Gang paa Gang paa
  Bunden af deres Samtaler -- det sitrede i deres Ord og gav dem en
  Betydning, som de ellers ikke vilde have. En skønne Dag lod det sig
  ikke længere holde nede. Og da Annas Navn først var nævnt imellem
  dem, fandt de begge to en smerteblandet Glæde i hyppigere og
  hyppigere at bringe det paa Bane. De talte imidlertid om hende som om
  en Afdød, de begge havde haft kær. De sænkede Stemmerne og ligesom
  tilslørede hendes Skikkelse med deres Ord. Og Ingen af dem nævnede
  sine egne Følelser for hende.
  
  Men den Dag, da de tilfældig havde truffet hende ved Brydekampen, fik
  hendes Person nyt Liv for dem. Det var dem ikke mere muligt at lade
  hende hvile i en Skygge af halv Glemsel. Og paa en Gang forstod de,
  at de maatte betro sig helt til hinanden.
  
  De var blevne enige om at gaa hjem ad Strandvejen. Og der, mens Livet
  susede dem forbi, mens der rundt om dem støvedes og larmedes og
  hujedes af den søndagsglade Hob, mens Vogne og Cykler strøg forbi i
  et evindeligt Tog, gik de to unge Mænd og talte om den Lykke, Ingen
  af dem nogensinde skulde naa.
  
  Hansen-Maagerup fortalte om sin langsomt fremgroede Tilbøjelighed.
  
  Kanske var Sædekornet til den blevet nedlagt den Dag, han var kommen
  til at bo hos Fru Herding. Men han havde længe standhaftig kæmpet
  imod den. Han vidste jo godt, at han kun var lidet egnet til at
  paavirke en ung Kvindes Fantasi, og selv om Anna alligevel kunde
  holde af ham, saa vilde det være uforsvarligt af ham at knytte hende
  til sig, saa længe han ikke havde nogen Udsigt til en ordentlig
  Livsstilling.
  
  Det havde imidlertid været forgæves, alt det han strittede imod. Naar
  han om Aftenen sad ved sine Bøger, kunde han ikke lade være at lytte
  til Klangen af hendes Stemme inde fra Værelset ved Siden af. Den
  kunde lægge sig saa varmt om hans Hjerte, at han ikke kunde beskrive
  det, og han kunde blive siddende helt fortabt i det og glemme, at han
  havde andre Ting for. Aldrig kunde han nogen Aften bekvemme sig til
  at gaa i Seng, før han havde hørt Lyden af hendes smaa hastige Skridt
  i Entréen, naar hun gik ud for at sætte Sikkerhedskæden for, inden
  hun søgte Hvile.
  
  Han skulde gerne bekende sin Svaghed: tidt og ofte havde han været
  lige ved at sige hende, hvor usigelig meget han holdt af hende. Men
  naar det kom til Stykket, havde han ikke dristet sig dertil. Thi han
  frygtede for, at et saadant Skridt for bestandig skulde berøve ham
  den Lykke at være i hendes Nærhed.
  
  ... For Viggo Bøg derimod havde Anna været sammenlevet med
  Drengeaarenes forsorne Ridderlighedstrang, med den pure Ungdoms vage,
  sølvglinsende Drømme, med Tyveaarenes fordringsfulde Lykkekrav. I
  Konfirmationsalderen havde han skrevet lyriske Vers til hende, og han
  var vokset op i en halvt ubevidst Tillid til, at hun en Gang vilde
  blive hans. Hans Følelse for hende havde skudt sin stille Vækst
  Aarene igennem, havde suget Næring af alt det Liv, han levede --
  groet i Skygge fra den Dag, hun efter Faderens Død rejste bort fra
  den lille By, og atter følt Solens Blus, modnende og vækkende, da han
  paany traf hende i København ... Han havde dvælet i denne Følelse
  uden nogen hidsig Længsel efter at faa en fuld Afgørelse, fordi han
  havde ment at kunne vente og føle sig tryg ...
  
  Og nu, da hun kaldte sig en Andens, _kunde_ han ikke slaa sig til
  Taals dermed. Han strittede imod Tanken derom med al den Energi,
  hvormed den, der føler sig sund, vægrer sig ved at dø. Han maatte
  sige sig selv, at hun havde valgt frit -- han havde ingen Ret til
  at bebrejde hende noget, ingen Kendsgerninger at støtte sine
  Forhaabninger paa. Og alligevel -- alligevel levede de, fyldte ham,
  bestemte hele hans Liv. Han kunde ikke frigøre sig for Troen paa, at
  hun dog en Gang maatte blive hans ...
  
  Han havde forklaret Hansen-Maagerup alt dette hæftigt, indtrængende,
  næsten fanatisk, som den gør det, der søger at hverve Tilhængere for
  at styrke sin egen Overbevisning. Men paa en Gang tog han sig i det.
  Han var kommen i Tanker om, at den, han talte til, jo selv holdt af
  Anna. I sin Iver havde han glemt, at hvis det nogensinde skulde times
  ham at vinde hende tilbage fra Flyge, vilde ogsaa alt Haab for
  Hansen-Maagerups ydmyge og beskedne Tilbøjelighed være slukt.
  
  Han blev et Øjeblik helt ulykkelig over sin Mangel paa Finfølelse.
  
  Men Hansen-Maagerup bøjede sit Hoved og erklærede, at han havde
  forlængst opgivet Tanken om nogen Besiddelses-Lykke. Han indsaa, at
  den Slags Tanker vilde være Daarskab fra hans Side. Kun følte han sig
  ganske overtydet om, at Anna havde skuffet sig selv, da hun troede at
  holde af Flyge. Og Gud vilde nok en Dag lade det gaa op for hende, at
  det var et uværdigt Forhold, hun var kommen ind i ...
  
  Han var bleven ganske højrød i Hovedet, da han sagde det, og som
  sædvanlig glinsede hans Næse. Det følte han selv, og han var glad
  ved, at det var begyndt at skumre, saa Bøg maaske ikke havde opdaget
  det. Det var ogsaa en Ulykke for ham, at han aldrig kunde beherske
  sit Ansigt ...
  
  ... Længe gik de to Venner tavse -- ind gennem Byens Gader, mellem
  Flokke af hjemvendende Skovgæster, som hastede hjem med store grønne
  Grene i Hænderne, øre af den friske Luft, der var dem uvant. Og
  efterat de var komne hjem, blev de siddende oppe, til det blev sent.
  De talte sammen om Anna, og de talte sammen om Livet -- dette
  sælsomme Liv, der var saa let at komme igennem for den, der ejede
  Nøglen til dets Hemmelighed, men som lagde tusinde Hindringer i
  Vejen, naar blot en enkelt lille Del af dets Maskineri var kommen i
  Uorden. De følte Trang til at lade deres Ord svæve saa højt over
  Jordens Runding som muligt, og de lod gyldne Drømme taarne sig,
  højere og højere, til de halvvejs glemte sig bort fra den
  Virkelighed, der krævede Kamp.
  
  Da Bøg var gaaet til Ro, blev Hansen-Maagerup endnu i nogen Tid
  siddende ved det aabne Vindue. Der boblede Latter og Tale op til ham
  fra sene Aftenvandrere. Og det var ham, som om Sommeren drog forbi
  dernede og lod sin Hilsen stige op til ham ...
  
  I den Tid, der fulgte efter, talte de hver Dag sammen om Anna. Det
  var stiltiende slaaet fast imellem dem, at Bøg maatte og skulde vinde
  hende. Hansen-Maagerup levede sig saa stærkt ind i den Tanke, at den
  ogsaa for ham syntes at rumme fuld, personlig Lykke ... ja, han
  længtes i higende Uro efter den Dag, da den skulde blive Virkelighed.
  
  Og i Fællesskab dyrkede de da Minderne om den Tid, de begge havde
  kendt Anna. De viede hende en sværmerisk, from Tilbedelse -- som
  lyste hendes Skikkelse stedse gloriekranset over deres Liv langt,
  langt borte fra. Det eneste synlige Minde, de havde om hende, var et
  Askebæger, som hun en Gang havde foræret Hansen-Maagerup. Det blev
  nu ophøjet til Blomstervase og stillet paa Bøgs Skrivebord.
  
  Og Hansen-Maagerup sørgede for, at det hver Dag var fyldt med friske
  Blomster ...
  
  
  
  
  En Dag kom der til Bøg et Blad i Korsbaand. Han aabnede det -- lidt
  forbavset. Hans eget Billede stirrede ham i Møde fra dets Spalter.
  
  Han gav sig til at læse -- fløj igennem Artiklen. Saa slog han en høj
  Latter op.
  
  "Nej det er dog for morsomt! Læs det, Maagerup! De har sat mig i
  Avisen, de har sat mig i Avisen. Og saa er det jo Løgn og Sludder til
  Hobe ...!"
  
  "Er det -- Opfindelsen?" sagde Hansen-Maagerup og greb efter Bladet.
  Han kunde mærke, hvordan hans Hænder rystede, og han turde slet ikke
  se paa Bøg.
  
  "Naturligvis er det Opfindelsen -- men jeg har jo slet ikke gjort
  nogen Opfindelse. Jeg eksperimenterer ganske vist hver Dag -- det ved
  Du nok -- og jeg tror, jeg er inde paa et ganske godt Spor -- men
  saadan noget som det, de her beskylder mig for, det vilde jo være nok
  til at faa mig paa en Daarekiste! Han har hørt lidt om, at det er
  Brødfabrikationen, jeg bakser med -- og saa har han lavet hele Resten
  selv! Det er dog en skabet Knægt!"
  
  Hansen-Maagerup bøjede sig dybt ned over Bladet.
  
  "Jamen," sagde han, "det kan da egentlig ikke genere Dig, selv om nu
  ogsaa det er noget overdrevent. For det kan jo kun gøre saa meget, at
  Du bliver bekendt ved det. Og Du ved aldrig, hvem der kan faa dette
  her Referat eller hvad det er at læse -- og hvad Slags Tanker det kan
  vække ..."
  
  "Ja, og hvad saa? Naar saa de opdager, at det hele er Løgn og Humbug,
  saa bliver jeg jo simpelthen til Grin ... Jeg ved ikke, hvad jeg skal
  gøre. Jeg tør knap give Møde paa Fabrikken idag -- der vil jo staa en
  Latter om mig -- og naturligvis tror de allesammen, at det er mig
  selv, der har sørget for at faa det dumme Vrøvl i Bladet ... Der er
  kun en Ting, jeg ikke kan begribe. Det er, hvordan de Asener har
  faaet fat i mit Portræt. Det er jo det sidste, der blev taget af mig
  -- det har jeg ellers ikke givet til Andre end Dig og saa ..."
  
  Hansen-Maagerup saa bedende paa ham.
  
  "Bøg, Du maa ikke være vred, det er mig, der ..."
  
  "Har _Du_ givet ham det?"
  
  "Ja -- jeg -- han kom jo her op, da Du ikke var hjemme -- han bad mig
  saa meget om det -- det vilde være saa nyttigt for Dig, sagde han, om
  Bladet skrev lidt om Dig. For Du var En af vore dygtigste unge
  Kemikere -- og saa tænkte jeg ..."
  
  "Hvad tænkte Du?"
  
  "Ja, jeg tænkte som sagt, at det kunde da ikke andet end gavne Dig.
  Og der var især En, jeg tænkte paa -- som muligvis kunde faa det at
  læse ..."
  
  "Anna?"
  
  Hansen-Maagerup nikkede. Han havde Taarer i Øjnene. Men Bøg sagde
  kort:
  
  "Ja, Du har naturligvis gjort det i den bedste Mening. Men fjollet er
  det alligevel."
  
  Han greb atter Bladet.
  
  "Men hvad er saa dette her om mine Anskuelser? Jeg er en Tilhænger af
  den stille Revolution, staar der. Hvad vil det sige? Det griner jo
  Folk ogsaa af!"
  
  Hansen-Maagerup aandede atter op.
  
  "Ja -- det har jeg ikke haft noget med at gøre. Men han mener vel, at
  Du bare vil det, som godt er."
  
  "Jamen 'den stille Revolution' -- hvad er det for noget? Vil det bare
  sige, at jeg gaar om og har set mig gal paa det hele men at jeg
  aldrig vilde vove min Trøje for at faa det forandret? At jeg er af
  dem, der gaar og skvaldrer op og som alligevel ikke vil røre en
  Finger, hvor det gælder om at handle ...? Ja, jeg ser jo tydelig,
  hvad jeg har at gøre. Jeg maa straks op paa Fabrikken."
  
  "Hvad vil Du der?"
  
  "Jeg maa have talt med Direktøren. Jeg maa da forklare ham, at jeg
  ikke har Spor af Lod eller Del i dette her. Hvad maa han ellers tro!
  Det kan jo skade min Stilling i allerhøjeste Grad!"
  
  Han gik. Hansen-Maagerup sad tilbage, dybt nedbøjet. Han saa tydelig
  for sig den Ulykkes-Aften, da Journalisten havde været der for at
  laane Billedet. Han havde været saa begejstret, havde talt saa varmt
  og smukt om Viggo Bøg, at man kunde blive helt bevæget derved. Selv
  forstod Hansen-Maagerup sig jo ikke paa sin Vens Forsøg, og han havde
  aldrig anet, at de var af en saa uhyre Betydning. Men Journalisten
  havde gjort saa redeligt et Indtryk, at det var umuligt at nære nogen
  Mistillid til hans Ord.
  
  Siden den Dag havde han gaaet om og glædet sig som et Barn til den
  Overraskelse, der ventede Bøg ...
  
  Og nu -- nu forekom det ham, at han kun var sat i Verden for at gøre
  Fortræd mod dem, han undte det bedst. Selv havde han aldrig opnaaet
  noget, men han havde fundet Trøst i, at han dog muligvis kunde være
  noget for Andre. Nu viste det sig, at hans Iver for at fremme sin
  bedste Vens Vel kun havde gjort Skade. Han maatte være født med en
  eller anden Naturfejl, saadan en Slags aandelig Vanførhed, der
  gjorde, at han altid kom trillende og stavrende ind i Forhold, hvor
  han blot traadte ned og ødelagde.
  
  Var han blot død! Hvorfor maatte man ikke have Lov at gøre Ende paa
  et Liv, hvoraf der kun spirede Sorg?
  
  ... Om Eftermiddagen kom Bøg hjem. Han var forstemt og vred. Som han
  havde tænkt sig det havde han været til Latter paa Fabrikken. Og det
  havde kostet ham store Anstrengelser at faa Direktøren bort fra, at
  det var ham selv, der havde fremkaldt Artiklen for at gøre Reklame. I
  al Fald maatte han være fremkommen med Udtalelser, der kunde have
  givet Anledning dertil, havde man sagt. Ogsaa fandt man det
  mærkeligt, at der kunde tillægges ham revolutionære Anskuelser ...
  han maatte dog i det mindste være fremkommen med uforsigtige Ytringer
  ... den Slags Ting fandt et Blad vanskeligt paa af sig selv ... Og
  man havde meget bestemt ladet ham vide, at for Revolution var der
  ingen Brug paa Fabrikken ...
  
  Hansen-Maagerup turde slet ikke tale til ham mere. Han havde aldrig
  før set saa harmfuldt og bekymret et Udtryk i hans Ansigt.
  
  I Løbet af Dagen kom der flere Journalister fra andre Blade, der
  ønskede Oplysninger om den store Opfindelse. Bøg svarede dem alle, at
  han slet ingen Opfindelse havde gjort. Dagen efter blev der i de
  forskellige Blade spaset lystigt med Sagen.
  
  -- -- I den nærmest følgende Tid var Bøg ude det meste af Dagen. Naar
  han ikke var paa Fabrikken, arbejdede han paa et Laboratorium, hvor
  han havde faaet Lov at foretage sine Eksperimenter. Han tog sin Mad
  med: Hansen-Maagerup smurte den til ham. Og han kom aldrig hjem før
  ud paa Aftenen. Men selv da fik de to Venner ikke talt meget sammen,
  for Bøg sad endnu oppe i flere Timer, bøjet over Tal og Tegninger.
  
  Hansen-Maagerup spurgte ikke. Men han forstod af sig selv Grunden til
  al denne anstrengte Flid -- forstod, hvor dybt Bøgs Æresfølelse var
  bleven saaret ved den Latter, den usalige Artikel havde bragt over
  ham. Nu vilde han have Oprejsning. Han _vilde_ gøre en Opfindelse.
  
  Hansen-Maagerup følte sig i sin bestandig prikkende Anger greben af
  en uimodstaaelig Trang til at gøre Bod. Da han ikke kunde yde Bøg
  nogen Hjælp, vilde han i det mindste lide med ham. Og skønt han
  langtfra var nogen Aftenhelt, tvang han sig hver Aften til at blive
  siddende oppe, til hans Offer -- som et saadant betragtede han ham --
  gik i Seng. Han tog en Bog for sig men læste ikke, sad blot med
  glippende Øjelaag og vaagede som over en Syg. Naar han da saa ham
  bleg og overanstrengt sidde ved Skrivebordet, kæmpende for at holde
  sine Tanker samlede om Arbejdet, følte han Smerten og Selvanklagen
  bore i sin Sjæl -- og fornam en vis blodig Vellyst derved.
  
  Værst var det næsten at komme over de Timer paa Dagen, da han var
  alene. Saa sad han og arbejdede sig ind i de mørkeste Fantasier om
  Fremtiden, saa hans Hjerte var nær ved at briste.
  
  Inde fra Værelset ved Siden af hørte han undertiden den fordrukne
  Mands Stemme. Hr. Jensen var til daglig from som et Lam, men naar han
  havde været ude og drikke sig fuld, blev han ond og raa, og saa gik
  det ud over Konen. Man kunde høre ham komme buldrende og trampende
  ind i Stuen, saa Møblerne raslede over ham.
  
  En Dag var det særlig slemt. Han var kommen hjem op ad Formiddagen,
  og det lod til, at han var overstadig drukken.
  
  "Svinebæst!" kunde Hansen-Maagerup høre ham raabe til Konen,
  "Svinebæst! Er det et Hjem, spør' jeg, er det et Hjem? Eller er 'et
  en Kvægstald? Hva'? Kan Du ikke svare? Er det ægteskabelig Lykke? Jeg
  gi'er Fa'en i saadan et Ægteskab!"
  
  Fru Jensens Stemme hørtes, frygtsom og slæbende:
  
  "Herregud, lille Jensen -- Herregud, lille Jensen -- tag nu dog inte
  saadan paa Vej. Vil Du int' ha'e Kaffe -- hva' -- en lille Slant
  Kaffe?"
  
  Men Jensen vilde ikke have Kaffe.
  
  "Hold Kæft!" brølte han op. "Hold Kæft! Hvem er det, der er inde i
  Sovekammeret? Hvem er det, der er inde i Sovekammeret, siger jeg!"
  
  "Der er Ingen i Sovekammeret, lille Jensen -- der er Ingen i
  Sovekammeret!"
  
  "Det er Løgn! ... Jeg vil ikke ha'e Rodemesteren i Sovekammeret ...
  jeg vil ikke ... Han skal blive i Entréen ... Nu skal jeg ..."
  
  Han larmede hen over Gulvet, og der hørtes Lyd af Porcelæn, som gik
  itu ... Derpaa Fru Jensens graadkvalte Stønnen:
  
  "Aa Herregud da ... aa Herregud da ... aa Herre -- Herregud da ..."
  
  Hansen-Maagerup følte Blodet strømme sig til Hjertet. Her var dog
  muligvis en Opgave for ham: han maatte se at skaffe den stakkels Kone
  derinde Fred. Naar han optraadte med venlig og deltagende Bestemthed,
  vilde det dog maaske kunne lykkes ham at tale den ulykkelige Jensen
  til Rette.
  
  Han bankede paa og traadte ind i Stuen. Jensen sad stolt, med en Mine
  som en Fyrste, midt i Sofaen. Hans Kone laa paa Gulvet og opsamlede
  Skaarene af en ituslaaet Blomsterskaal.
  
  Jensen slog ud med Haanden.
  
  "Goddag, min Herre," sagde han nedladende. "Her ser De Kvinden i sin
  Fornedrelsestilstand. Men træd kun nærmere ..." Og til sin Kone
  udslyngede han endnu et foragteligt: "Svinebæst!"
  
  Hansen-Maagerup vilde begynde at tale godt for den fulde Mand. Men i
  det samme rejste Fru Jensen sig op i sin fulde Højde. Hendes Øjne var
  onde, og hun var ganske bleg.
  
  Hvad han vilde? Om han ikke kunde lade dem være i Fred? Fordi de var
  nødt til at leje de to bedste Værelser af Lejligheden ud, havde de
  vel nok Lov til at være i deres eget Hjem! Og hvordan hendes Mand
  havde det og hvad han lavede -- det kom vel Ingen ved. En anden En
  var vel ogsaa et Menneske -- eller var man det ikke?
  
  Hansen-Maagerup blev saa betuttet, at han følte sig ganske svimmel.
  
  "Men lille Fru Jensen," mumlede han, "lille Fru Jensen dog ..."
  
  Men Fru Jensen vilde intet høre. Hun blev mere og mere ubændig. Under
  Graad og tænderskærende Raseri lagde hun hele sit Livs Ulykke blot,
  slyngede med næsten kynisk Aabenhed dette fremmede Menneske i
  Ansigtet, hvor nedværdiget og ussel hendes Tilværelse var. Hun var
  lige glad, hvad der blev af hende -- der var ikke andet til for hende
  end Ulykke. Men hun vilde ikke lade sig fornærme -- og saa kunde han
  for Resten gøre og sige, hvad han vilde -- og han kunde sige op og
  flytte lige paa Minuten -- og om Værelset saa skulde staa tomt -- det
  var hende lige kært. Men komme her og genere Folk -- føj -- føj!
  
  Hun spyttede. Men henne i Sofaen sad Jensen og sang "Den tapre
  Landsoldat".
  
  ... Da Hansen-Maagerup igen sad inde hos sig selv, var han endnu
  længe efter ganske fortumlet.
  
  Om Eftermiddagen holdt der en Hospitalsvogn udenfor Huset. Han saa
  fra Vinduet, at Jensen blev ført ned i den og kørte bort.
  
  Hvor Livet dog var en uendelig Sorg -- og hvor haabløst at kæmpe imod
  den! Og alligevel kunde han ikke forholde sig rolig, hvor der syntes
  ham at være noget godt at udrette.
  
  
  
  
  Nogle Dage senere stod Hansen-Maagerup udenfor Fru Herdings Dør.
  
  Der var kommet en besynderlig Uro over ham. Han _maatte_ tale med
  Anna -- se at faa Rede paa, hvordan hendes Sindsstemning overfor
  Flyge i Grunden var, og maaske faa Lejlighed til at bringe Bøg og
  hans Forhold paa Bane. Hvad han vilde opnaa dermed stod ham ikke
  ganske klart. Men da Tanken en Gang var kommen op i ham, lod den ham
  ikke have Fred, før han bragte den til Udførelse.
  
  Med bankende Hjerte gik han op ad de kendte Trapper. Han tænkte paa,
  om der mon nu boede Nogen i hans gamle Værelse. Maaske stod det tomt
  -- det var i Grunden højst sandsynligt. Hvor glad vilde han ikke have
  været, om han nu selv havde kunnet flytte ind i det -- og om saa alt
  det, der var sket i Mellemtiden, kunde gøres usket. Ingen, ingen
  taabelige Ønsker om at vinde Anna for sig selv skulde da nogensinde
  plumre hans fredelige Venskab med hende.
  
  ... Der lyste Navnet Herding ham i Møde fra Dørpladen. Hans Ben kom
  til at ryste under ham. Det varede længe, inden han fik samlet sit
  Mod saa vidt, at han kunde strække Haanden ud og trykke svagt og
  frygtsomt paa det elektriske Ringeapparats Knap.
  
  Lidt efter stod Anna foran ham.
  
  "Nej, Hansen-Maagerup!" sagde hun og gav ham Haanden, "det var da
  morsomt, at De endelig en Gang vilde se op til os!"
  
  Det forekom ham, at hun saa ned ad Trappen som for at se, om der ikke
  var Nogen med ham, og at hendes Tone var en Smule skuffet, da hun
  gentog:
  
  "Nej, det var da morsomt!"
  
  Han blev ført ind i Stuen. Der sad Fru Herding ved Vinduet, og i den
  amerikanske Gyngestol laa Klavs Kihler i Overtøj og med Hatten paa
  Hovedet, fægtende med Stokken i Luften.
  
  Fru Herding rejste sig og hilste. I en lidt fornærmet Tone spurgte
  hun, hvorfor han saa længe ikke havde set op til dem.
  
  Kihler derimod blev liggende.
  
  "'Da, meget ærede," sagde han. "Undskyld, at jeg bibeholder min
  Stilling. Længe siden, vi har krydset hinandens Baner -- ikke sandt?
  Jeg tror ikke, jeg har haft Æren siden den Dag, De ved -- i Abehuset
  -- da den gik af mellem min Nièce og Biblioteksraaden."
  
  "Du ved jo godt, at det ikke var i Abehuset, Onkel," sagde Anna.
  
  "Naa ja -- det er sgu lige meget -- saa var det hos Rovdyrene
  -- eller Pelikanerne. Der var i al Fald hvad man kalder
  Forlovelsesstemning i Luften."
  
  "Klavs!" Fru Herding søgte at spidde ham med sit Blik. Men Kihler saa
  lige ud i Luften og lod sig ikke anfægte.
  
  "Ja hvad Fa'en," sagde han, "et Dyr kan sgu være ligesaa godt som et
  Menneske. De skaber sig bare ikke. Hvad siger De, Ærede?" -- han
  vendte sig til Hansen-Maagerup -- "De har nok ikke faaet Guld om
  Kloen endnu, hva'? De lever fremdeles i enlig Stand, forsaavidt det
  nu en Gang staar til et Mandfolk?"
  
  Hansen-Maagerup sad højst ulykkelig paa Kanten af en Stol. Han var
  blussende rød og vidste ikke, hvad han skulde svare.
  
  "Jeg troede sgu for Resten en Gang," blev Kihler ved, "at De gik paa
  Frierpoter her i Huset. De saa sgu saa brandfarlig ud, naar De her
  kom gaaende ind i Stuen om Aftenen med Hodet paa Siden og
  Konfirmationsbukserne paa. Men det var naturligvis ikke andet end
  Husvarme. Det kender vi jo nok, det er for Resten noget, man skal
  tage sig i Agt for."
  
  "Nej hør nu, Onkel Kihler," sagde Anna med funklende Øjne. Hun
  rødmede om Kap med Hansen-Maagerup.
  
  "Hvad Fanden -- det behøver Du da ikke at tage Dig af, min Pige. Du
  kunde jo ikke gøre for det. Og nu, da Du er en forlovet Pige, kan Du
  vel nok taale, at man skæmter en lille Smule med Dig ... Vi havde det
  for Resten rart sammen den Dag hos Dyrene. Hvad var det nu, han hed,
  der var med -- det lille Menneske?"
  
  "Det er vist Viggo Bøg, Onkel mener," sagde Anna. Hendes Rødme vilde
  slet ikke fortage sig.
  
  "Ja, det er rigtigt -- saadan var det nok, han hed. Hvad var det, jeg
  saa om ham for nylig? Det var nok noget med en Opfindelse, han skulde
  have gjort. Men saa bagefter saa kom det for en Dag, at den var nok
  ikke af ham selv. Han havde li'saa stille hugget hele Kodillen et
  eller andet Sted, tror jeg ..."
  
  "Der tager De aldeles fejl, Hr. Kihler," sagde Hansen-Maagerup med
  fast Stemme. "Bøg har aldeles ikke givet sig ud for at have gjort en
  Opfindelse, som ikke han i Virkeligheden har gjort -- saadan noget
  _kunde_ han aldrig gøre! Han er Hæderligheden og Retskaffenheden selv
  -- det vil jeg bare lade Dem vide!"
  
  "Hov -- hov -- bid mig ikke! Jeg siger jo ikke andet end som hvad jeg
  har læst om i Bladene. Man har jo da en Presse til det samme."
  
  "Jamen noget af den Slags har der aldrig staaet i Bladene. Der stod
  ..."
  
  "Ja mig er det sgu for saa vidt lige revnende, hvad der stod eller
  ikke stod. Jeg erindrer bare, at der var nogen Muggendom ved
  Historien."
  
  "Jamen det var der slet ikke. Bøg har ingenting at bebrejde sig --
  ikke det mindste!"
  
  Og nu fortalte han det hele saadan som det var gaaet til. Med Ord,
  der snublede over hverandre af Iver, skildrede han Bøgs Kamp for at
  naa frem, hans Dygtighed, hans Uplettethed, hans Beskedenhed -- hans
  Harme over at være bleven dragen offentlig frem. Og tilsidst beskrev
  han, hvordan han hver Dag arbejdede for at den Opmærksomhed, der var
  bleven vakt om hans Navn, ikke for stedse skulde hvile paa ham som en
  uafrystelig Vægt, der vilde kunne trykke ham til Jorden -- hvordan
  han nægtede sig al Adspredelse, bare stræbte og sled for det, der nu
  syntes ham at være en Æressag.
  
  Han havde rejst sig op og understregede sine Ord med store,
  indtrængende Haandbevægelser. I flere Dage havde han gaaet og tænkt
  over, hvordan han skulde forme dette Forsvar for sin Ven, naar
  Lejlighed gaves. Derfor var det efterhaanden blevet til et helt
  sammenhængende Foredrag, og han afleverede det med et Fynd og en
  Varme, der ellers var hans forlegne og frygtsomme Natur fremmed.
  
  Han kunde ogsaa godt mærke, at hans Ord gjorde stærkt Indtryk paa
  Anna. Hele Tiden havde hendes Blik hængt ved ham -- han havde en
  Fornemmelse, som om hun rent fysisk sugede til sig alt, hvad han
  sagde. Men da han tav, sad hun og saa ud ad Vinduet. Og der var
  ganske stille i Stuen.
  
  "Ja det var jo naturligvis en anden Sludder," sagde Kihler. "Fanden
  kan ogsaa hitte ud af alt det Avispjadderi. Disse Journalister gaar
  jo og lyver En Bukserne fulde hver eneste Dag -- undskyld jeg siger
  det. -- Naa, nu maa jeg for Resten stikke af. Venter vi Kæresten
  idag?"
  
  "Vi ved ikke, om Flyge kommer," sagde Fru Herding. "Det er for Resten
  underligt af ham -- han har slet ikke været her i den sidste Uge."
  
  "Ja saadan gaar det," sagde Kihler. "Varmen den fordamper jo så
  småningom ... Har han ikke talt om Bryllup endnu?"
  
  "Nej" -- Fru Herdings Ansigt strammedes -- "det har han ikke."
  
  "Vi har jo da ogsaa Tiden for os endnu," sagde Anna. "Begge to."
  Tonen var næsten harmfuld.
  
  Kihler gik. Hansen-Maagerup vilde tage Afsked med det samme. Men Fru
  Herding vilde paa ingen Maade tillade ham det. Nu da han endelig var
  der, maatte de have en Passiar sammen om de gamle Dage, de gamle
  Minder.
  
  Og Hansen-Maagerup blev ved at tale. Ikke om den sidste Tid, han
  havde boet hos Fru Herding -- den var i dette Øjeblik ikke mere til
  for ham. Men om alle de Aftener da de havde siddet sammen og
  passiaret -- kun de tre, som nu igen var her i hinandens Selskab. Det
  havde været Hjem -- Hjem for ham, der aldrig selv vilde faa noget --
  Lunhed og blød, kærtegnende Hygge.
  
  ... Hvor han godt huskede den første Aften, han kom der -- den Aften,
  da han flyttede ind. Frøken Anna var den Gang lige bleven
  konfirmeret. Den lange Kjole havde været hende saa ubekvem -- det saa
  ud, som om hun hele Tiden vilde sparke den af sig. Da han kom ind i
  Stuen, havde hun siddet henne i en Krog af Værelset ved et lille Bord
  og spillet Skrabnæse med sig selv, og han var ganske uvilkaarlig
  kommen til at sige Du til hende. Men det varede jo ikke længe, før
  han opdagede, at hun var en voksen Pige ...
  
  Der gik for Resten nogen Tid, inden de rigtig blev bekendt med
  hinanden. I Begyndelsen flygtede hun gerne ud af Stuen, saa saare han
  viste sig derinde.
  
  Saa kom de mange Aar, da han havde siddet og herset med Teologien,
  stønnet under en Byrde, der tvang ham stedse dybere i Knæ. Det var
  saa lang og graa en Tid for ham, naar han nu tænkte tilbage derpaa --
  saa ensformig som Regn, der drypper og drypper. Men frem af alt det
  graa dukkede den ene Aften efter den anden -- alle de Timer, da han
  havde siddet inde i denne Stue og mærket, at der dog var Nogen, der
  havde noget til overs for ham. For det var jo i Grunden slet ikke for
  at spille Kort, han var kommen derind. Det var for at være hos
  Mennesker. Og hver Søndag Aften syntes han, han havde saa meget at
  tale med dem om. Han vidste somme Tider slet ikke, hvordan han skulde
  faa det sagt altsammen.
  
  Flyges Navn nævnede han slet ikke -- talte ikke om de Aftener, da han
  havde været Fjerdemand ved Whistbordet. Men saa var det, Bøg var
  begyndt at komme der. Hvor han havde været ung, hvor han havde været
  glad! Han sprang altid op fra Stolen og gav sig til at gaa frem og
  tilbage, naar han blev ivrig -- og ivrig det blev han i næsten enhver
  Samtale, han førte. Men der var ikke ærligere Menneske til end han,
  og han gik aldrig med forud fattede Meninger til noget. Ak ja! nu gik
  han jo der og halvvejs sled sig sin friske Ungdom ud af Sjælen. Og
  saa var han saa alene -- for en gammel Vens Selskab kunde jo ikke
  være noget virkeligt for ham. Han var netop af den Slags, som skulde
  have Mennesker om sig -- Mennesker, han kunde være god imod. Han
  havde saa varmt et Hjerte, saa rig en Kærlighedstrang!
  
  Hele Tiden havde han rettet sine Ord til Fru Herding. Anna sad endnu
  henne ved Vinduet -- tavs. Men han følte, at de ogsaa naaede til
  hende. Han havde en Fornemmelse, som om han talte fra en Prækestol.
  
  Fru Herding vilde, at han skulde drikke en Kop Kaffe med dem. Og
  trods hans Indsigelser gik hun ud for at besørge det dertil fornødne.
  Saaledes blev han ene med Anna.
  
  Da saa han hen paa hende. Hendes Udtryk var bedende, næsten angst.
  Pludselig skjulte hun sit Ansigt i sine Hænder. Og mellem hendes
  Øjenvipper piplede de blanke Taarer frem.
  
  Han blev paa en Gang glad bevæget og ulykkelig forlegen. Han kunde
  ikke finde Ord, vilde ikke saare, kunde ikke trøste. Halvt uden at
  vide, hvad han gjorde, gik han hen til hende og strøg hende med sin
  store Haand varsomt, varsomt over det bløde Haar.
  
  Hun satte sig ikke imod det. Mere og mere knugedes hun af Graad. Hun
  søgte at staa imod men fandt ikke Styrke dertil. Smerten var over
  hende, og den sitrede gennem hendes Legeme, bøjede det sammen som i
  Krampe. Hansen-Maagerup forstod, at hun _maatte_ græde, at det var
  bedst for hende saadan. Alligevel fyldtes hans Hjerte af en uendelig
  Medfølelse. Han var lige ved at græde selv.
  
  Men da Moderens Skridt hørtes, rejste Anna sig og gik ind i Værelset
  ved Siden af, pludselig og uden et Ord.
  
  "Hvor er Anna?" spurgte Fru Herding, da hun fandt Hansen-Maagerup ene
  i Stuen.
  
  "Hun gik," svarede han, opreven og skælvende af daarlig Samvittighed.
  "Hun var bleven noget nervøs."
  
  "Ja, det kommer jo saadan af og til. Men det gaar vel over med
  Tiden."
  
  Og hun gav sig til at skænke Kaffe.
  
  
  
  
  Fru Herding kunde ikke lade være at beklage sig saa smaat over Flyge.
  
  Gud, han havde jo saa mange gode Sider -- det skulde hun aldrig
  nægte. Han var virkelig saadan et solidt Menneske -- og saa opmærksom
  ogsaa. Men hun kunde ikke lade være at finde det mærkeligt, at han
  slet ikke syntes at tænke paa Bryllup. Ja, hver Gang hun drejede
  Samtalen hen derpaa, var det ligesom han gerne vilde bort fra Emnet.
  
  Han var dog saadan stillet -- det vidste hun -- at han kunde stifte
  Hjem naarsomhelst. Ved Biblioteket kunde han ikke vente Forfremmelse
  de første Aar, saa i den Retning var der heller ikke noget at vente
  efter. Desuden maatte han være fuldkommen paa det rene med, at hans
  Svigermoder sad i smaa Kaar og at det faldt haardt for hende at
  forsørge den voksne Datter. Men hvorfor tøvede han saa? Straks da han
  var bleven forlovet, havde han erklæret, at han ikke holdt af lange
  Forlovelser. Nu syntes han fuldstændig at have forsonet sig dermed.
  
  Det var virkelig saa kedeligt med ham. Nu var Udstyret næsten ganske
  færdigt -- det laa og fyldte op i alle Gemmer. Hun vidste slet ikke,
  hvad hun skulde stille op ...
  
  Det var for Hansen-Maagerup, hun aabnede sit Hjerte. Han var
  efterhaanden atter bleven en hyppig Gæst i hendes Hjem. Ikke sjældent
  gik han derhen i Mørkningen for at faa sig en Passiar. Han havde vakt
  stor Deltagelse hos de to Damer for sit Arbejde for Velgørenheden, ja
  undertiden fulgte Anna med ham paa hans Undersøgelses-Ture. Fru
  Herding var glad derover: hun fandt det saa kvindeligt, at en ung
  Pige stillede sig Opgaver i Barmhjertighedens Tjeneste. Og naar han
  gik med hende ved sin Side, følte han sig gennemskinnet af en stille
  Glæde, som han aldrig før havde kendt.
  
  Om Bøg talte de nu kun sjældent. Hansen-Maagerup havde selv en
  Fornemmelse af, at han en Gang for alle havde forsvaret hans Sag saa
  godt, han formaaede, og at alt, hvad han kunde føje til, snarest
  vilde svække det Indtryk, han havde fremkaldt. Og Anna nævnede aldrig
  af sig selv hans Navn.
  
  Men for Fru Herding var det en stor Lise, at hun havde fundet En,
  til hvem hun kunde betro sine Bekymringer angaaende Flyge.
  
  Han søgte i Begyndelsen at slaa dem hen og at trøste hende med, hvad
  han kunde finde paa. Men da han i nogen Tid havde tænkt over Sagen,
  kom han til det Resultat, at han gjorde Uret deri. Det var sikkert
  bedst baade for Anna og Flyge, om de blev drevne frem til et
  afgørende Valg. Kun derigennem vilde de faa fuld Klarhed over,
  hvordan de stod til hinanden. Naar det kom til Stykket, vilde de
  maaske begge vige tilbage for at binde sig til hinanden. Og Bruddet
  vilde være der.
  
  Han opmuntrede da af al Kraft Fru Herding til at holde Flyge til
  Ilden. Og hun lovede ham, at om det blev nødvendigt, vilde hun rentud
  kræve, at han skulde give klar Besked.
  
  Flyge selv traf han kun sjældent der i Huset. Og han havde paa
  Fornemmelsen, at han med Flid undgik at blive alene med ham.
  
  Men en Aften kunde det ikke undgaas, at de kom til at følges ned ad
  Gaden, da de skulde hjem.
  
  De var længe uden Ord. Flyge gik og nynnede. Hansen-Maagerup tænkte
  et Øjeblik paa, om han skulde gaa lige løs paa det, der dog laa dem
  begge paa Hjerte, og spørge ham, hvad i Grunden hans Mening var med
  Anna. Men han vovede det ikke. Det var ikke sagt, at Tiden var moden
  dertil.
  
  Men omsider fandt han dog, at han burde gøre Begyndelsen til at bryde
  Tavsheden.
  
  "Ja," sagde han, "det er længe siden, at vi to rigtig har faaet talt
  sammen, Flyge."
  
  Han kunde ikke gøre for, at hans Stemme fik en egen bedrøvet, næsten
  bebrejdende Klang. Og Flyge standsede med et Ryk.
  
  "Jeg vil sige Dig paa Forhaand: jeg afskyr Opgør," sagde han hæftigt.
  "Jeg har nok set, at Du har gaaet om og set engleligt forarget paa
  mig -- Du og min Svigermo'er ..."
  
  "Men kære Ven -- kære Flyge ..."
  
  "Jo -- jeg ved det. Naa ja -- jeg indrømmer ogsaa, at Du har nogen
  Grund til at udspy mig af Din teologiske Agtelse. Jeg optraadte som
  Din Ven -- Du skænkede mig Din Fortrolighed -- og samme Dag forlovede
  jeg mig med den Pige, Du holdt af. Men nu kan Du tro mig eller lade
  være, ligesom Du vil: i det Øjeblik, jeg talte med Dig, vidste jeg
  ikke, at jeg selv nogensinde kunde komme til at holde af Anna. Du ved
  jo, hvordan jeg tænker og føler: jeg tror, at alting her i Livet
  beror paa Tilfældigheder. Det _var_ en Tilfældighed, at jeg blev
  forlovet med hende, Ingen af os havde før det Øjeblik tænkt paa noget
  saadant. Men naar først Afgørelsen er der, saa nær, at den kan
  gribes, saa viser man den ikke fra sig. I mange Tilfælde _kan_ man
  det ikke."
  
  "Du skal heller ikke bryde Dig det mindste om mig mere," sagde
  Hansen-Maagerup sagtmodigt. "Bare Du nu selv er rigtig lykkelig."
  
  De gav sig igen til at gaa.
  
  "Lykkelig," sagde Flyge roligere "-- ja paa en Maade er jeg
  naturligvis lykkelig. Jeg har truffet et Valg -- jeg nyder min egen
  mandige Beslutsomhed. Saa snart man bare gaar og venter paa noget,
  der skal ske, selv om det i Grunden slet ikke er noget, man ønsker,
  saa er Nerverne i Uro. Man føler sig revet ud af de daglige Fuger, af
  alle sine Vaner rent ud sagt. Naar saa Afgørelsen er truffen,
  ligegyldigt hvordan, saa faar man Fred. Det maa vel være det, man
  kalder Lykke."
  
  "En fattig Lykke, synes jeg."
  
  "Mon Livet har den rigere?"
  
  "Ja men saa hun -- Din Forlovede?"
  
  "Hun! Jeg tror ikke, hun beklager sig. Hun længtes efter Lys og Luft,
  men hun turde ikke selv kæmpe sig frem til det. Saa kom jeg og tvang
  hende dertil. Nu har hun faaet Ro."
  
  "Og hendes Kærlighed -- den er Du sikker paa?"
  
  "Sikker -- nej. Jeg ved ikke, om hun føler noget af den Slags. Ikke
  en Gang, om hun overhovedet magter den Følelse."
  
  "Men om der nu ..."
  
  "Om der kom en Anden, hun holdt af, vilde Du sige. Men det gør der
  ikke. Du skal lægge Mærke til, at der er meget faa Mennesker, der har
  Evner til de saakaldte store Følelser. De elsker den Religion, det
  Land, de Forældre, Søskende, Tanter og Kusiner, den Mad og de Digtere
  og det Væsen af det andet Køn, som man har vænnet dem til at dyrke.
  Andet falder dem slet ikke ind, med mindre da Maden er rent uspiselig
  og Digterne fuldkommen idiotiske og Væsenet af det andet Køn river
  Øjnene ud af Hovedet paa dem. Anna svigter ikke, og hun vilde ogsaa
  blot blive ulykkelig, hvis hun gjorde det."
  
  "Jeg kan ikke lide saadan Tale, Flyge. Det vil jeg sige Dig, det kan
  jeg ikke. Jeg synes ligefrem, Livet ikke var værd at leve, hvis Du
  havde Ret."
  
  "Hvem siger ogsaa, at det er det?"
  
  "Og hvis Du nu tager fejl -- hvis der nu alligevel havde været en
  anden Lykke for hende -- hvordan vil Du saa kunne bære Ansvaret for,
  at Du har draget hende bort fra den?"
  
  "Jeg faar jo i saa Fald min Straf. Jeg skal jo giftes med hende."
  
  Hansen-Maagerup var lige ved at forsøge paa at udforske ham om hans
  Bryllupsplaner. Men han vovede det ikke. Han var bange for at give
  Anledning til, at Flyge skulde bryde overtvært og tage sin
  Beslutning. Og han følte sig ikke mere sikker paa, at dette vilde
  blive Signalet til, at den skæbnesvangre Forbindelse hævedes.
  
  Det var med tungt Hjerte, at han lidt efter tog Afsked med ham.
  
  Men Flyge drev ind ad Byen til. Skønt han overfor Hansen-Maagerup
  havde ladet ganske ubekymret, havde dog dennes Ord vakt en Række
  urolige Tanker hos ham, som i den sidste Tid havde forfulgt ham som
  onde Drømme. Siden Sommeren paa Landet havde han vænnet sig til at
  døse alle Bekymringer ind i en doven Sorgløshed, der til Tider hartad
  imponerede ham selv. Men under denne havde en hel Skala af ubesvarede
  Spørgsmaal trængt paa. Voldelig holdt nede var de men ikke døde. Og
  der behøvedes blot det, at en Anden gav dem Ord, for at de skulde
  bryde de Fortøjninger, der holdt dem tilbage.
  
  Uden at han havde gjort sig Grunden klar, var Brylluppet efterhaanden
  kommet til at staa som en Skræmsel for ham. Han havde søgt at bilde
  sig selv ind, at det, han frygtede, blot var de ydre Forberedelser.
  Det var Opgivelsen af Ungkarlehjemmet, Indretningen af en ny
  Lejlighed, Indkøbene af Møbler, alle Formaliteterne med gejstlige og
  verdslige Embedsmænd -- tilsidst selve Bryllupsdagen med dens
  Udfoldelse af Familiefølelser, dens Opmærksomheder, for hvilke man
  skulde krumbugte sig og være taknemmelig, Visiterne og Vennernes
  Flovser og Hvedebrødsdagenes Sentimentalitet. Men nu gjorde han sig
  det mere og mere klart, at alt dette var Smaating i Sammenligning med
  det, at han vilde blive bunden til en fremmed Kvinde. Hun skulde
  trænge sig ind i alle hans Livs Timer. Aldrig vilde han kunne fordre
  at have noget for sig selv. En Umyndig vilde han blive, fik ikke mere
  Lov at vælge den Mad, han vilde spise, de Nydelser, hvori han vilde
  søge Hvile, de Tanker, han vilde tænke. Thi han vidste med sig selv,
  at han ikke ejede den Herskervillie, der faar alle sine Omgivelser
  til at tjene sig.
  
  Han kunde ikke længere skjule det: han turde i Grunden ikke gifte sig
  med Anna.
  
  Og alligevel holdt han af hende -- saa meget, at han ikke kunde tænke
  sig at opgive hende. Hendes Blik, hendes Smil, hendes frygtsomme
  Kærtegn var blevne ham en kær Vane, som han ikke vilde kunne rive ud
  af sin Tilværelse. Der kunde gaa lange Tider, uden at han saa hende,
  og han følte intet Savn. Men han trængte til at eje Bevidstheden om,
  at han naarsomhelst kunde have hende ved sin Side.
  
  Jo dybere han tænkte over det hele Forhold, des mere ophidset blev
  han. Saa dumt og ufint det var -- dette at man for at være sikker paa
  at eje en Kvinde skulde have hende gaaende Dag ud og Dag ind i sin
  Stue. Talen var jo dog ikke om et vildt Dyr, der kunde befrygtes at
  ville løbe sin Vej. Hvorfor kunde man ikke beholde sin Frihed og
  Uafhængighed, naar man vilde være tryg for, at hun ikke forlod En?
  Var det Forsørgelsesspørgsmaalet, der var det afgørende, saa skulde
  han gerne forpligte sig til at yde hende et passende Underhold. Hun
  skulde aldrig komme til at lide nogen Mangel.
  
  Naar alt kom til alt, saa var det jo kun nogle af Ægteskabets
  saakaldte Fordele, han vilde give Afkald paa. Det var den daglige
  Gniden sig op ad hinanden, som man plejede at kalde Hjemmets Lykke.
  Hun skulde tilhøre ham og være ham tro -- andet forlangte han ikke:
  sin Personlighed fik de begge to Lov til at beholde. Saaledes vilde
  de kunne bevare Forholdet finere og kyskere end de Fleste formaaede
  det.
  
  Men det var umuligt at sætte noget saadant igennem -- det var han
  ganske paa det rene med. Om han saa ti Gange kunde overbevise Anna
  om, at det var rettest saaledes, hun vilde dog aldrig vove det. Og
  dristede hun sig alligevel til at tænke derpaa, saa skulde Moderen
  nok vide at tage Modet fra hende.
  
  ... Han var uden at tænke derpaa kommen midt ind i Byen og gik nu ned
  ad Østergade. Der færdedes smaa Klynger af Folk, som kom fra Teatre
  og Selskaber. Nogle vandrede afsted i træt Familielykke, slæbende paa
  halvsovende Børn, hastende mod Hvile. For Andre begyndte nu først
  Aftenen. De strøg gennem Gaden som Rovfugle, der spejdende hviler paa
  de udspilede Vinger. Der var Kvinder med begærligt lurende Øjne,
  Mænd, der drev afsted paa maa og faa uden Maal og uden at kunne
  beslutte sig til at gaa hjem, smaa støjende Flokke, der valsede hen
  ad Fortovet, leende og snakkende, snart delende sig parvis, snart
  samlende sig til en fælles Raadslagning om, hvilke Glæder man skulde
  søge for Resten af Aftenen og Natten ...
  
  Det var et saadant Selskab, Flyge pludselig saa sig omringet af. Og
  ud af Kresen skingrede imod ham en høj Kvindestemme.
  
  "Hr. Flyge -- halløj -- godaften Hr. Flyge ..."
  
  Han standsede og saa i Skæret af en elektrisk Gadelygte Fru Ellis
  Birgers Katteøjne flimre sig i Møde. Hun var i en højrød Aftenkaabe,
  og hendes Ansigt var blegt.
  
  Det øvrige Selskab larmede op. Fru Ellis præsenterede. Der var en
  Maler, en Journalist og en Grosserer og endelig Hr. Birger. Men
  Sidstnævntes Genkendelsesevne var sløret af en Rus.
  
  "Undskyld," sagde han og trykkede noget klamt Flyges Haand, "jeg
  kunde sgu ikke kende Dem."
  
  "Gaar De med, Hr. Flyge?" sagde Fru Ellis. "Vi skal op et Sted og
  have os noget vaadt."
  
  Og hun stak sin Arm ind under hans.
  
  Flyge lod sig drage med. Han vilde i dette Øjeblik have fulgt med
  hvem det skulde være, blot han slap for at være alene. Men iøvrigt
  kunde han ikke nægte, at Gensynet med Fru Ellis voldte ham et eget
  Behag. Der var en saa velgørende Tomhed hos hende. Derfor kunde man
  være sammen med hende uden at blive træt.
  
  Selskabet gik hele Strøget igennem. Fru Ellis næsten dansede hen ad
  Fliserne. Hun blev ved at holde Flyge under Armen og nødte ham
  undertiden til halvt om halvt at sætte i Løb.
  
  Foran paa Vesterbro gik de ind paa en Restaurant. Det store Lokale
  var overfyldt. Som et Vand med talrige Svømmere laa det elektriske
  Lys, blaanende i Tobakstaagen. Hver eneste Plads var optagen -- af
  Mennesker, der spiste og drak, Mennesker, der anstrengte sig for at
  komme i Stemning, Mennesker, der i Ensomhed søgte at slide Timerne.
  Og stedse kom der andre Mennesker ind ad Indgangsdøren, saa sig om
  efter et Bord, hvor de kunde slaa sig ned, og gik deres Vej, naar det
  viste sig, at intet saadant var ledigt.
  
  Birger greb en Opvarter, der kom svirrende med nogle Fade, i Kraven,
  saa han standsede.
  
  "Hansen," sagde han, "lad os faa et Bord for Satan!"
  
  "Der er skam ikke i Øjeblikket, Hr. Birger," sagde Opvarteren. "Men
  det der ovre i Hjørnet bliver straks ledigt."
  
  Og han forsvandt igen.
  
  Men Selskabet gik hen til det Bord, hvortil det var blevet henvist,
  og stillede sig paa Vagt ved det, indtil de, der havde optaget det,
  rejste sig.
  
  "Saa snupper vi det," sagde Fru Ellis. "Kom her, Drenge! Hvad skal vi
  nu ha'e? Skum? ... Næ -- først maa vi ha'e noget at spise ... Hvad
  skal vi tage?"
  
  "Jeg har spist," sagde Flyge.
  
  "Sludder -- man kan altid spise ... En lille Fugl -- hva'? Skal vi
  tage en Fugl? ... De der! Opvartermand! Alvorsmand! Pip over det
  hele!"
  
  Opvarteren nærmede sig med et velvillig-bekymret Ansigt.
  
  "Vi vil ha'e Pip, forstaar De -- Pipfugl ..."
  
  "Vi har en udmærket Hjerpe."
  
  "Ja -- lad os bare tage Hjerpe -- og hvad? Øl? ... Nej Vin ... De kan
  give os, hvad De vil -- bare den bliver go' ... Og saa noget Smør og
  Ost -- og Dessert -- foreløbig ... Er Du gal -- jeg tror min Sandten,
  Du sover!"
  
  Birger havde sænket sit Hoved ned mod Bordet, lig en altfor safttung
  Blomst.
  
  "Det gaar ikke," sagde hans Kone. "Saa maa Du gaa ud og faa noget
  Vand over Hovedet. Hører Du -- ud med Dig!"
  
  Birger rejste sig og gik med tunge, vaklende Skridt ud af Lokalet.
  
  "Han kan heller aldrig taale noget," vrissede Fru Ellis. "Han er en
  kedelig En ... Kom her -- jeg maa ha'e En ind i Sofaen til mig. Nej
  ikke Dem" -- Grossereren vilde rykke ind ved Siden af hende -- "det
  skal være Hr. Flyge -- han skal være min Kavaller for i Aften."
  
  Flyge satte sig i Sofaen, tæt op ad hende. Men han følte ikke mere
  nogen Glæde ved hendes Nærhed. Vel vilde han sidde ved hendes Side,
  men de to skulde være alene, og hendes Pludren skulde blot fylde
  Stilheden om ham. Nu sad hun der og larmede uskønt bakkantisk. Og
  rundt om hende disse Mænd, der gloede paa hende med paatrængende
  Fortrolighed og som ikke gjorde nogen Indsigelse mod, at en Fremmed
  trængte sig ind i Kresen, fordi de betragtede hende som en Art
  Fælleseje, som ingen Mand vilde tænke paa at hævde for sig alene.
  
  Han saa ind i hendes spillende Øjne -- Pupillerne var som svigefulde
  Svælg ned til Afgrunde, hvor der ikke var Fæste. Han fulgte hendes
  smidige Hænders Leg -- de var som to graadige Væseler, der snoede sig
  efter Bytte. Hans Øje dvælede ved hendes fine, vævre Skikkelse -- den
  syntes som skabt til at omslynges, men altid vilde den frigøre sig og
  synes lige uberørt og barnlig. Og han gjorde sig det klart, at hos
  hende var der kun usikre Eventyr at finde.
  
  Men pludselig var det netop Eventyret og det usikre, der drog ham.
  Var det maaske ikke hans Livs store Fordærv, at han altid lod sig
  vugge i smult Vande? Han bevægede sig mellem lutter trygge
  Ankerpladser, og den ene syntes ham ligesaa god som den anden. Var
  det da ikke bedre, at der et Steds der ude -- der hvor Søen taarnede
  sig mørkegrøn og skumkammet -- fandtes en Ø med rankere Træer og
  rødere Blomster end dem, han hidtil havde kendt? Der vilde han gaa i
  Land, og han vilde for bestandig dvæle der, og uden Frygt skulde han
  se Bølgerne brydes rundt om sig ...
  
  Der var kommet Vin paa Bordet. Han fyldte sit Glas og hævede det mod
  Fru Ellis. Og hendes Øjne glimtede ham i Møde.
  
  Omkring dem boblede Larmen op. Maleren sagde nærgaaende Vittigheder
  til Fru Ellis, Grossereren krympede sig i Latter, og Journalisten
  smilede beskyttende. Men Flyge havde ikke Øje for Nogen af dem. Han
  sad blot og saa paa Fru Ellis, og det syntes ham, at han tvang hendes
  Blik stadig mere og mere ind i sit.
  
  Hr. Birger kom tilbage. Han bævede af undertrykt Beruselse og flød
  tavs ud paa en Stol. Ingen af de Andre ænsede ham. Og i Lokalet
  syntes man at anse hans Tilstand for en Selvfølgelighed. Der var
  indadvendt Fuldskab baade her og der.
  
  Maden kom paa Bordet. Fru Ellis tog sit Glas og hævede det højt over
  sit Hoved. For Flyge var det, som om Vinens Rødme lagde et Solskær
  over hende.
  
  "Skaal Allesammen!" sagde hun. "Skaal, mine Trofaste! Kan I se, hvor
  det skinner rødt! Det er ligesom jeg havde Ild i Haanden! Det har
  jeg ogsaa -- jeg har Ild, og den skal rense, siger man. Nu vil vi
  glemme alt det, som vi gaar og grunder paa til daglig: vi har jo
  Allesammen vores. Jeg har ingen Roller, og Du, Maler, faar ikke noget
  solgt. Du arme Pressedjævel er ved at gaa i Hundene, Grossereren har
  Podraga, Birger er saa fuld som et Marsvin og Hr. Flyge er forlovet!
  Men det bryder vi os ikke om! Det blæser vi et Stykke! For i Aften
  vil vi være glade og tilbede Ilden! Kom her alle fem -- frem med
  Ho'derne -- nej kom her med dem -- frem over Bordet -- saa skal jeg
  indvie Jer ...!"
  
  De bøjede Alle Hovederne frem. Fru Ellis dyppede Fingerspidserne i
  sit fyldte Glas og stænkede hver af Herrerne et Par Draaber i
  Hovedet. Saa kastede hun Glasset med Resten af dets Indhold mod
  Gulvet, saa det splintredes i mange Stumper.
  
  "Hansen -- et nyt!" raabte hun. "Skidt hvad det koster! Bagefter skal
  vi have Skum!"
  
  Alle Herrerne lo. Grossereren klappede. Han havde runde, udstaaende
  Øjne, der helst dvælede ved Udskæringen i Fru Ellis' Kjole.
  
  "Skal vi ikke ha'e Østers?" snøvlede han. "De er go'e for Tiden.
  Østers om Vinteren og Kærlighed om Sommeren ..."
  
  "Nej, vi skal hverken ha'e Østers om Vinteren eller Kærlighed om
  Sommeren ... Pas paa Deres Øjne, Iversen, De spilder dem paa Dugen
  ... Birgermand, Du skal vist udenfor ..."
  
  Birger stønnede saare. Og han rejste sig vaklende og gik ud.
  
  Fru Ellis var denne Aften ganske ellevild. Hun udbragte Skaaler og
  uddelte smaa, behændige Naalestik til hver især. Men alt, hvad hun
  sagde, tjente kun til at hidse dem. De rykkede hende bestandig
  nærmere. Grossereren var halvt om halvt inde i Sofaen ved Siden af
  hende, de Andre bøjede sig idelig frem imod hende. Kun Birger syntes
  ganske sløv. Han var bleg og bevægede sig hyppigt ud og ind.
  
  Men Flyge sad med en tydelig Fornemmelse af, at det hele var en
  Forestilling, som hun arrangerede for ham alene. Han saa disse Mænd
  bøje sig under hendes Dressur, og han syntes, at hun paakaldte hans
  Bifald. Undertiden trykkede hun hans Haand under Bordet, og hun
  blinkede til ham og drak ...
  
  Da følte han det, som om den Ild, hun havde indviet ham med, glødede
  gennem alle hans Lemmer. Alt, hvad der i hans Sind havde stemt sig
  imod hende, det slappedes og gled til Side. Han havde for et Par
  Timer siden fornægtet Lykken -- nu blev han atter En af dens
  Troende. Kun var denne Lykke ikke noget, der maaltes ud i Alenvis,
  ikke en Sum af stille dvælende Tilfredshed, knap en smuk Drøm. Den
  var et Glimt, et Sus, et Jag af Ild. Men kun den kunde gribe den, der
  ikke kendte Frygt, ingen muldne Betænkeligheder, ingen klamme
  Skrupler ...
  
  ... Forlængst var det adstadige Publikum forsvundet fra Kaféen.
  Dørene var lukkede: ingen nye Gæster kunde komme ind. De, der nu sad,
  fornam sig mere og mere som et sluttet Selskab. Man følte ikke
  længere nogen Undseelse for hinanden men lagde højlydt sine Følelser
  for Dagen. Opvarterne gled om og betjente Gæsterne med urokkelig
  Overbærenhed, som fodrede de Dyr.
  
  Paa Bordet foran Fru Ellis og hendes Selskab var det ene Sæt Flasker
  efter det andet tonet frem. Champagnen havde bruset, Whiskyen havde
  bredt sin tøre Frækheds Aande. Saa havde man ladet sig hidse af Kaffe
  og inddovne af Likører. Og nu var Herrerne blevne trætte. Birger sov
  ganske aabenlyst, og de Andre døsede over Cigarerne, hvis hvide Aske
  fredeligt dryssede ned ad dem. Kun Fru Ellis og Flyge var fordybede i
  Samtale.
  
  Og Fru Ellis syntes pludselig at være bleven en Anden end den, han
  før havde kendt. Hendes Øjne glimtede ikke som for lidt siden, de var
  blevne dybere og havde faaet en fugtig og varm Glans, og de lange,
  mørke Vipper skyggede for dem som en blid Sorg. Hendes Stemme var
  dæmpet og blød, og Ordene, som hun fandt, var fine og vemodige ...
  Hun fortalte ham om sig selv, om sin Kunst, der var hende en stadig
  Søgen, om Sorger, hun larmede bort, om hvordan hun stedse søgte
  Mennesker og kun fandt Mandfolk -- for Kvinderne dem var hun jo
  forlængst færdig med, saadan som hun var. Og Flyge sad og lyttede.
  Han greb hendes Haand og beholdt den, og han tænkte ikke over det. Og
  han saa hende ind i Øjnene og syntes, at han sank ned i saa stærk og
  dyb en Sjæl, hvor han kunde finde Hvile. Men det var ikke en tam
  Tilfredshed som den, han følte sammen med Anna -- det var en Følelse,
  der helt omsluttede hans Væsen og som gennemglødede det med en Varme,
  han aldrig før havde fornummet.
  
  ... Langt om længe enedes man om Opbrud. Birger ruskedes vaagen, og
  Regningen forlangtes. Flyge og Grossereren delte Udgifterne. Det
  øvrige Selskab syntes ikke at skænke dette Spørgsmaal en Tanke.
  
  Da man kom ud paa Gaden, havde en tæt Taage lagt sig over Byen.
  Husene paa den anden Side af Gaden skimtedes kun utydeligt som døde,
  sorte Masser. Og enkelte Lygter stirrede mat frem, ude af Stand til
  at gennemtrænge Skydampene, røde og afmægtige som betændte,
  halvblinde Øjne.
  
  Man blev enig om at tage Droske. Birger blev anbragt paa Bagsædet i
  en af Vognene. Fru Ellis greb Flyges Arm og smuttede ind med ham. Hun
  smækkede Døren i, inden Grossereren, der med vaklende Skridt nærmede
  sig, var naaet hen til den.
  
  Flyge raabte ud ad Vinduet Ægteparret Birgers Adresse til Kusken.
  Birger var allerede sunken ganske livløs sammen.
  
  Og mens Vognen gled gennem Taagesøen, mærkede Flyge, at et Pur af
  Haar strøg sagte hen over hans Kind ...
  
  
  
  
  Det Øjeblik stod for Døren, da Viggo Bøgs Opfindelse skulde prøves af
  de Sagkyndige. Gennem Modløshed og idelige Tvivl, gennem Fejltagelser
  og mislykkede Forsøg var han naaet frem til et Resultat, et
  Fremskridt i Brødfabrikationen, som han følte sig sikker paa.
  
  Hvad han havde fundet var, sagde han selv, meget beskedent. Men hans
  Opfindelse vilde dog betyde en lille Besparelse for hele Samfundet.
  Han havde regnet ud, at hvis den trængte igennem og blev indført i
  alle Fabrikker, maatte Brødet kunne sælges nogle Øre billigere end i
  Øjeblikket. Og sammen med Hansen-Maagerup morede han sig med at regne
  ud, hvor stort et aarligt Beløb der derved kunde indvindes for
  fattige Familier, eftersom deres Børneantal var til.
  
  "Meget bliver det maaske ikke," sagde han. "Det kan være, der er dem,
  som knap nok vil kunne mærke det. Men det er altid et Fremskridt. Og
  jeg synes dog, jeg har Lov til at være glad over det."
  
  "Det har Du," sagde Hansen-Maagerup løftet, "og Du har fortjent alt,
  hvad Du kan faa ud af det."
  
  "Ja ser Du, jeg har jo ikke selv Kapital, saa jeg kan udnytte
  Patentet. Men jeg vil tilbyde Opfindelsen til Fabrikken. Der vil
  naturligvis gaa ikke saa kort Tid, inden den faar sin Anlægskapital
  ind igen. Men jeg tror, Sagen er saa sikker, at der ikke er noget at
  betænke sig paa."
  
  "Er det da Din Mening, at Fabrikken skal have hele Fordelen?"
  
  Bøg smilte.
  
  "Nej, det er det sandelig ikke," sagde han. "Naturligvis skal den
  have sine Udgifter dækkede. Og en Godtgørelse for Risikoen maa den
  ogsaa have. Men hvad der ellers kan spares ved Opfindelsen, skal
  komme Forbrugerne til gode. Det vil jeg betinge mig i Kontrakten."
  
  "Og Du tror, Direktionen gaar ind paa det?"
  
  "Ja naturligvis -- hvorfor skulde den ikke det? Skaffe de Fattige
  billigere Brød -- det er jo noget, som vi Allesammen gerne vil.
  Desuden bliver det Fabrikken, der faar hele Æren. Hvad jeg har gjort,
  er det mindste af det den er det, der skal føre hele Sagen frem i
  Livet."
  
  "Har Du talt med Direktøren om det?"
  
  "Nej, det har jeg ikke. Jeg kan jo ikke give mig til at forhandle,
  synes jeg, før Opfindelsen er prøvet og funden god. Men jeg er sikker
  i min Sag. Jeg har undersøgt alting saa nøje: jeg _kan_ ikke have
  taget fejl. Det værste er, at min Metode maaske gør nogen
  Arbejdskraft overflødig. Men ogsaa den Side af Sagen har jeg
  tænkt paa. Tabet bliver mange Gange mindre end Fordelene. Og saa
  maa Offeret jo bringes. Desuden vil Opfindelsen trænge saa
  langsomt igennem, at Folk faar rigelig Tid til at træffe deres
  Forholdsregler."
  
  ... Bøg havde henvendt sig til en anset Videnskabsmand og bedet ham i
  Forening med Fabrikkens Direktør bedømme Opfindelsen. Han havde sendt
  ham sine Planer og Tegninger, fra ham skulde de gaa videre til
  Direktøren. Bøg gik nu og ventede paa at blive tilsagt til et Møde,
  hvor han saa vilde faa deres Mening at vide.
  
  Selv var han overmaade rolig. Men Hansen-Maagerup var syg af
  Utaalmodighed. Hver Dag ventede han, at Svaret maatte komme. Naar det
  ringede paa Dørklokken, isnede Lyden igennem ham, og han styrtede
  febrilsk ud for at se, om det ikke skulde være Brev. Saa kunde det
  hænde, at det virkelig var Postbudet, der havde ringet, og han kom
  stormende ind med Brevet, sikker paa, at det maatte være det rette.
  Og naar det saa viste sig, at det var et andet, ligegyldigt, kunde
  han næsten harmes over Bøgs Ro.
  
  Han kendte ham ikke igen: han, som ellers kunde være saa ilter ...
  
  Men Tiden trak ud, og der kom ingen Besked. Bøg besørgede hver Dag
  sit vante Arbejde paa Fabrikken, men Direktøren var tavs. Og Bøg
  kunde ikke overvinde sig til at spørge.
  
  Tilsidst blev Ventetiden ham dog for lang. Han mindede Direktøren
  om Sagen. Og Direktøren lovede at bringe den i den ansete
  Videnskabsmands Erindring.
  
  Et Par Dage efter havde han Besked. Professoren havde endnu ikke haft
  Lejlighed til at sætte sig ind i Sagen. Men nu lovede han, at den
  skulde blive fremmet saa hurtigt som muligt.
  
  Saa ventede Bøg og Hansen-Maagerup paany.
  
  Men omsider kom da Dagen, da det afgørende Møde skulde finde Sted.
  
  Hansen-Maagerup stod i Brand fra om Morgenen, han glinsede og
  glødede, og han flakkede bestandig om i Værelset, satte sig hist,
  rejste sig atter op, drønede med tunge Skridt hen ad Gulvet, greb en
  Bog og slap den efter faa Minuters Forløb. Ind imellem fortabte han
  sig i alle de Muligheder, der vilde aabne sig, naar Opfindelsen nu
  var bleven godkendt og skulde gaa sin Gang gennem Verden. Hvordan
  Bøgs Navn vilde flyve rundt og blive nævnet med Ære -- hvordan man
  vilde fejre ham paa Fabrikken -- hvordan maaske en skønne Dag en
  højtstaaende Person vilde lade ham tilsige, fordi han var bleven
  greben af Beundring for hans Snille og ønskede at støtte ham paa hans
  fremtidige Løbebane ...
  
  Men da Bøg var gaaet, grebes Hansen-Maagerup af Gru. Om der nu blot
  var en lille Fejl i de Beregninger, Opfindelsen hvilede paa, saa
  vilde den maaske helt styrte sammen. En saadan lille Fejl var det,
  han selv stadig havde bævet for, da han forberedte sig til Eksamen,
  og Skrækken sad ham endnu i Blodet.
  
  Den lille Fejl -- den lille Fejl! Oprindelig havde Muligheden derfor
  staaet for ham som et ubetydeligt Kryb, et lille ondt og giftigt
  Bestie kanske men alligevel et, som kunde overvindes og udryddes. Men
  i Tidens Løb havde den skudt Vækst. Den var bleven til et stort,
  klamt Uhyre med ubarmhjertige, forstenende Øjne -- et mystisk Væsen,
  som virkede lammende paa den, der kom det nær. Den var intetsteds og
  allevegne, denne Fejl. Den kunde ligge saa lige for, og alligevel
  kunde det være umuligt at faa Øje paa den. Naar galt skulde være,
  kunde Bøg have begaaet en Fejl i den lille Tabel, og alle hans
  Beregninger kunde snuble derover.
  
  Efterhaanden som Timerne gik, blev han mere og mere hjertegreben af
  Angst for, at noget saadant virkelig skulde være sket. Ja han følte
  sig næstendels sikker paa, at det maatte være Tilfældet. Han var i
  sit Liv saa vant til at møde Uheld, saa han næsten forudsatte, at det
  til Stadighed laa og lurede ikke blot paa ham selv men ogsaa paa de
  Mennesker, han holdt af.
  
  Havde han blot tænkt paa alt det, inden Bøg gik: han vilde have
  tvunget ham til endnu en Gang at se sine Beregninger igennem. Et
  Øjeblik foer den Tanke ham gennem Hovedet, at der endnu var Tid. Han
  maatte sporenstregs se at faa sendt Bud hen paa Fabrikkens Kontor,
  hvor Samtalen skulde finde Sted. Under et hvilketsomhelst Paaskud
  maatte han se at faa Bøg til afbryde den straks og faa den videre
  Forhandling opsat til en anden Dag. Var der virkelig en Fejl, vilde
  han da have Tid til at rette den ...
  
  Men en Smule Eftertanke sagde ham, at han intet vilde kunne udrette.
  Han vilde blot blive let ud og maaske volde Bøg en Ærgrelse.
  
  Saa foldede han sine Hænder og bad til Gud, at Fejlen ikke maatte
  være der men at Velsignelse maatte gro op af det Menneskeværk, der
  idag skulde staa sin Prøve. Og da han havde gjort det, følte han sig
  roligere til Mode.
  
  Nede fra Etagen nedenunder lød der Klaverspil op til ham. Der var
  Nogen, der øvede sig paa en Melodi. Naar den Spillende var naaet til
  et bestemt Sted, gik Melodien i Stykker ... Det var ganske
  interessant at følge med og se, hvor ofte det vilde gentage sig,
  inden Vanskelighederne var overvundne. Han indgik i Tankerne
  Væddemaal med sig selv og gav sig samvittighedsfuldt til at tælle.
  
  Det adspredte ham for en Tid.
  
  Siden kom Anfaldene af Angst af og til igen. Men han var utrættelig i
  at finde paa ørkesløse Sysler for at holde dem nede ...
  
  Omsider kom da Bøg hjem. Der var et underlig slapt Smil om hans Mund,
  da han traadte ind ad Døren.
  
  Hansen-Maagerup trippede om ham. Han havde en Fornemmelse, som malede
  en stor Kværn i hans Indre. Han formaaede ikke at tyde Udtrykket i
  sin Vens Ansigt, og han turde knap spørge.
  
  "Naa?" sagde han da omsider.
  
  "Ja," sagde Bøg i en træt Tone, "med Opfindelsen er der ikke noget i
  Vejen. Det vidste jeg ogsaa nok. Mine Beregninger var rigtige. Det
  _kunde_ ikke slaa fejl."
  
  "Jamen hvad sagde de da?"
  
  "Professoren var meget venlig. Det var virkelig et betydningsfuldt
  Fremskridt, sagde han. Og Ideen tydede paa ualmindelige Evner ... Ja
  han sagde saamænd, at den vilde kaste Glans over dansk Videnskab ..."
  
  Hansen-Maagerup bøjede Hovedet. Nu da den store Glæde var der, følte
  han sig næsten overvældet deraf. Han formaaede ikke ret at rumme den.
  
  "Det var da en Glæde," sagde han kun.
  
  "Direktøren var ogsaa meget anerkendende. Men han nævnede jo straks
  den store Anlægskapital."
  
  "Han mente da ikke, at det kunde være nogen Hindring?"
  
  "Nej -- det gjorde han ikke. Han turde love mig, sagde han, at
  Selskabet nok skulde overtage Risikoen. Der er i Virkeligheden
  ingen, skønt der kræves straks Maskiner for over hundred Tusinde
  Kroner."
  
  "Det var meget!"
  
  "Ikke for meget. Gevinsten vil jeg anslaa til 60-70,000 om Aaret. Saa
  Du ser, det vil ikke vare saa farlig længe, før det er fuldstændig
  dækket."
  
  "Bøg -- jeg kan ikke sige Dig, hvor jeg er glad."
  
  "Aa -- lad os nu først se, om der er Grund til det. For nu kommer det
  an paa, om jeg kan faa en Kontrakt med Selskabet som jeg vil have
  den."
  
  "Det maa Du da sagtens kunne."
  
  "Det skal Du ikke sige. Jeg bragte det jo straks paa Bane ..."
  
  "Og hvad sagde han saa?"
  
  "Han slog det hen. Han klappede mig paa Skulderen og sagde, at jeg
  var en stor Idealist, men jeg lærte vel at se mere praktisk paa
  Tingene. Han skulde nok sørge for, at jeg blev tilfreds."
  
  "Havde han da noget andet at foreslaa?"
  
  "Ja. Han nævnede, at Selskabet maaske vilde give mig en større Sum
  straks for Opfindelsen og saa en passende Tantième ..." "Men det tog
  Du da imod?"
  
  "Tog imod? Jeg har jo sagt Dig, at jeg vil have, min Opfindelse skal
  komme Forbrugerne til gode. Jeg vil have mit Arbejde betalt, og
  Fabrikken skal have en rimelig Fortjeneste. Lad den beregne sig sin
  Anlægskapital og en halv Snes Procent, saa mener jeg, den kan staa
  sig ved Forretningen. Men hvorfor skulde disse Aktionærer høste saa
  at sige hele Fordelen? Eller jeg? Hvad er mit Arbejde i Grunden
  værd?"
  
  "Jeg synes dog ..."
  
  "Maagerup -- Du maa ikke sige mig imod. Og jeg skal sige Dig en Ting:
  jeg synes ikke rigtig, jeg kunde faa Mod til at tage mod alle de
  Penge -- nu, i min Alder. Det vilde ligesom blive saa tomt for mig,
  naar jeg ikke mere havde noget at arbejde hen til for mig selv -- jeg
  er bange for, at Pengene vilde tage min Villie fra mig ... Nej, nu
  taler vi ikke mere om det. Nu kunde jeg godt lide, at vi gik ud
  sammen -- det er saa længe siden ..."
  
  Lidt efter sad de to Venner sammen paa en Restaurant. Maaltidet var
  ikke overdaadigt, men blot det ikke at søge til det sædvanlige
  Spisekvarter var dem en Fest. Hansen-Maagerup sad hensunken i en
  sagte snurrende Lyksalighed og drak bestandig paa sin Vens
  Velgaaende, mens denne udviklede sin Fremtids Planer. Hvordan det saa
  gik, maatte vel nu Fabrikken holde paa ham og maaske forbedre hans
  Stilling -- og han kunde faa Tid at dyrke sine Studier -- og gøre nye
  Opfindelser naturligvis ... Det kunde nu more ham at finde paa noget
  Djævelskab af en eller anden Slags, som blot skulde være til at more
  Folk. Allerede dæmrede der noget for ham om en ny Art Lysvirkninger,
  som særlig kunde anvendes ved Illuminationer og som havde den Fordel,
  at de var langt billigere end noget af, hvad man hidtil havde kendt.
  Det skulde tindre og gløde og skinne, saa Folk blev glade af det og
  lette i Sindet og holdt op med at gaa og tænke surt ... Men det vilde
  han have Penge for -- ikke saa faa Penge endda ...
  
  Men naar han talte om, hvad Livet endnu kunde tiltænke ham, var der
  Øjeblikke, hvor han blev tavs. Og Hansen-Maagerup saa forknyt og
  raadvildt paa ham -- som en Hund, der føler, at dens Herre er
  forstemt og som saa inderlig gerne vilde hjælpe, naar blot den vidste
  sine levende Raad.
  
  Og da Aftenen kom og de sad sammen i et Koncertlokale, hvor de havde
  søgt hen for at lade Lyden af Orkestermusikken og af mange
  Menneskers Summen stemme sig til Fest -- da krævede Dagens Spænding
  sin Ret. Rundt om dem rørte Livet sig -- men de havde en Følelse af
  selv at være udenfor, at sidde langt borte og se det hele gennem et
  Slør af Taage.
  
  
  
  
  I en Maaneds Tid forhandlede Bøg næsten hver Dag med Fabrikken. Først
  var det med Direktøren alene, saa med Aktieselskabets Bestyrelse. Der
  blev holdt lange Møder, men man naaede ikke frem til Enighed.
  Aktieselskabet var villigt til at byde ham personligt saa gode
  Vilkaar som han kunde ønske sig det, men man vilde ikke gaa ind paa
  at lade sig foreskrive, hvor meget af den Fordel, Opfindelsen vilde
  kunne yde, der skulde komme Forbrugerne til gode. Og Bøg stod paa
  sit: han vilde ikke sælge sin Opfindelse paa andre Betingelser end
  dem, han først havde stillet.
  
  Imidlertid var Rygtet om Opfindelsen kommet ud. I Pressen begyndte
  man med at omtale den med patriotisk Rørelse som en brav Sønnedaad
  til Landets Velfærd. Derpaa glemte man den igen. Indtil det en Dag
  kom frem, at Opfinderen havde vist sig utilbøjelig til at sælge den
  paa hæderlige Vilkaar. Saa lod man ham faderligt vide, at han vistnok
  vilde gøre bedst i at slaa ind paa en mindre balstyrig Gangart og at
  Hensynet til Almenvellet var vigtigere end hans private Nykker.
  
  Mellem Fabrikkens Arbejdere vakte Sagen ganske naturligt særlig
  Opsigt. Og en Dag mærkede Bøg, at de var komne under Vejr med, at
  Opfindelsen betød Indskrænkning af Arbejdsstyrken. Der rejste sig som
  en kold Mur af Uvillie mellem ham og dem. Og naar han færdedes i de
  store, øde Arbejdsrum, følte han Stinget af deres mistroiske Blikke.
  
  Saa indbød han alle Arbejdere i Faget til et Møde. Han vilde forklare
  dem, hvori hans Opfindelse bestod og hvad han haabede at udrette med
  den. Bagefter kunde de komme med deres Indvendinger, og han vilde
  give dem Svar derpaa, saa godt han formaaede.
  
  ... Salen, hvor Mødet skulde holdes, brugtes Aar ud og Aar ind til
  allehaande. En klam, uren Lugt af gammelt Snavs slog ud fra dens Gulv
  og Vægge. Gaskronen, der hang midt under Loftet, formaaede kun halvt
  at oplyse den. Paa hver Side af Talerstolen viftede Flammen af et
  Stearinlys.
  
  Da Viggo Bøg stod deroppe, syntes han, at en fjendtlig Skummelhed
  slog ham i Møde. Han kendte mange af de nærmeste Ansigter: der var
  Arbejderne fra Fabrikken, og paa første Række lyste Hansen-Maagerups
  bekymrede Venskab. Men de, der sad bagerst i Salen, kunde kun
  utydeligt skælnes. Han saa Ansigterne tone blegt frem af Halvmørket,
  og det var som stirrede der Kulde og Spot ud af dem.
  
  Der havde været livlig Samtale, da han traadte ind, og han havde hørt
  en Latter, som skraldede op fra en af Rækkerne. Nu, da han viste sig
  paa Talerstolen, blev der tysset paa de Højrøstede. Det lød, syntes
  han, som naar en vaad Svamp gaar hen over en Tavle.
  
  Men saa blev der ganske stille.
  
  Han begyndte at tale. Hans Stemme dirrede lidt -- og dog var han
  ganske rolig. Saa rolig, at han kunde staa og beregne de rent ydre
  Virkninger af sin Tale, lytte til sin Stemmes Klang, som var det en
  fremmed.
  
  Først og fremmest udviklede han sin Opfindelses rent tekniske Side.
  Hjemme havde han anvendt megen Omhu paa at forme det hele saa simpelt
  og tydeligt, at det maatte kunne nemmes af den mest knudrede Hjerne.
  Og han mærkede, at han blev forstaaet. Undertiden kom der endogsaa
  nede fra Salens nederste Ende en svag Bifaldsmumlen.
  
  Og som han nu stod der og talte for disse Arbejdere, syntes han, at
  han paany gennemlevede hele sin Opfindelses Tilblivelse. Han følte,
  hvordan den første Tanke derom slog ned i ham og siden ikke vilde
  unde ham Ro. Han syslede med den i sine Tanker i alle de ledige
  Timer, han havde. Der var Øjeblikke, hvor han næsten fordømte den som
  Galmandsværk og følte Undseelse overfor sig selv, fordi han i Alvor
  havde givet sig af med den. Men saa kom den igen med større og større
  Styrke: den vilde ikke slippe ham, den aad sig ind i hans Liv.
  Vanskelighederne syntes mindre og mindre uoverstigelige, og den Dag
  kom, da han kunde begynde paa den praktiske Udformning i
  Laboratoriet. Dag efter Dag stred han, arbejdede, haabede,
  fortvivlede, følte Sejrsvisheden risle varmt igennem sig og Frygten
  for Nederlaget gribe sig om Hjertet med kold Haand. Men endelig var
  da alle Vanskeligheder overvundne. Sejren kunde ikke længere vristes
  fra ham -- og nu stod han her, bød sin Gave frem, rede til at modtage
  sin Dom ...
  
  Han var bleven varm. Store Sveddraaber stod paa hans Pande. Han
  syntes, at en Bølge af hed og tung Luft væltede sig op imod ham. Men
  han ænsede det knap. Han talte ikke mere alene til dem, der sad nede
  i Salen. Talen var bleven ham et Liv, som han _maatte_ igennem.
  
  Og han gik over til at forklare, hvad han nu haabede at kunne virke
  med sin Opfindelse. Brødet var Livet for Menneskene. Gennem det diede
  de daglig Moder Jord.
  
  En Gang havde det været saadan, at de tog af Jorden, hvad de havde
  behov -- tog det som det var og aad det. Men den Tid var kommen, da
  Moder Jord ikke af sig selv gav sine Børn, hvad de behøvede for at
  leve. De maatte vriste det fra hende, og de maatte kæmpe om det med
  Hverandre indbyrdes. Barneforholdet var blevet krænket.
  
  Men Kærligheden til Jorden havde de ikke mistet, og de kunde ikke
  undvære det Brød, den skænkede dem. De havde taget Land, hver sit
  Stykke, for at dyrke det. Intet af, hvad Mennesker ejede, følte de
  sig saa inderligt knyttede til som til det. Deraf opstod Kærligheden
  til Fædrelandet, til Hjemmet, til den Ejendom, der var nedarvet
  gennem Slægterne ...
  
  Og af denne Kærlighed var Kulturen født. Kulturen var Bestræbelserne
  for at give Menneskene igen, hvad de en Gang havde mistet: Sansen for
  det gode, det skønne og sande -- og saa Brødet.
  
  Saa kom han ind paa sin egen Opfindelse. Maaske betød den kun
  uendelig lidt, maaske vilde den om faa Aar være overfløjet af andre,
  vigtigere. Men ogsaa den arbejdede dog for Kulturen, fordi den vilde
  gøre det en Smule lettere for Mennesker at faa Brød. Skulde det vise
  sig, at den ikke evnede det, da vilde den dø af sig selv.
  
  Men om den havde den Betydning, som han saa sikkert troede, da havde
  intet Menneske Lov til at stritte imod den, og Enhver skulde være
  villig til at bringe Ofre for, at den kunde vinde frem. De, som
  handlede anderledes, de arbejdede imod Kulturen. Og det var
  Helligbrøde.
  
  Han havde under de sidste Ord hørt nogle Udbrud af Misfornøjelse. Der
  var bleven slynget et ironisk Spørgsmaal op til ham, og man havde
  leet.
  
  Men alt dette var ham ligegyldigt nu. Om han saa ikke vilde kunne
  overbevise en Eneste af dem, der sad og hørte paa ham: han maatte dog
  tale.
  
  Og han gik over til at omtale, hvordan nu Opfindelsen vilde virke
  indenfor Fabrikken. Han forklarede det hele ganske tørt og nøgternt
  med Tal og uigendrivelige Kendsgerninger. Han vilde intet dølge: der
  vilde blive nogen Indskrænkning i Tallet af de Arbejdere, som
  herefter kunde anvendes. Men han vidste ogsaa, at Arbejderhæren følte
  sig som et Hele. Den var et uhyre Broderskab, som der knap havde
  været Mage til i Historien. Alle maatte de være villige til at ofre
  sig for det fælles Bedste. Og det vilde de ogsaa gøre nu. Arbejderne
  skulde nok selv sørge for, at Ingen blev brødløs, fordi Brødet blev
  billigere for dem alle.
  
  Han havde søgt Kapitalens Hjælp til at føre sin Opfindelse ud i
  Livet. Om den vilde blive ham ydet, vidste han ikke. Det, han havde
  virket, det lagde han nu frem for Arbejdernes Dom. Og han var vis
  paa, at der ikke var en eneste, som vilde vise ham tilbage ...
  
  Uroen nede i Salen var tagen til. Tilraabene blev stedse hyppigere:
  man brød ud i ironiske Bifaldsraab, og man afbrød ham med allehaande
  Spørgsmaal. Men han hørte det næppe. Han fornam blot det hele som en
  ubestemt Larm. Om den betød Bifald eller Mishag, det gjorde han sig
  ikke klart.
  
  Men nu, da han steg ned, brød der en forvirret Støj løs. Der var ikke
  Faa, der klappede, men Størstedelen af Forsamlingen blot larmede. Og
  han fornam, at Stemningens Vindretning bar imod ham.
  
  Midt i Salen rejste en arbejdsklædt Mand sig op. Han gik med tunge
  Skridt gennem Sværmen op paa Talerstolen. Da han stod deroppe,
  forvandledes Larmen til udelt Bifald.
  
  Han saa med et selvsikkert Smil ud over Forsamlingen og slog ud med
  Haanden. Saa blev alt stille.
  
  Med en Stemme, der mest slæbte sig afsted men som undertiden dirrede
  af Lidenskab, begyndte han at advare mod Kapitalismen. Arbejderne
  havde lært at vare sig for den, naar den optraadte i sin sande,
  krasbørstige og brutale Skikkelse. Men langt farligere var den, naar
  den kom med de søde og fede Ord. Det var det, den havde gjort i dette
  Tilfælde. Her var Tale om et rent og skært Kapital-Foretagende, der
  efterhaanden vilde tage Brødet fra Tusinder af Arbejdere. Og nu vilde
  man give det Udseende af, at det skulde være i Arbejdernes Interesse.
  Men de var ikke saa dumme, at man kunde binde dem den Slags paa
  Ærmet. De var oplyste og selvstændige Mænd. Og de skulde vel vide at
  lyse enhver Art af Lumskerier hjem.
  
  Da han tav, brød der Bifald løs fra alle Sider af Salen. Bøg vidste
  nu, at han havde tabt sit Slag. Han følte hverken Vrede eller Sorg
  derover, havde kun en slap og kold Fornemmelse af Tomhed.
  
  Der kom flere Talere op imod ham. Nogle holdt vidtsvævende politiske
  Foredrag, Andre talte ud fra rent faglige Synspunkter. De kom med
  Tal, der beviste, hvordan de blev sultede. Og Stemningen i
  Forsamlingen steg stadig. Trangen til at udtale sig svulmede i de
  Fleste. Men de, som ikke havde Mod til at staa op paa Talerstolen,
  nøjedes med at sidde paa deres Plads og raabe deres Anskuelser op mod
  Talerne. Man ventede øjensynlig, at Bøg endnu en Gang vilde tage
  Ordet. Og da han tøvede dermed, søgte man at hidse ham dertil.
  
  "Op med Opfindelsen!" lød det, "op med Mekanikken! Lad os faa
  Spilleværket at se! ... Han tør nok ikke! Han er bange for, at
  Urværket ikke vil gaa!"
  
  Men pludselig tav disse Raab og afløstes af en nysgerrig Mumlen. Der
  var kommen en ny Taler op. Det var Hansen-Maagerup.
  
  Hans store Ansigt var af Ophidselse endnu rødere end ellers. Og alle
  dets Muskler dirrede. Han stod et Øjeblik og bøjede sig frem over
  Talerstolens Rand. Hænderne havde han foldet.
  
  "Det er en Præst!" var der saa En, der raabte. "Han skal kaste Jord
  paa." Nogle lo, men der blev straks igen stille. Man vidste jo ikke,
  om det var en Modstander eller en Meningsfælle, man havde for sig.
  
  Han begyndte at tale. Han havde sin Nød med at faa Stemmen til at
  lystre, og Sætningsbygningen gik hvert Øjeblik itu for ham.
  
  "Kære Arbejdere!" sagde han, "jeg tør sige, at den Sag -- at Jeres
  Sag, den kan ogsaa jeg -- ganske slutte mig til -- eller føle Sympati
  for ... Jeg ved, hvor haardt det -- hvor haardt det er at kæmpe for
  Udkommet -- jeg har maaske set mere deraf end Nogen af dem, der er
  her til Stede. Men I maa være retfærdige -- og det her i Aften -- den
  Maade, I har stillet Jer paa -- den er ukærlig -- den er nederdrægtig
  ..."
  
  Der brød en forbitret, glammende Larm løs nede i Salen. For hans Øjne
  glimtede det hadefuldt frem af et Par Hundrede Ansigter. Det saa ud,
  som om de fleste Mennesker dernede var Vilddyr, der kunde styrte frem
  og sønderrive ham. Men de raabte bare. "Ned med ham," "Vi vil ikke
  høre ham," "Smid ham ud" raabte de.
  
  Men Hansen-Maagerup blev staaende. Han var slet ikke bange --
  tværtimod følte han nu, at al den Ængstelse, der før havde faaet hans
  Røst til at skælve, var forsvunden. Nu vilde han kunne sige Sandheden
  -- ganske jævnt og ligefrem, saa de Alle vilde kunne forstaa ham. Han
  var ganske sikker paa, at naar han først kom til Orde, vilde han
  kunne overbevise dem. Og han vilde ikke vige. Taalmodigt vilde han
  blive staaende og vente, til der var kommet Ro i Sindene.
  
  Men Støjen vilde ikke høre op. Den tog til i Styrke. De fleste havde
  nu rejst sig fra deres Pladser, og de strakte truende Hænderne op mod
  Talerstolen og raabte, at de ikke vilde høre noget mere.
  
  Da stod den Mand, der først havde talt efter Bøg, op paa en Stol. Han
  slog paany ud med Haanden, og lidt efter lidt blev der stille.
  
  "Jeg vil blot sige," sagde han, "at vi staar uden Magtmidler mod dem,
  der har lejet Salen. Der er ikke valgt nogen Ordstyrer, og derfor kan
  Ordet ikke fratages den Mand, der har haanet Arbejderne. Lad ham bare
  tale videre -- der er jo alligevel Ingen af os, der tager Skade
  deraf. Men vi kan dog vise ham, at Arbejderne de ikke lader sig
  spytte i Ansigtet. Derfor foreslaar jeg, at alle vi Arbejdere efter
  den Fornærmelse, der er tilføjet os, øjeblikkelig forlader Salen. Saa
  kan han jo snakke for dem, der bliver tilbage."
  
  Et Skrig af Jubel fulgte paa disse Ord: man lo, man raabte, man
  klappede. Et Øjeblik efter var hele Forsamlingen i Opbrud. Alle
  styrtede mod Udgangen, trængte paa, brød frem, som kunde man ikke
  hurtig nok komme ud. Men de, der var bagerst, blev ved at raabe
  Vittigheder op mod Bøg og Hansen-Maagerup.
  
  Hansen-Maagerup stod fremdeles paa Talerstolen. Det var, som han
  stadig ventede, at man alligevel vilde betænke sig og vende tilbage
  for at høre, hvad han havde at sige. Men han var bleven ligbleg, og
  han kunde mærke, hvordan hans Ben rystede under ham.
  
  Først da den sidste Arbejder var forsvunden og han og Bøg var ganske
  alene i Salen, gik han ned af Talerstolen. Uden at sige et Ord til
  hinanden fik de to Venner udleveret deres Overtøj i Garderoben og
  gik.
  
  ... Da de kom ud paa Gaden, var det Regnvejr. En skarp, kold Regn,
  som af en hidsig Blæst piskedes dem i Ansigtet. For dem begge var det
  en Lindring, at de maatte stride sig frem mod Vejret.
  
  Men de vekslede kun faa Ord, og da var de næsten hjemme.
  
  "Ja ja," sagde Bøg saa, "saa er altsaa det hele forbi."
  
  Det gav et Sæt i Hansen-Maagerup. Vennens Stemme havde faaet saadan
  en uhyggelig Klang.
  
  "Hvordan mener Du?" spurgte han.
  
  "Jeg kan ikke blive paa Fabrikken. Jeg kan ikke mere arbejde sammen
  med de Mennesker."
  
  Hansen-Maagerup bøjede tavs Hovedet. Han havde ikke tænkt paa det
  før, men han følte, at Bøg afgjort havde Ret.
  
  "Og Opfindelsen?" dristede han sig endelig til at spørge.
  
  "Opfindelsen -- ja. Den er vel foreløbig ikke det værd, som Patentet
  koster. Men jeg giver ikke efter. Jeg sælger den ikke til
  Aktieselskabet. Gjorde jeg det nu, vilde jeg jo give Arbejderne Ret."
  
  "Ja ja," sagde Hansen-Maagerup, "der kommer maaske en Tid -- det kan
  jo være, at alting bliver bedre, end vi tænker."
  
  Men han følte selv, at hans Trøst var tom.
  
  Lidt efter var de hjemme. Han gik straks i Seng. Han havde paa
  Fornemmelsen, at Bøg helst vilde være ene.
  
  Men længe efter, at han havde lagt sig til Ro, hørte han Vennen gaa
  med rastløse Skridt op og ned ad Gulvet.
  
  Og der gik Time efter Time. Nede paa Gaden stilnede Larmen af Færdsel
  og Liv. Men han laa hen i Stilheden uden at kunne faa Søvn -- laa og
  stirrede ud i Mørket, der syntes ham saa tæt og dybt, at det aldrig
  vilde kunne vige for Dag og Sol.
  
  
  
  
  Viggo Bøg havde sagt sin Plads op og faaet Tilladelse til at forlade
  Fabrikken straks. Dermed var det givet, at alle Forhandlinger om
  Opfindelsen var afbrudte.
  
  Han havde nu i nogen Tid set sig om efter en ny Livsstilling. Men det
  syntes ikke at ville lykkes for ham. Allevegne hvor han henvendte
  sig, frygtede man Vanskeligheder med Arbejderne, hvis man antog ham
  -- Arbejderne, i hvis Ban hans Opfindelse havde lyst ham.
  
  Derimod havde han haft flere Tilbud fra Folk, der vilde købe hans
  Opfindelse. Men Ingen vilde gaa ind paa de Betingelser, han
  foreskrev.
  
  Han havde nu ladet sig overtale til at modtage et Laan af
  Hansen-Maagerup. Denne havde rejst Pengene gennem sin Familie, og
  Summen var stor nok til, at Bøg for den kunde leve et Aar. Paa den
  Tid mente han, at han vilde kunne gøre sine Studier færdige. Og der
  maatte vel saa aabne sig en Udvej for ham.
  
  Imidlertid randt Dagene langsomt hen, Dryp i Dryp, alle ens.
  Hansen-Maagerup blev mere og mere tungsindig. Han puslede om saa
  stille og forskræmt. Bøg arbejdede med en næsten forbitret
  Ihærdighed.
  
  Opfindelsen var som slettet ud af hans Liv. Ikke at han for bestandig
  havde opgivet den. Men den optog ikke mere hans Tanker.
  
  "Der er det, som jeg nu synes er større," sagde han en Dag. "Der er
  noget, som er saa stort, at det staar for mig, som om alle de
  Fremskridt, der hidtil er gjort, bliver til ingenting ved Siden af
  det. Det var, om man kunde rive Menneskene løs fra hverandre, faa dem
  til at tænke og tro og føle paa egen Haand uden at rotte sig sammen i
  fanatisk Stædighed. Det er den saakaldte offentlige Mening, der er
  Ondet, de dumme, uansvarlige Fællesmeninger, der suger Marven ud af
  hver Enkelt. Vi tror, vi har frigjort os for Middelalderens Fordomme,
  og vi taarner selv hver Dag nye op. Vi føler os dydig oprørte over
  Kætterbaalene, og vi bærer selv Brænde sammen til at stege dem, der
  vover at sige deres ærlige, oprigtige Mening. Vi gør os til af at
  tænke frit, og vi tænker slet ikke ... Eller har jeg Uret? Er det
  mig, der har set mig gal paa det hele, fordi jeg selv har haft Uheld
  med mig?"
  
  Ofte kom han med saadanne Tanker. Men Hansen-Maagerup rystede blot
  paa Hovedet. Sagtens havde Bøg Ret -- selv forstod han ingenting mere
  -- men det var dog saa sørgeligt at høre ham tale paa den Maade.
  
  Anna blev ikke mere nævnt imellem dem. Der gik ikke en Dag, uden at
  Hansen-Maagerup tænkte paa hende. Men han turde ikke nævne hendes
  Navn til Bøg. Han var bange for en skarp og bitter Afvisning.
  
  Men en Dag kom han stormende ind i Værelset, hvor Bøg sad og
  arbejdede. Han var ganske forpustet og gav sig ikke Tid til at tage
  Overtøjet af.
  
  "Bøg," raabte han, "ved Du, hvad der er sket? Frøken Herdings
  Forlovelse er hævet -- Anna Herdings Forlovelse -- Bøg!"
  
  "Naa?" sagde Bøg, og der kom et smerteligt Udtryk i hans Ansigt.
  
  Men Hansen-Maagerup lagde i sin Iver ikke Mærke dertil.
  
  "Jeg hørte det af Kihler -- Onkelen," blev han ved. "Det er Flyge,
  der har givet hende hendes Ord tilbage -- -- Men hun har i længere
  Tid _lidt_ under at være bunden til ham -- -- Hun holdt ikke af ham,
  Bøg -- hun har aldrig gjort det -- det sagde han ogsaa, Kihler -- men
  de er naturligvis kede af det, Mo'eren og han ... Jeg løb herop, saa
  snart jeg hørte det -- for jeg ved jo, at Du ikke har glemt hende --
  Du kan ikke glemme hende ..."
  
  Bøg havde rejst sig og stod nu lige overfor ham.
  
  "Jeg vilde ønske, Du ikke havde fortalt mig det," sagde han.
  
  "Men hvorfor dog det? Jeg troede virkelig ..."
  
  "Kan Du ikke forstaa det? Den Vej, jeg nu gaar, den kan jeg ikke bede
  nogen Anden følge mig paa."
  
  "Naar det var En, som troede paa Dig og som ..."
  
  "Det er lige meget. Jeg kan ikke -- _kan_ ikke ... Lad os nu ikke
  tale mere om det."
  
  Han satte sig igen til sit Arbejde. Men Hansen-Maagerup var dybt
  skuffet. Hele Eftermiddagen blev han hjemme og vimsede stadig om Bøg,
  som om han ventede, at han havde noget at sige ham. Men det var
  forgæves. Bøg blev ved at sidde bøjet over Skrivebordet.
  
  I den Tid, der fulgte efter, faldt Arbejdet imidlertid vanskeligere
  for Bøg end før. Der var Øjeblikke, hvor han følte sig fristet til at
  trække sig ud af den Kamp, han havde begyndt. Han behøvede jo blot at
  sælge sin Opfindelse -- saa laa hele Livet aabent for ham. Atter og
  atter spurgte han sig selv, om Anna elskede ham. Havde hun ikke
  uigenkaldelig forsmaaet ham den Dag, hun gav Flyge sit Ord? Hun havde
  jo dog allerede den Gang kendt ham, maatte vel have kunnet mærke hans
  tavse Tilbedelse.
  
  Men atter sagde han til sig selv, at det var det ubestemt higende
  Lykkekrav i hende, der havde valgt, ikke hendes inderste og dybeste
  Følelse. Hun havde grebet efter Flyges Haand, fordi det var den
  første og den eneste, der blev rakt hende. For hende havde
  Forlovelsen ikke været Kærlighed. Den havde været Frihed.
  
  Hvorfor havde han saa bestemt, næsten barsk, afvist Hansen-Maagerup
  den Dag, han havde bragt ham Budskabet om, at hun nu var fri? Selv
  havde han troet, at det var stolt Resignation: han vilde ikke knytte
  hende til et Liv, der syntes saa usikkert som hans. Det var en Art
  Mod, han havde ment at vise ved at gøre det. -- -- Mod? Nej Fejghed
  var det. Han frygtede for Kampen og Afgørelsen. Og derfor valgte han
  at forraade sin Kærlighed og hende, hvem den gjaldt.
  
  Men denne Fejghed formaaede han heller ikke nu at overvinde -- og det
  uagtet han dog var kommen saa vidt, at han tilstod den for sig selv.
  
  Han begyndte i denne Tid at føle sig syg. Der var en evigt jagende
  Uro over ham. Bedst som han var optagen af sit Arbejde, kunde han
  springe op og gaa ud.
  
  Ofte blev han borte i Timevis. En Dag, da det hændte, listede
  Hansen-Maagerup sig efter ham. Han fulgte ham gennem den ene Gade
  efter den anden -- mest Sidegader, hvor han øjensynlig intet havde at
  gøre. For det meste gik han rask til, men undertiden kunde han blive
  staaende udenfor et eller andet Butiksvindue. Han lod, som om han
  betragtede de Ting, der var udstillede der. Men Hansen-Maagerup, som
  iagttog ham paa Afstand, kunde se paa Udtrykket i hans Ansigt, at han
  intet saa. Han stod blot og stirrede frem for sig med et tomt og
  adspredt Blik ...
  
  Da indsaa Hansen-Maagerup, at der var Fare paa Færde. Endnu samme
  Aften talte han til ham om Anna, tvang ham til at høre. Men for
  første Gang blev han afvist med vrede og voldsomme Ord.
  
  ... Saa var det en Søndag hen paa Foraaret. Det var højt og
  lyst Vejr. Men en Blæst, der endnu ejede noget af Vinterens
  Bidskhed, strøg om Gadehjørnerne og fik Skiltene til at klapre.
  I Søndagsstilheden hørtes det dobbelt tydeligt.
  
  Bøg havde maattet love Hansen-Maagerup, at han denne Søndag ikke
  vilde arbejde. De sidste Søndage havde han ikke undt sig Hvile. Men
  efterhaanden var han bleven saa overanstrengt, at han godt selv
  mærkede, hvor nødvendig en Dags Rast var for ham.
  
  Hansen-Maagerup var gaaet hjemmefra temmelig tidlig om Morgenen. Bøg
  vidste ikke hvorhen.
  
  Selv havde han ogsaa tænkt paa at gaa ud. Men da det kom til Stykket,
  kunde han ikke overvinde sig til det. Og nu sad han i Lænestolen og
  saa ud ad Vinduet.
  
  Højt oppe drev der nogle lette Skyer. Vinden legede med dem: de var
  ganske i dens Magt, hvirvledes om, skiftede Form, splittedes og
  samledes paany. Deroppe, deroppe -- der var der ingen Ufrihed og
  intet Nid -- for der var der ingen Mennesker, ingen Smaalighed, ingen
  skulende Mistænksomhed.
  
  Men dette Rige vilde Menneskene erobre. Videnskaben havde allerede
  slaaet Allarm for Fremtidens store Herskertanke: de skulde lægge
  ogsaa Luftens Riger og Lande under sig. Mon det vilde lykkes? Vilde
  man nogensinde opfinde det rette, trygge, styrbare Luftskib? ... Man
  maatte ikke haabe det. Det manglede jo i Grunden blot, at ogsaa
  Luften skulde gøres uren af menneskeligt Kævl, menneskelig Stræben --
  at Blikket ikke mere kunde dvæle uforstyrret i den blaa Himmel eller
  følge de drivende Skyers Leg ...
  
  ... Kunde man blot finde paa noget, der for bestandig gjorde en
  saadan Verdens-Vandalisme umulig!
  
  Nede paa Jorden burde Menneskene blive. Der lod Livet sig leve trygt
  -- og smaat. Der hvirvledes Støvet op og lagde sig atter tæt og sejgt
  over alt, hvad der levede og rørte sig. Der var Smuds og lav
  Beregning, Egenkærlighed og Uærlighed -- der levedes saadan, som det
  nu en Gang var muligt.
  
  Og naar alt kom til alt -- var der saa andet at gøre end at være med
  i dette Liv og tage dets Vilkaar som de bød sig frem? Han saa over
  Hustagene Nettet af Telefontraade udspændt som Strenge paa et
  Kæmpeinstrument. Gennem dem bruste hver Dag Menneskehedens store
  Symfoni, det vældige Kor af _Interesser_ -- hele Forretningslivets,
  Tilværelseskampens Tonehav, hvis eneste gyldige Ledemotiv var: Værg
  Dig selv, værn Dig selv, elsk Dig selv! Hvad kunde det nytte, at den
  Enkelte stemte sin lille Piccolofløjte i en anden Tonart? Den vilde
  dog overdøves, saa intet Øre kunde opfange dens Lyd.
  
  Han følte sig idag saa overflødig. Hansen-Maagerup udrettede med sine
  smaa Evner mere i Livet end han. Saa ubesmittet han var af Egennytte
  havde han dog fundet den lille Plads i Tilværelsen, hvor han kunde
  udrette noget ...
  
  ... Der lød Skridt op ad Trappen. Han kendte Hansen-Maagerups -- men
  han syntes -- jo, lød der ikke andre, lettere ved Siden af? De kom
  nærmere og nærmere -- nu standsede de paa Afsatsen. Skulde de højere
  op? ... Nej, nu blev Nøglen sat i Entrédørens Laas ...
  
  Døren gik op -- der lød Stemmer derude -- sagte Stemmer ... Den ene
  var Hansen-Maagerups -- der var Nogen, han talte til -- men denne
  anden -- denne anden ...?
  
  Han rejste sig op og stirrede mod Døren. Nu aabnedes den -- langsomt,
  syntes han ... Hansen-Maagerup kom ind og efter ham -- tøvende og
  halvt modstræbende -- en Anden ...
  
  Gud i Himlen -- det var Anna -- Anna Herding -- der kom til ham --
  til _ham_ ...!
  
  Han fornam halvt sanseløs, at Vennen kom hen til ham og lagde Haanden
  paa hans Skulder.
  
  "Jeg har sagt hende det hele," sagde han. "Nu maa Du tale med hende
  selv -- hører Du -- Du maa, Bøg ... Dette her _kan_ ikke blive ved at
  gaa!"
  
  Anna var bleven staaende henne ved Døren. Nu kom hun frem imod ham
  ... Han saa hendes Øjne saa skinnende blanke ...
  
  Da var det, som om Aars Tynge gled fra hans Skuldre. Han vidste ikke,
  om han blev glad, vidste slet ikke af nogen Ting at sige. Alt, alt
  var glemt -- alt undtagen det, at hun var der. Og han tog hende i sin
  Favn og knugede hende ind til sig -- det var, som sprængtes hans
  Væsen af noget nyt, overmægtigt -- noget, der levede indeni ham men
  som han aldrig før havde kendt ...
  
  Men Hansen-Maagerup var forlængst ude af Værelset.
  
  
  
  
  Der havde dannet sig et Samfund af Ungdom.
  
  Nogen sluttet Forening var det ikke, for man havde ingen Love og
  ingen Bestyrelse. Men Møder holdt man, og til Samlingssted havde man
  valgt den Sal, hvor Viggo Bøg en Gang forgæves havde søgt at vinde
  Arbejderne for sin Opfindelse.
  
  Thi om Bøg havde Samfundet dannet sig. En ny Opfindelse, han havde
  gjort -- den af det billige Illuminationslys -- havde paany vakt
  Opmærksomhed om hans Navn. Hans første Arbejdes Skæbne var atter
  dragen frem og drøftet, og en Kres af Jævnaldrende havde lidt efter
  lidt sluttet sig til ham. Fra alle Lag af Folket kom de: Studenter og
  Handelsmænd, unge Kunstnere og Arbejdere. Alle følte de hans Kamp,
  hans Planer, hans unge Iver som deres egen. Og det var kommet ganske
  af sig selv, at man havde valgt at mødes paa det Sted, hvor han havde
  lidt sit første Nederlag.
  
  "De Naives Fagforening" havde en Udenforstaaende en Gang kaldt denne
  Ungdom. Selv havde den siden taget Navnet op.
  
  Thi Naivitet -- det var netop det, den vilde. Den hellige Enfold
  vilde den. Uden Frygt og uden Blu skulde Menneskene kunne se deres
  Gud i Øjnene, vedkende sig deres Tro eller deres Tvivl, deres
  Fornægtelse, deres Kærlighed og deres Had. Disse unge Mennesker
  nærede en stærk Mistillid til _Ordet_, altid ivrige for at afsløre
  Frasen, og de havde ingen Ærbødighed for nogen Art af Sammenklumpning
  til Værn for Interesser. Kun den Trosbekendelse, der oprindelig og
  stærk sprang ud af Personlighedens Inderste og som satte sig Frugt i
  Handling, saa de op til og bøjede sig for.
  
  De havde intet Tilhold hos noget Parti. I den offentlige Mening stod
  der Smil om dem. Men alligevel havde de vakt en vis Opmærksomhed, og
  deres Møder var stærkt besøgte.
  
  Saa bestemte de sig til at holde Fest.
  
  Det var Sommer, og Festen skulde staa under aaben Himmel. Ude ved
  Furesøen skulde den holdes, midt i det brydende Liv af Bladpragt og
  gyldne Agres Frodighed. Og paa Søen skulde der ligge Baade, hvorfra
  Musikken skulde tone ind mod Land. Fra det stille Vand skulde Glæden
  ligesom komme svævende ind til Menneskene, der færdedes langs
  Bredden.
  
  Af Boder og Lykkehjul skulde der ingen være. Mest skulde der være
  Musik og Sang og Blomster, og danses skulde der ogsaa. Men især
  skulde der være Lys. Naar Mørket faldt paa, skulde der illumineres og
  afbrændes Fyrværkeri.
  
  Overskuddet af Festen skulde anvendes til et Fond, hvis Hensigt var
  at føre Viggo Bøgs første Opfindelse ud i Livet -- paa de Vilkaar,
  han selv havde tænkt sig det lige fra først af. Han havde truffet
  Aftaler med Fagmænd, som var villige til at forestaa den Fabrik, der
  skulde anlægges. Selv vilde han kun komme til at beklæde en beskeden
  Stilling derved.
  
  ... Planen om Festen vakte som alt, hvad "de Naive" foretog sig,
  Latter. Dog et Par alvorlige Blade advarede deres Læsere mod at tage
  Del deri, eftersom den var et maskeret Forsøg paa at skabe Uklarhed i
  Partiforholdene og forvirre taagede og umodne Hjerner -- i sidste
  Instans sigtende til at undergrave den rolige Udvikling i Landet.
  
  Saaledes var Opmærksomheden vakt. Festen blev Dagens Emne.
  
  Man talte ogsaa om den paa den Kafé, hvor Flyge holdt til og hvor han
  efterhaanden var bleven indnittet i en lille fast Kres af
  Stamgæster.
  
  "Jeg vil se det," sagde han. "Jeg forsømmer aldrig nogen Kalv med to
  Hoveder eller Gris med fem Ben, der kommer indenfor min Synskres, for
  jeg synes, at naar Naturen en Gang imellem har et spøgefuldt Indfald,
  saa bør man vise, at man paaskønner det. Derfor vil jeg heller ikke
  svigte den foreliggende Naturmærkværdighed. Saa vidt jeg kan forstaa,
  er der her Tale om Folk, der ikke vil tro paa noget men alligevel tro
  paa alting. Det forekommer mig at maatte være noget i Retning af en
  Skildpadde, der bider sig selv i Halen. Og jeg vilde bebrejde mig
  selv det hele mit Liv, hvis jeg forsømte Lejligheden til at tage det
  i Øjesyn."
  
  "Ulykken er blot," var der Nogen der indvendte, "at man i vore Dage
  bliver blaseret overfor sligt."
  
  "Højstærede Herre -- _jeg_ bliver aldrig blaseret. Jeg har maaske en
  Gang været det -- det var den Gang, da jeg troede, at man selv maatte
  være med paa Livets Manège for at have nogen Fornøjelse af det. Men
  nu har jeg forlængst opdaget, at den sande Nydelse bestaar i at
  iagttage. Iagttageren kan aldrig blive blaseret, for der er altid
  noget nyt, der frembyder sig til Beskuelse. Man kan blive hundrede
  Aar, før man begynder at blive ked af Legen."
  
  Altsaa gik han med til "de Naive"s Fest.
  
  -- -- Der var faldet Regn den Dag, da den skulde holdes. En stærk
  Skylle var der faldet med tunge, lunkne Draaber. Men Jorden havde
  drukket den i sig, og ud paa Eftermiddagen havde Solen udslettet dens
  Spor. Nu duftede det fra de grønnende og gulnende Agre og ud fra alle
  Havernes Blomsterbede og fra Grøftekanternes brogede Frodighed. Og
  højt oppe under Himmelloftet hang Lærken og sang og steg og dalede,
  som blev den hejst op og ned i en usynlig Snor.
  
  Flyge cyklede ud til Festpladsen. Han kørte ganske langsomt. I den
  sidste Tid fornam han overhovedet ingen Lyst til at sætte Farten op.
  
  Og som han sad der og lod Maskinen rulle jævnt og sindigt frem,
  smilede han ved Tanken om denne Ungdom, som han nu skulde færdes
  imellem. Der troede den sandsynligvis at have opdaget et nyt
  forjættet Land: mindst en Gang for hver Menneskealder var der en
  driftig Ungdom, der udførte en saadan Daad. Man afsatte nogle gamle
  møre Idealer, som Ingen mente noget alvorligt med, og indsatte nogle
  nye, der betød det samme -- altsammen med samme Lethed som den,
  hvormed man byggede en gammel Rønne om til et moderne Hus. Man
  forkyndte en ny Himmel og et nyt Helvede. Og alligevel blev Verden
  ved at være paa en Prik den samme, den altid havde været.
  
  Det var den rene, pure, skind- og benfri Barne-Uskyld.
  
  At Nogen gad!
  
  Skønt -- med Blusel maatte han erkende, at han selv for ganske nylig
  var kommen over den sidste Rest af Naivitet. Han havde saaledes
  virkelig en kort Tid taget Fru Ellis alvorlig. Han havde søgt efter
  Personlighedens Kærne i hende -- havde villet fremelske den og hæge
  om den -- ja, saa vidt var han gaaet, at han af ren menneskekærlig
  Omhu havde tænkt paa at faa hende skilt fra Manden -- paa det at han
  selv kunde tage hende til Ægte. Hellige Enfold -- Fru Ellis som
  Personlighed! Fru Ellis som knækket Lillie, hvem det gjaldt om atter
  at binde op til en solid Blomsterstang! Fru Ellis endelig som en
  Vestalinde for Arnens hellige Ild, lutret gennem Kærlighedens Skole!
  ... Heldigvis -- han var snart bleven befriet for alle Illusioner i
  den Retning. Og han var fuldstændig paa det rene med, at Fru Ellis'
  kvindelige Dyder udelukkende var saadanne, som bedst kom til deres
  Ret paa en Natrestaurant -- i Skæret af blinkende Flasker og
  funklende Vin.
  
  Et Øjeblik strejfede hans Tanker Anna. Ogsaa i Forholdet til hende
  havde han været naiv som en Maaneskinsprins. Ogsaa hende havde han
  villet udvikle -- ad andre Veje og mod andre Maal. Han saa nu, at han
  ikke havde gjort hende nogen Velgerning før den Dag, da han brød med
  hende. Saamænd om hun ikke allerbedst vilde være paa sin Plads som en
  god gammel Jomfru i den rørende Lavendel-Stil ...
  
  Han var i ypperligt Lune, da han naaede Skoven. Ved et Skovløberhus
  fik han Cyklen indstaldet og blandede sig i Vrimlen.
  
  Allevegne var der tæt med Mennesker. Størsteparten syntes mest
  tilbøjelig til at tage hele Festen som en artig Spas. Der var
  smaa Flokke af glade Københavnere med deres Damer -- de havde
  Barnetrompeter med og truttede op mod Musikken. Og deres Vitser og
  Latter skraldede og knitrede som Raketter under de høje, alvorlige
  Træer.
  
  Men i Mængden var der ogsaa dem, hvis Øjne lyste af ung Glæde. De
  syntes slet ikke at have Øre for de spottende og vrængende Mislyde,
  der søgte at plette deres Fest. Og det var næsten, som om deres
  stærke Stemning efterhaanden smittede det øvrige Publikum.
  Trompetskrattet og den larmende Lystighed hørtes svagere og svagere.
  Men en ung og fri Livslyst tonede frem gennem Skoven, først som en
  sagte Nynnen, saa stigende og stigende, til den blev som en brusende
  Orkesterhymne. Og paa en Gang syntes alle disse tilfældig samlede
  Mennesker at blive som gamle Bekendte. Ganske formløst tiltalte man
  hinanden, og man sang uvilkaarligt de Melodier med, som Musikken
  spillede.
  
  -- -- Det var i Skumringen. Mellem Træerne var Illuminationsblussene
  begyndt at tindre frem. Og fra Baadene ude paa Søen bares Sang af
  Menneskestemmer ind.
  
  Flyge havde sat sig paa en Bænk nede ved Søen. Alle de forvirret
  blandede Lyde: Sangen her og Hornmusikken fra Orkestret mellem
  Træerne, den bestandige Summen af Menneskestemmer, Lyden af Vognene,
  der kom rullende over Stenbroen udenfor Kroen, af Aarerne, der
  plaskede i Vandet, af Sommervinden, der susede sagte i de høje
  Træers Kroner -- alt det lod han risle gennem sine Nerver. Og han
  fyldtes med et stille, lunt Behag ved Tanken om, at intet af det
  altsammen kom ham ved -- intet -- intet ...
  
  Da var det, han saa Anna og Bøg komme gaaende ad Vejen -- hen imod
  det Sted, hvor han sad. Bøg gik høj og rank og svingede med den ene
  Arm. Til den anden klyngede sig Anna. Hun var helt klædt i hvidt. Og
  skønt det var halvt mørkt, kunde Flyge se, at hendes Ansigt ligesom
  laa badet i Lykke.
  
  Han havde intet hørt om deres Forlovelse. Derfor virkede deres
  Tilsynekomst paa ham næsten som en Vision. Han syntes, der blev lyst
  om dem, hvor de gik frem. Og Træernes Grene, der ludede ud over
  Vejen, hvælvede sig over dem som en Æreport.
  
  De kom nærmere -- nu kunde han høre deres Stemmer. Og skønt han ikke
  skælnede Ordene, vidste han, at de talte sammen om Fremtiden. De saa
  ind i den med den Feber, hvormed den Rejsende første Gang drager ind
  i et fremmed Land. Et Vidunderland, som han selv aldrig skulde gæste
  -- et Land, hvor Solen altid skinnede og hvor Fuglene altid sang, og
  hvor Roserne var som varmt, rindende Hjerteblod.
  
  Nu var de lige ud for Bænken, hvor han sad -- nu vilde de faa Øje paa
  ham ... Men de gik forbi. De var saa helt optagne af hinanden, at de
  intet saa.
  
  Nede ved Søen stod de stille -- længe. Saa ud over dens blanke Spejl,
  der indrammedes af Skovens mørke Krushaar -- saa, hvordan stadig
  flere og flere Blus tændtes. Hans Arm var lagt om hendes Liv, og hun
  lænede sig op til ham -- saa trygt, saa trygt ...
  
  Men omsider gik de videre. Skovmørket lukkede sig om dem.
  
  Preben Flyge sad endnu paa samme Plet. Han var pludselig kommen til
  at fryse.
  
  Langt om længe rejste han sig med et Ryk.
  
  "Det lader til," tænkte han ved sig selv, da han gik, "at man kan
  udvikle sin Tvivl i den Grad, at man tilsidst har Mistillid til sin
  egen Skepsis."
  
  Lidt efter sad han paa sin Cykle og jog ind ad Byen til, hen ad
  Landevejen, der strakte sig hvid og ensformig i den lyse Sommernat.
  
  Fra det stille Vand bares der Lyd af unge Stemmer ind mod Land.
  
  Over det stille Vand gled der Baade frem, roede af ung Styrke.
  
  I det stille Vand spejlede sig Stjernerne.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg