text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne
  e-bog, men forfatterens stavning er i øvrigt bevaret. Kursiv tekst
  i originalen er gengivet med =lighedstegn=, mens s p a t i e r e t
  tekst er gengivet med _understregning_.
  
  
  
  
   ABSALONS BRØND
  
  
  
  
   Af "Absalons Brønd" udkommer samtidigt en svensk Udgave
   (=Alb. Bonnier=, Stockholm) og en tysk (=Fr. Wilh. Grunow=,
   Leipzig).
  
  
  
  
   ABSALONS BRØND
  
        AF
  
   SOPHUS BAUDITZ
  
  
   KJØBENHAVN
  
   GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG
  
   FR. BAGGES BOGTRYKKERI
  
   1901
  
  
  
  
   Første til tredie Tusende.
  
  
  
  
  Øverst oppe i et Hus i Gothersgade, nær ved Kongens Nytorv, stod der
  To og saae fra et Dueslag ud over Kjøbenhavn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Et stivnet Bølgehav af spidse, mørkerøde Tage med utalte Skorstene og
  nysgjerrige Luger; Gaarde, snevre og dybe som Skakter, Gaarde, der
  ligesom visse indeklemte Fjelddale kun een Gang om Aaret fanger en
  Solstraale i deres Bund; aabne Vinduer og lukkede Vinduer, Smaavask
  paa Tørresnore spændte fra Kvist til Kvist, og hist og her, hvor man
  mindst venter det, Trækroner indesluttede af Mure som Stueplanten af
  Urtepotten -- det er det Nærmeste.
  
  Rundt omkring voxer Taarne og Kirkespir op over den røgslørede
  Tagvrimmel; de irrede Kobbertage paa Christiansborgs Sidefløie, paa
  Slotskirken og paa Thorvaldsens Musæum ligger som smilende, lysgrønne
  Enge, men glider Øiet længere ud, er der ikke mere lystige røde
  Spidstage eller Farver overhovedet: kun graa Skifer, død, flad
  Skifer -- en ensformig Stenørken som i alle moderne Storbyer.
  
  Langt borte blinker til den ene Side Sundet med Søforterne og den
  svenske Kyst i Baggrunden, til den anden Side, Nordpaa, strækker sig
  "Landet" -- hvor langt _det_ gaaer, veed ingen Kjøbenhavner.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Det var bagende varmt, Himlen var blaa og Havet blaat, og naar den
  tumlende Dueflok pludselig slog et Slag, glitrede Vingerne i Solen.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Jeg kjender dog ellers mit Kjøbenhavn," sagde den Ene, "men seet
  i Fugleperspectiv tager det sig jo rigtignok noget anderledes ud end
  seet nedefra!"
  
  "Ja, se _De_ kjender nu Gaderne," svarede den Anden med kjendeligt
  jydsk Tonefald, "_jeg_ kjender bedst Tagene og Skorstenene."
  
  Den Første var en halvhundredaarig Mand, beskedent men soigneret,
  næsten pillent klædt; mager og skjægløs var han, et Par Guldbriller
  sad tæt ind til de graa, rolige Øine, Frakken -- lang, sort -- saae
  ud til at være for stor til ham, men var det alligevel ikke: han
  lignede nærmest en gammeldags Professor eller en Adjunct fra en
  Provinsby.
  
  Det var cand. phil., Kommunelærer _Berner_.
  
  Den Anden saae ud til at være nogle Aar ældre. En gammel Kaskjet var
  skudt tilbage i Nakken, saa det graasprængte, krusede Haar stak frem
  under den knækkede Skygge, eet Øie havde han kun -- et fiffigt,
  polisk Øie -- og det runde, rødmussede Ansigt var stubbet -- kjøn var
  han ikke og soigneret saamænd heller ikke.
  
  Det var Boghandler -- antikvarisk Boghandler -- _Terndrup_.
  
  -- "Ja, heroppe kan man da faae en Mundfuld Luft," vedblev
  Sidstnævnte.
  
  "Det kan man da heldigvis ogsaa i Gaderne," sagde Berner.
  
  "Aa, ja -- ja, saagu," indrømmede Terndrup, "men hvad _er_ det for
  Luft! Den er brugt noget rigeligt, før man faaer den -- ligesom
  de fleste af de Skolebøger, Drengene vil sælge til mig. Nei,
  Kjøbenhavn --"
  
  "Ja, Kjøbenhavn er en velsignet By -- eller _har_ i alt Fald været
  det!" afbrød Berner ham og saae frem for sig.
  
  -- "Naa, De kigger over til det ny Raadhus," sagde Terndrup efter en
  Pause, "ja, det bliver et grumme Taarn efter Tegningen at dømme, og
  det vil alligevel pynte svært op paa Revieret!"
  
  "Jeg saae nu forresten _ikke_ efter Raadhuset" svarede Berner
  alvorligt. "Jeg saae paa Christiansborgs Ruiner -- _de_ pynter ikke!"
  
  "Aa, nei, saagu, ikke saadan -- men saa maa Kjøbenhavnerne trøste sig
  med, at de faaer Raadhuset."
  
  "Ja, det er mig dog ikke tilstrækkeligt. Det er meget godt, at
  Kjøbenhavn udvider sig til alle Sider, at der kommer Hotel efter
  Hotel, Butik ved Butik -- en By af Jern og Glas -- og at det ny
  Raadhus skygger over det Hele, men som der over enhver By maa løfte
  sig Kirketaarne -- Klokkeklangen maa kunne række over alle Tage og
  ned i alle Gaarde -- saadan maa der midt i en gammel Kongestad kneise
  et Slot med Tinder og kronet Spir."
  
  "Aa, ja, saagu, der kan være Noget i det."
  
  "Det er ganske naturligt," vedblev Berner, "at man nu vil stille en
  Statue af Den, der grundede Byen, op over Hovedindgangen til det ny
  Raadhus, men for mig er der dog noget underlig Trist i at gjøre det,
  saa længe som der ikke ligger et Slot men kun sodede Ruiner paa
  Absalons Holm og over Absalons gamle Brønd. -- Ja, De veed jo nok, at
  den djærve Bisp nu engang er _min_ Helt: han værnede ikke blot Kirken
  men ogsaa Landet, han sloges selv som den Bedste mod Venderne, og han
  reiste den Borg, som Kjøbenhavn er voxet op om."
  
  "Ja, han gjorde jo saa."
  
  "Men kan De saa ikke forstaa, at der i 'Kongens Kjøbenhavn' maa være
  et 'Kjøbenhavns Slot' som Midtpunct paa den ældste historiske Grund!"
  
  "Aa, jo, saagu," indrømmede Terndrup atter, "men det ny Raadhus
  kommer jo ogsaa til at ligge paa historisk Grund: det var da _der_,
  Borgerne i 1659 slog Stormen tilbage -- jeg gad nu ellers vidst, om
  Kjøbenhavnerne vil bære sig ligedan ad som dengang, om der igjen
  skulde komme en Fjende og ligge for Voldene."
  
  "Det kan De stole paa -- i saa Tilfælde føler Enhver sig som Borger
  af sin By! Men de gamle Volde og Grave fra dengang -- ja, nu er der
  fem Etagers Huse, hvor de laa! -- Aa, hvor var der deiligt, Terndrup,
  nede ved Stadsgraven! Jeg kan slet ikke tænke mig noget mere Frodigt
  end _den_ Vegetation: alle de mange forskjellige Træer -- sjeldne
  Salix -- og Gifttyde, Arum, Calmus og Krebsklo -- _der_ var Noget at
  samle! Og hvor var der fredeligt dernede en Sommeraften! Min Fader
  havde Baad og Fisketegn, og naar vi laa udenfor Rørene, ude i det
  stille, sorte Vand, mens Nattergalene slog i Buskene, og Myggene
  dansede over den oliegrønne Andemad -- De kan tro, _det_ glemmer man
  ikke!"
  
  "Aa, nei, det kan jeg forstaa! -- Der var nok ogsaa god Jagt ved
  Stadsgraven, har jeg ladet mig fortælle: der blev lagt Ællinger ud
  og --"
  
  "Ja, _der_ var Dyreliv!" afbrød Berner ham ivrigt. "Jeg har Snese
  Gange truffet baade Odder, Ræv og Grævling dernede; de hule Piletræer
  var fulde af Flagermus, og i strenge Vintre kunde der komme et helt
  Træk af Sidensvanser -- ja, een Gang har jeg seet Isfuglen dykke! --
  Og hele den Flora, der var i Kirsebærgangen og paa Voldene: =Tulipa
  silvestris= og de to Arter =Ornithogalum= og --"
  
  "Naa, ja, Planterne, veed De nok, kerer jeg mig nu ikke saa meget om,
  men Jagten -- hvor fik man Skydetegn fra?"
  
  "Det veed jeg virkelig ikke!"
  
  "Ikke? -- Naa, ja, man kunde vel ogsaa ramme uden at have Tegn!"
  
  Der blev igjen en Pause, og denne Gang var det Berner, der gjorde
  Ende paa den ved at spørge:
  
  "Hvad staaer _De_ nu egentlig og seer saa vist efter?"
  
  "Aa, ikke saadan efter Noget," svarede Terndrup. -- "Jo, jeg troer
  ellers, jeg saae ud over Dyrehaven og tænkte paa, at derovre, ud ad
  den Kant til, _der_ ligger Jylland!"
  
  "Ja, er det nu ikke underligt nok," sagde Berner, "det gaaer med en
  Bys Befolkning som med dens Flora: der er en fast Bestand, som ikke
  skifter, men ny Arter forvilder sig stadig herind mellem Brostenene,
  og nogle acclimatiseres, andre ikke -- _De_ er nu aldrig bleven det!"
  
  "Nei, det veed Gud, jeg ikke er!" erklærede Terndrup.
  
  "Og jeg," vedblev Berner, "jeg er knyttet saa fast til min By, at jeg
  slet ikke kunde tænke mig at leve noget andet Sted i Verden end her.
  -- Det kommer vel ogsaa af, at jeg er født paa Slottet, paa selve
  Absalons Holm," tilføiede han med et Smil -- han blev formelig kjøn
  ved det Smil -- "og døbt med Vand fra Absalons Brønd!"
  
  "Ja, og _jeg_ er født ved Ringkjøbing," sagde Terndrup, "det gjør
  strax en Forskjel!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- De var ved at gaa ned fra Dueslaget, da Terndrup pludselig
  interesseret udbrød:
  
  "Nei, vil man se, hvor Jomfruens Pralbønner skyder op, det var da
  svært!"
  
  "Hvor?" spurgte Berner.
  
  "Dernede -- i Kassen udenfor det Vindue paa fjerde Sal! Ja, hun har
  baade Pralbønner og Purløg og Karse og Radiser, det er en hel Have."
  
  "Hvilken Jomfru?" spurgte Berner igjen.
  
  "Herregud, Jomfru Buxbom! -- De veed, hende, der holder Skole!"
  
  "Naa, hun!"
  
  "Ja, hun er da omtrent lige saa god Kjøbenhavner som De!"
  
  "Er hun det?"
  
  "Ja -- det vil sige, hun er rigtignok ikke født paa Slottet!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Og saa gik de ned, ned ad de mange slidte, mørke Trapper, hvor
  indegjemt Petroleumsos og gammel Kjøkkenlugt slog dem imøde, og da
  de stod i Gadedøren, følte Berner sig aabenbart igjen paa hjemlig
  Grund, medens Terndrup egentlig snarest saae ud som en Mand, der har
  sagt Farvel til Frihed, Lys og Luft.
  
  -- "Saa kommer jeg altsaa paa Lørdag Aften," sagde Berner, "og saa
  gjør vi en Excursion til Amager."
  
  "Ja, det er saa meget godt -- Farvel!"
  
  "Farvel!"
  
  
  
  
  _Terndrup_ var en ægte Vesterjyde, Søn af en fattig Skolelærer. Da
  han var tolv Aar, skjød han sin første Hare inde paa Sognefogdens
  Pløiejord, og da han var bleven sexten, vidste intet løbende eller
  flyvende Vildt indenfor en Omkreds med ham som Centrum og en Radius
  af tre Mil sig sikkert for hans Skud.
  
  Han kom paa Seminariet, gik ogsaa, mens han var _der_, paa Jagt, men
  fik dog Examen -- med hvad Characteer er det ikke værd at tale om --
  og var derefter saa heldig, eller uheldig, at blive kaldet til
  Skolelærer et Sted vesterpaa i Jylland, hvor der var godt med al
  Slags Jagt.
  
  Det var en Skolelærer, som Ungerne kunde bruge! I Jagttiden -- og den
  spændte for _ham_ over Størstedelen af Aaret -- hændte det nemlig
  hveranden Dag, at Skolen fik fri, saa under _det_ og saa under _det_
  Paaskud, og var et Stykke Vildt fra et af Godserne i Omegnen bleven
  seet i Amtsplantagen -- hvor han forresten slet ikke havde Jagtret
  -- saa belønnedes en halv Snes Stykker af de flinkeste Drenge med at
  faae Lov til at klappe Plantagen igjennem for ham. Det gik endda --
  mærkeligt nok -- men værre var det, at han sommetider, naar der ikke
  vilde gaa Streifvildt i Amtsplantagen, selv gik ind og hentede et
  Stykke paa det nærmeste Gods. Det blev naturligvis baade opdaget og
  meldt, han fik skrappe Advarsler, siden Bøder -- hans Stilling blev
  efterhaanden stærkt truet.
  
  Og saa kom Katastrophen: Bispevisitatsen, den, han af og til, naar
  han havde spist rørig Mad til Aften, kunde drømme om som i Mareridt.
  Børnene havde naturligvis Ingenting -- bogstavelig Ingenting -- lært;
  Examinationen blev en Skandale, og han fik Afsked paa graat Papir.
  
  Saa levede han et Par Aar paa Gjæsteri hos gode jydske Venner, gik
  paa Jagt og drak Kaffepunscher -- mange Kaffepunscher og stærke
  Kaffepunscher -- men da han en skjønne Dag mærkede, at han rystede
  lidt paa Haanden i Aftrækket, og at man ligesom begyndte at blive en
  Smule kjed af ham, tog han en kraftig Beslutning, solgte sin Bøsse
  for ti Rigsdaler, lovede sig selv hverken at røre Skyder eller
  Punscher mere og drog til Kjøbenhavn.
  
  Her begyndte han i en mørk Baggade at handle med gamle Bøger og
  Naturalier, og efterhaanden fik han en fast Kundekreds af
  Skoledrenge i skiftende Generationer, saa at han efter en Del Aars
  Forløb kunde flytte hen i Gothersgade, i et af de høie, kjedelige
  Huse, der hverken har nogen bestemt Farve eller nogensomhelst
  Architectur, men kun gjør et Indtryk af tilfældigt Graat i Graat. I
  Stueetagen her aabnede han sin "Handel med brugte Bøger og
  Naturalier" -- senere kom Frimærkernes Tid; de sidste blev han lidt
  efter lidt tvungen ind paa, men skjøndt han egentlig bestandig dybt
  foragtede dem, maatte han dog indrømme, "at man ligegodt ender med at
  faae saadan en Slags Interesse for det Kram, naar man hver Dag maa
  staa og pille ved det."
  
  Efterhaanden kjendte han sine Kunders forskjellige Samlinger omtrent
  lige saa godt, som de selv kjendte dem: vidste, om Peter manglede et
  Turn og Taxis Mærke, og Hans et Æg af den store Tornskade, og
  huskede, hvem der havde byttet Skolebøger for Morskabsbøger, og hvem
  der havde gjort det Modsatte.
  
  Pige holdt han ikke, og Hund heller ikke; han nøiedes med at have
  Duer og Stærkasser, og sin Mad lavede han selv, tarvelig til det
  Yderste -- han var ikke for Ingenting Jyde. Vilde han imellem
  delicatere sig, gik han om Efteraaret tidlig paa Morgenen til
  Grønttorvet og kjøbte et halvt Fjerdingkar gule Blommer eller ned til
  en Pæreskipper ved Gammelstrand og fik et rødternet Tørklæde fyldt
  med Løgæbler, som han selv bar hjem og stegte i Kakkelovnen;
  Vinteraftener kunde han fristes af en Lageagurk eller af Rødbederne i
  et Spækhøkervindue -- det var den høieste Luxus.
  
  Adskillige Gange om Dagen heftede han et Stykke Pap med Paaskriften
  "Kommer strax" paa Døren; det betød, at han var oppe at trække frisk
  Luft paa Slaget. Stod han _der_ og saae sine Duer tumle omkring og
  kæntre paa Vingerne, glemte han for en Stund Butiken og Gaderne --
  han var hævet over det Hele.
  
  Men "nede" havde han af og til sine Anfægtelser. Andre Mennesker har
  Foraarsfornemmelser, _han_ havde Efteraarsfornemmelser. Naar de
  første Agerhøns viste sig udenfor Vildthandlernes Vinduer, og naar
  der hang Knipper af Brokfugle, saa længtes han dobbelt efter det
  forjættede Land. Og mødte han en kjøn Hønsehund paa Gaden, stod han
  stille og saae efter den, og hørte han pludselig et ægte, uforfalsket
  Jydsk lyde midt i Kjøbenhavn, saa standsede han ogsaa og lyttede som
  til en liflig Musik.
  
  Søndag Aftener kunde han gaa ad Damhussøen og Rødovre til forat høre
  Solen blive ringet ned fra en Landsbykirke, og kom han hjem fra
  saadan en Tur, var han gjerne hel vemodig stemt, ligesom naar han i
  Efteraarsnætter havde hørt Regnspoverne fløite paa Trækket over
  Kjøbenhavn. Saa maatte den gamle Violin frem -- den var det eneste
  ydre Minde fra hans Skolemesterdage -- og inde i den lille Stue bag
  Butiken spillede han sig til Ro ved gamle Melodier, Bondeviser og
  Danse fra Høstgilderne.
  
  En fremmed Fugl i den store By var og blev han, men helt anderledes
  end tidligere formede dog hans Liv sig fra den Tid af, da han havde
  lært Berner at kjende.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var nu en femten Aar siden, at Cand. phil. _Berner_ første Gang
  var kommen ind i hans Butik og havde spurgt efter et gammelt
  naturhistorisk Værk; han var oftere kommen igjen, de passiarede
  sammen, de mødtes i en fælles Interesse, og tilsidst var de, til
  Trods for al Forskjel i Dannelse, Anskuelser og Sympathier bleven
  Venner.
  
  Den fælles Interesse, i hvilken de mødtes, var Interessen for
  Kjøbenhavns Fauna.
  
  Berner, der var Søn af ret velstillede Forældre -- Faderen havde
  været kongelig Livkusk og havde som saadan havt Embedsbolig i den
  vestre Sidefløi af Christiansborg Slot -- vilde oprindelig, da han
  var bleven Student, have taget Magisterconferens i Naturhistorie, men
  efterhaanden blev _det_, der tiltrak ham ved Studiet, saa udelukkende
  Kjøbenhavns Fauna og Flora, at han forsømte alt Andet og ikke fik
  Examen. Saa blev han Lærer ved de offentlige Skoler, passede sin
  Undervisning samvittighedsfuldt, men brugte saa godt som al Fritid
  til sit Yndlingsstudium.
  
  Terndrup havde i Begyndelsen slet ikke villet tro, at der overhovedet
  kunde være nogen Fauna og Flora at studere paa Kjøbenhavns Grund, og
  han gjorde store Øine, da han første Gang hørte, at der endnu var
  Odder i Christianshavns Grave, at Vandrefalken hvert Foraar og
  Efteraar holdt til ved Frederikskirken, hvorfra den gjorde sine
  Razziaer efter Duer rundt omkring i Staden, og at der i enkelte gamle
  Huse maaske endnu kunde findes Exemplarer af den sorte Rotte.
  Jægerblodet skjød op i ham; kunde -- og vilde -- han end ikke mere
  skyde, saa var det dog en Slags Surrogat for Jagt at følge Berner paa
  hans Excursioner, opdage en rugende Graaand i Frederiksberg Have og
  iagttage Fugletrækket ved Kallebodstrand.
  
  Byens Flora lærte Terndrup derimod aldrig at faae nogen rigtig
  Interesse for, og end ikke Berners Fortælling om en saadan forsvunden
  Raritet som den italienske Kløver -- =Trifolium resupinatum= -- der i
  sin Tid fandtes paa Slotsholmen, paa Pladsen omkring Thorvaldsens
  Musæum, formaaede at fængsle ham videre.
  
  Som Berner levede for sin Fødebys skiftende Fauna og skiftende Flora
  og dyrkede den med en næsten pietetsfuld Kjærlighed, saaledes dyrkede
  han ogsaa selve Byen, den gamle By, elskede -- lidenskabeligt men
  ensidigt -- Alt, hvad der i den mindede om Fortiden, og saae med
  historisk Glæde paa hver gammel Mur og hvert gammelt Træ.
  
  Og denne Kjærlighed og denne Glæde søgte han efter Evne at meddele
  sine Elever. Om Søndagen gjorde han næsten altid Ture med en Flok
  Drenge fra Kommuneskolen; det var naturligvis Drengenes egen Sag, om
  de vilde møde, men der meldte sig altid Frivillige nok, for Berners
  Excursioner havde et godt Lov paa sig. Snart gik han rundt med dem i
  selve Byen -- først og fremmest paa Slotsholmen, "Absalons Holm", som
  han aldrig glemte at tilføie -- viste dem Grænserne for det gamle
  Kjøbenhavn, Ruinerne af Jermers Taarn og den Linie udenfor Stormgade,
  hvor det var gaaet hedest til under Kampen, og derfra kunde han gjøre
  en Runde gjennem Gader som Knabrostræde, Kattesundet, Snaregade og
  Hyskenstræde blot for paa selve Stedet at forklare de underlige Navne
  og for i et gammelt Hus at vise dem en indmuret Bombe fra 1807; snart
  var man i Byens Udkanter med ham, paa Fælleden og paa Christianshavn,
  og saa var det nærmest Dyre- og Plantelivet, det gjaldt, men hvert
  Øieblik bragte dog ogsaa her en historisk Bemærkning, en Oplysning om
  gamle Dage -- "for en kjøbenhavnsk Dreng kan aldrig vide for meget om
  Kjøbenhavn," pleiede han at sige.
  
  Reiser havde han aldrig gjort, knap nok været borte fra Byens
  Territorium. Rosenborg Have og Frederiksberg Have, Castelsvolden og
  Christianshavns Vold, Lindetræerne paa Helligaands Kirkeplads og
  Kastanietræet i Holbergs Gaard, det var for ham Skov nok: her kunde
  han jo følge Udspring, Blomstring og Løvfald, og her var "historisk
  Luft" under Trækronerne.
  
  Conservativ paa alle Omraader var han, conservativ af Opdragelse,
  Overbevisning og Temperament. Ikke for Intet var han jo, som han nok
  holdt af at fortælle, født paa Absalons Holm, paa selve Slottet, og
  "døbt med Vand fra Absalons Brønd", og ikke for Intet havde hans
  Slægt -- en ganske jevn Borgerslægt -- været bosat i Byen saa langt
  tilbage, at en af hans Forfædre under Kjøbenhavns Beleiring 1659
  vidstes at have staaet i Gevær under Gyldenløve og gjort det store
  Udfald med gjennem Dronningens Have.
  
  Stilfærdigt og uden synderlig Omgang levede han efter Faderens Død i
  sin Ungkarleleilighed i Nyhavn -- han var naturligvis Pebersvend --
  og som han aldrig havde været egentlig ung, syntes han heller ikke at
  ældes med Aarene -- maaske kom det ogsaa af, at han Livet igjennem
  aldrig havde slaaet en Streg uden efter Lineal.
  
  
  
  
  Lørdag Formiddag bankede det paa Døren til Terndrups Butik, og et
  kjønt Pigebarn paa en halv Snes Aar, lille og fin, med store blaa
  Øine og gule Krøller kom ind.
  
  "Goddag, Goddag, bitte Marie!" raabte Terndrup, "hvad vil Du? Er Du
  ikke i Skole?"
  
  "Jo," lød Svaret, "men jeg skulde hilse fra Jomfru Buxbom og bede, om
  De ikke kunde komme op til hende strax, for der var noget meget
  Vigtigt, hun endelig maatte tale med Dem om."
  
  "Meget Vigtigt?" brummede Terndrup. "Vrøvl naturligvis! -- Er
  Papegøien bleven syg?"
  
  "Nei, den feiler vist Ingenting."
  
  "Naa, ja, saa sig, at jeg skal komme."
  
  Pigebarnet gik, Terndrup hængte Placaten med "Kommer strax" paa Døren
  og stavrede saa op paa fjerde Sal.
  
  En Porcelainsplade paa en skjæv Dør bar Inscriptionen:
  
         _Emilie Buxbom._
  
        Privat Undervisning.
  
  Her bankede han paa, og en skingrende Stemme raabte: "Kom ind!"
  
  Omkring et udslaaet Klapbord sad en halv Snes Pigebørn i syv, otte
  Aars Alderen og stavede høit eller skrev paa Tavle. Marie sad ved
  Vinduet paa en Forhøining og læste, men Jomfru Buxbom var ikke i
  Stuen -- det var Papegøien i Messingburet, der havde raabt "Kom ind!"
  
  Terndrup sagde Goddag til Børnene og gik husvant rundt og pillede ved
  Smaatingene henne paa Commoden, hvor en Christus i Gibs velsignende
  strakte Hænderne ud mod Ganymedes og Psyche i Biscuit, og hvor
  forresten Photographier af Hovedstadspræster og tidligere Elever
  faldt over hinanden.
  
  Døren ud til Kjøkkenet gik op, og ind trippede Jomfru _Buxbom_ selv,
  lille, indskrumpen men væver som en Lækat til Trods for sine
  halvfjerdsindstyve Aar; sort, slidt Kjole, Kappe med flagrende
  Hængebaand over en mørk Paryk, der faldt i det Rødlige, sorte,
  spillende Øine, Ravhjerte i en Snor _om_ Halsen og store Guldringe i
  Ørene.
  
  "Gud, er De allerede kommen, Terndrup!" udbrød hun og gjorde et Knix.
  "Det var kjønt af Dem at se herop! -- Skriver I flittigt, I smaa Guds
  Lam? Det var Ret! -- Jeg hørte slet ikke, De gik med Døren!"
  
  "Jo, jeg pikked paa, og saa skreg det gamle Asen _der_ 'Kom ind',"
  sagde Terndrup. -- "Det lyder omtrent, som naar man filer en Sav!"
  
  "Det maa De ikke sige," indvendte Jomfruen ivrigt. "Det er min
  Oldefaders Røst, der taler ud af Poppe -- min salig Moder sagde
  altid, at det var, ligesom hun hørte sin Bedstefader!"
  
  "Saa? -- Ja, De skulde nu ligegodt vride Halsen om paa det Kræ,
  Jomfru -- den kan jo jage En ud af Huset!"
  
  "Gud, hvor vil De hen! Jeg har jo tyve Kroner om Aaret i
  Familielegat, saa længe Poppe lever, for at passe og pleie ham!"
  
  "Det er sgu ogsaa sandt! -- Men hvad var det saa, De vilde mig?"
  
  "Jo, seer De -- ja, det er en meget vigtig Affaire. -- Puds din Næse,
  lille Petra, saadan! -- Det er en Datter af den fine Spækhøker henne
  i Grønnegade -- _han_ betaler altid sine to Kroner i Skolepenge
  præcis den første i Maaneden!"
  
  "Det er nok ikke alle Børnenes Forældre, der gjør _det_!"
  
  "Nei -- nei, ikke alle -- det kan jo nok knibe sommetider."
  
  "Ja, de Fleste gaaer vel ogsaa frit?"
  
  "Nei, egentlig frit gaaer kun fire!"
  
  "Naa, ikke flere!"
  
  "Nei -- men har De seet det yndige Billede af Pastor Jespersen!
  Ligner det ikke storartet!"
  
  "Det gjør det formodentlig nok."
  
  "Ja, han er en deilig Mand -- det er ogsaa _min_ Præst!"
  
  Det Sidste blev sagt med en saadan Betoning, at man fik en bestemt
  Fornemmelse af, at Vedkommende egentlig ikke havde anden
  Præstegjerning end at være _hendes_ Sjælesørger, og at _hun_ paa den
  anden Side underholdt _ham_ som sin private Huscapellan.
  
  "Jeg troede ellers, De hørte Pastor Illum?" bemærkede Terndrup.
  
  "Ja -- ja, sommetider -- navnlig tidligere -- men han er gaaet
  tilbage: der er ikke den Kraft i hans Forkyndelse, som der har været.
  Nei, Pastor Jespersen, ham skulde De høre! Naar man gaaer hjem fra
  hans Præken, saa føler man sig saa glad og saa tilfreds med sig selv,
  og det er saa trøsteligt. -- Saa, nu maa I have Lov at spise Frokost,
  I smaa Lam! -- Har _Du_ kun bart Smørrebrød med, lille Fie! Bi lidt,
  det er der Raad for!"
  
  Ud vimsede Jomfru Buxbom i Kjøkkenet og kom strax tilbage med en
  uhyre Spegepølse. -- "Den har jeg faaet sendende fra Frøkenerne paa
  Vennebjerg, De veed," sagde hun forklarende til Terndrup, "den er
  hjemmelavet. -- Nu skal Fie faae Spegepølse! Ja, I Andre skal ogsaa
  nok faae Lov at smage! -- Luk Vinduet op, lille Marie, der er
  Liremanden! -- Jeg skal sige Dem, Terndrup, den Liremand, der kommer
  om Lørdagen, han har altid de nyeste Melodier -- Revueviser og
  saadant noget -- i Kassen, og man vil jo dog gjerne følge lidt med
  Tiden. Men De kan tænke Dem, forrige Lørdag var det saa grumme
  uheldigt, for da kom han sammen med Gaardmissionairen, og ham vil jeg
  ogsaa gjerne høre, for man skal dog tage den Opbyggelse, man kan
  faae, ikke sandt? -- Aa, han har en velsignet Røst! Man kan høre
  hvert Ord, han siger, helt her op paa fjerde Sal, og saa taler han
  saa deiligt; der er altid Noget af, hvad han siger, som man kan tage
  op og gjemme paa -- som nu forleden, saa sagde han: 'Vi er alle
  Syndere,' sagde han, og det _er_ vi, det er meget rigtigt -- _De_
  ogsaa, Terndrup! Jo, De er! -- Men sæt Dem dog ned! Sæt Dem i
  Lænestolen _der_ -- den skal Pastor Jespersen have til Erindring om
  gamle Mille Buxbom, naar jeg er død og borte -- det _har_ jeg ogsaa
  sagt til ham!"
  
  "Jeg troede ellers, Pastor Illum skulde have den," bemærkede
  Terndrup, "for det _har_ De da sagt til ham!"
  
  "Saa? Nei, det troer jeg ikke, jeg har sagt -- det kan jeg da i alt
  Fald ikke huske! -- Naa, nu maa I have spist af, Børn! Tør Dig om
  Munden, lille Sine, saadan! Skriv nu flittigt paa Tavlen -- rigtig
  pæne Bogstaver -- saa skal jeg siden, naar Hr. Terndrup er gaaet,
  fortælle Jer Indholdet af 'Røverborgen': det er saadan et deiligt
  Stykke fra _min_ Ungdom! -- Jo, seer De, Terndrup, det, jeg egentlig
  vilde spørge Dem om, var -- kom ind! -- Nei, er det Dem, Frøken
  Hansen! -- Hr. Boghandler Terndrup -- Frøken Hansen, der synger i
  Garnisons Kirkes Kor!"
  
  Frøkenen vilde blot give Jomfru Buxbom en Billet, der gav Adgang til
  at overvære et Bryllup samme Eftermiddag, og efterat hun som en dyb
  Hemmelighed havde betroet hende, at General Tapto var meget daarlig,
  og at det vilde blive en deilig Begravelse med Masser af Uniformer
  indenfor og militair Honneur udenfor, tog Frøkenen Afsked og fik et
  Stykke af Spegepølsen med hjem.
  
  "Ja, nu maa De se at fatte Dem i Korthed, bitte Jomfru," sagde
  Terndrup, "for jeg maa sgu ned i Butiken!"
  
  "Det skal ske! -- Aa, et Øieblik!" --
  
  Jomfru Buxbom gik hen i en Krog og tog sig en Pris. Hun snuste
  stærkt, men vendte sig altid bort, naar hun gjorde det, og antog
  derfor, at hendes Brug af Tobakken var en lige saa stor Hemmelighed
  for Alle, som at hun bar Paryk.
  
  "Nu skal De høre," begyndte hun igjen, "det angaaer den lille Marie
  -- aa, hun er et velsignet Barn, og saa god! Kom hun ikke idag og
  forærede mig en lille Buket, hun havde i sit Belte, og som hun selv
  havde faaet til givende af Grossererens Poul -- _der_ kan De se! Ja,
  det er ikke andet end simple Blomster hjemme fra Gaarden, men det er
  det Samme, de skal blive gjemt alligevel -- kom ind!"
  
  Det var Kogekonen, Madam Siegler, der boede i Huset, og som altid
  samvittighedsfuldt gav Rapport om de Middage, hun havde været til.
  Hun kom forat bringe Menuen fra et Sølvbryllup i et større
  Herskabshus, men da Terndrup begyndte at blive urolig i Lænestolen,
  fik Jomfruen dog Madamen til at gaa med Løfte om at ville komme igjen
  senere.
  
  -- "Jo, seer De," begyndte hun igjen, "De kjender jo Maskinmanden paa
  tredie Sal?"
  
  "Maskinmanden?"
  
  "Ja, fra det kongelige Theater -- ham, der er med at heise Bagtepper
  op og ned og flytte Coulisser."
  
  "Naa, ham!"
  
  "Ja, han kommer herind forat faae en halv Flaske Saft til Konen, der
  lige har bekommet sig en Lille."
  
  "Det har hun jo altid!"
  
  "Naa, ja -- ja, jeg kan nu godt lide Manden alligevel -- han drikker
  lidt, men han banker aldrig Konen -- og De veed, det morer mig
  imellem at høre Noget ovre fra Theatret: Repertoire og røde Placater
  og nye Decorationer -- Herregud, min salig Fader var jo Korist ved
  det Kongelige og --"
  
  "Ja, det veed jeg," skyndte Terndrup sig at forsikre.
  
  "Naa, jeg har jo ikke Raad til at holde Aviser, saa jeg maa have al
  min Visdom fra gode Mennesker og --"
  
  "Det var sgu vist alligevel billigere at holde Aviser!"
  
  "Troer De? Nei -- men det var Maskinmanden, vi kom fra -- det var Dem
  selv, der afbrød mig! Seer De, just som han -- Maskinmanden -- sidder
  _der_ i den samme Lænestol, De nu sidder i, og som med Guds Hjælp
  engang, naar jeg er død og borte, Pastor Jespersen skal sidde og
  memorere sine deilige Prækener i, saa kommer Liremanden, -- Fredags
  Liremanden -- og han spiller en Dans -- en ganske ny en: la, la,
  la--la, la, la--la -- og Marie giver sig til at danse -- jeg skal
  sige Dem, vi havde Frikvarteer."
  
  "Det har de nok i Reglen heroppe!" bemærkede Terndrup og kom
  uvilkaarligt til at mindes sin egen Skolemestertid.
  
  "Nu veed De nok, at hun har lært at danse forrige Vinter -- ikke? Jo,
  Grossereren betalte saamænd for hende, og De skulde se hende flytte
  sine smaa Fødder som Trommestikker: det er som at se en Guds Engel --
  især i Hopsa! Saa siger jeg til Maskinmanden, som jeg nu siger til
  Dem: 'Er det ikke som at se en Guds Engel?' siger jeg, og han svarer
  strax: 'Jo, det er, Jomfru!' -- der var nu heller ikke Andet at
  svare til! Men saa fortæller han mig, at de ovre ved Theatret i næste
  Uge skal antage en tre, fire Børn til Balletten, og accurat ligesom
  ved en Indskydelse ovenfra foreslaaer han, at man skulde lade
  Balletmesteren se paa Marie og sige, om hun ikke kunde bruges. --
  Tænk Dem en Lykke for en fattig Enke som Madam Lund -- eller Frue,
  skal hun vel kaldes nu -- at faae sit Barn til det Kongelige: fri
  Undervisning, baade Tysk og Fransk, foruden Dansetimerne, og Skopenge
  og gratis Komedie hver Lørdag Aften fra den lille aparte Loge i
  Galleriet -- er det ikke storartet!"
  
  "Aa, jo -- maaske sgu -- men hvad siger Moderen? For hun maa da vel
  ogsaa have en Stemme med!"
  
  "Gud, hun sidder jo nede i Store Kongensgade og aner ingen Verdens
  Ting! -- Men hende skal _jeg_ nok tale med!"
  
  "Hvad skal _jeg_ da egentlig?"
  
  "De skal tale med Grossereren!"
  
  "Om hvad?"
  
  "Herregud, Terndrup, naar han bestandig har taget sig af Madam Lund
  -- eller Fru Lund -- og ladet hende have to Værelser og Kjøkken og
  Adgang til Tørreloft gratis i Baghuset og nu i tre Aar har betalt mig
  to Kroner hver Maaned i Skolepenge for Marie, saa er det da ikke mere
  end rimeligt, at man spørger ham, om han har Noget imod, at
  Pigebarnet kommer i en anden Skole!"
  
  "Hvor _han_ ikke skal betale for hende -- det har han sgu Ingenting
  imod! -- Men De mister jo to Kroner om Maaneden, naar Marie gaaer!"
  
  "Ja, det gjør jeg jo -- men man slaaer sig vel igjennem uden dem. Og
  tænk saa paa, hvad Marie kan fortælle ovre fra Theatret, hvis hun
  kommer til Balletten! -- Men hvad jeg vilde sige, det er nu alligevel
  kjønt, som Grossereren altid har været imod Fru Lund!"
  
  "Synes De?"
  
  "Ja, det veed Gud, jeg synes! -- Aa, gaa lidt ud i Kjøkkenet, lille
  Marie, og hent mig et Glas Vand -- men lad Hanen løbe længe, at det
  kan blive rigtig koldt! -- Jo, seer De, fordi hendes Mand i sin Tid
  havde været Reisende eller Agent, eller hvad det var, for
  Grossereren, derfor havde han da virkelig ingen Forpligtelser overfor
  Enken og Barnet, naar den salig Mand saa skammelig havde misbrugt
  Grossererens Tillid!"
  
  "Aa, var det saa farligt?"
  
  "Jo, veed De hvad, Terndrup, Grossereren handler med Klipfisk og
  Hørkram o. s. v., det veed Gud og Hvermand, og det skulde Lund have
  reist i, men han drev Geschäft paa egen Haand, gjorde han, og
  smuglede, og det taalte Vorherre ikke i Længden, for det blev
  opdaget, at der var Silketøier paa Bunden af de Kasser med
  Appelsiner, som han fortoldede for egen Regning, og saa blev han sat
  fast, og saa døde han -- heldigvis!"
  
  "Ja, ja, lad nu det være godt! -- Tal saa i Guds Navn med Fru Lund,
  og vil hun have Barnet til Dansen, saa kan De skikke mig Bud om det
  iaften med Marie, saa skal jeg nok, siden De endelig vil have det,
  snakke med Grossereren imorgen. -- Farvel, Jomfru!"
  
  
  
  
  Lørdag Aften har Alle travlt.
  
  Arbeiderne har faaet Ugeløn, og Konerne gjør Indkjøb hos Spækhøkerne
  i Smaagaderne -- der er ligefrem Beleiringstilstand. Ud ad Vesterbro
  til, ad "Strøget", gaaer den Sværm, der vil more sig: til Tivoli, til
  Variétéerne og til Frederiksberg. Men de, der maa blive hjemme, har
  det lunt nok inde i Byen den varme Septemberaften, og seer man ned ad
  en Gade, seer man næsten kun aabne Vinduer.
  
  Udenfor Terndrups Butik staaer der til Stadighed en tre, fire Drenge
  og betragter de Bøger, der ligger fremme, betragter Conchylierne,
  Fugleæggene, Hugormen i Spiritus og Frimærkerne, der er klistret op
  paa gamle Papbind. Lørdag Aften er ogsaa Terndrups travle Dag: saa
  har hans Kunder faaet Characteerpenge -- eller i alt Fald Ugepenge --
  og Capitalerne skal strax omsættes.
  
  Inde i den mørke Butik er der foran Disken kun Plads til et Par ad
  Gangen. Fra Gulv til Loft staaer der op ad Væggen umage Reoler
  fyldte med Bøger; Bøger ligger i Stabler og Bunker, paa Gulvet og paa
  Disken -- det er næsten umuligt at røre sig herinde, vanskeligere
  endnu, skulde man tro, at orientere sig.
  
  En eiendommelig muggen, støvmættet Lugt slaaer En imøde -- _den_
  ubeskrivelige Lugt, som gamle Bøger, og _kun_ gamle Bøger har, men
  Terndrup generer den ikke. Munden staaer ikke paa ham, han giver
  Besked, og han handler, raader og skjænder, og Alt i en høi,
  skrattende Skolemestertone, som Drengene har vænnet sig til og sætter
  Pris paa.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "'Gjøngehøvdingen'? Jo, Du kan faae et meget pænt Exemplar for 50
  Øre; der mangler rigtignok et Par Blade henimod Slutningen, men naar
  Du kommer saa vidt, skal jeg fortælle Dig, hvad der staaer paa dem.
  -- Naa, nu skal Eskildsen nok sælge sin Frimærkesamling? Ja, jeg
  sagde Dig det nok: Du skulde være bleven ved Fugleæg, det veed man,
  hvad er! -- Bi lidt, lad mig faae Piben tændt først!"
  
  Terndrup tænder en lille Snadde, der strax gaaer ud igjen -- han
  bruger flere Penge til Tændstikker end til Tobak.
  
  To unge Piger kommer forlegne ind; den Ene puffer til den Anden,
  Ingen vil begynde, og først da Terndrup spørger, hvad der er til
  Tjeneste, faaer den Dristigste af dem, gloende rød i Hovedet,
  spurgt, om han har den og den moderne, "uartige" Bog -- nei, Terndrup
  har den ikke, og saa gaaer de, men de er ved at falde over hinanden
  for at komme først ud ad Døren.
  
  _Der_ kommer Berner.
  
  -- "Goddag, Goddag! Værsgod at komme indenfor Disken!" sagde
  Terndrup. "De kan nok finde en Plads, for De maa vente, til jeg er
  færdig med Forretningerne! -- Om jeg har 'Peter Simple'? Jo, jeg
  troer sgu nok, jeg har den, men hør hellere herind paa Mandag, for
  jeg skal først have flyttet den Bunke. -- Nei, er _Du_ der, _Poul_!
  Er Du allerede flyttet ind fra Landstedet?"
  
  Dette Spørgsmaal henvendtes til en kjøn, fjortenaars Dreng, frisk og
  solbrændt, sund og freidig.
  
  "Hvad samler _Du_ paa for Tiden? I Foraaret var det Conchylier, og
  før Sommerferien var det Frimærker -- Du skulde sgu hellere give Dig
  til at samle paa Penge! -- Det gjør hans Fader," hviskede Terndrup
  til Berner, "det er den rige Grosserer Lange henne i Store
  Kongensgade. -- -- Naa, Du vil sælge dit latinske Lexicon? Er Du
  kommen i Realklassen? Ja, jeg tænkte nok, det gik ikke med Dig og
  Klassikerne! -- Værsgod: fire Kroner og femogtyve Øre for Lexicon'et
  -- jeg kan se, Du har ikke slidt ret meget paa det! Nu skulde Du
  saamænd kjøbe Dig Dyr i Spiritus for Pengene -- her er en pæn
  Bændelorm og en Blæksprutte -- ikke? Naa, Du skal i Tivoli, ja, saa
  god Fornøielse da!"
  
  Kunderne udtyndedes efterhaanden, og Terndrup tænkte allerede paa at
  lukke Butiken, da den lille _Marie_ -- Jomfru Buxboms ældste Elev --
  kom ind.
  
  "Naa, hvad sagde saa Moder?" spurgte Terndrup.
  
  "Jo, jeg skulde bede, om De vilde tale med Grossereren."
  
  "Det skal jeg! -- Hun vil til Dansen," forklarede Terndrup Berner,
  "det er en Datter af Enkefru Lund, som boer i Baghuset hos Grosserer
  Lange. -- Hvordan har din tamme Hane det? Naa, den har det godt, det
  var jo rart!"
  
  Berner, der havde siddet og seet skarpt paa Noget, reiste sig
  pludselig op, bøiede sig ned og tog med varsom Haand et Par visne
  Smaablade ud af Pigebarnets Belte, saae vist paa dem og sagde:
  
  "Hvor i al Verden har Du faaet dem fra, min Pige?"
  
  Marie blev rød i Hovedet, slog Øinene ned, saae derefter op paa
  Terndrup og svarede:
  
  "Det er vist nogle af de Blomster, jeg har faaet af Poul imorges."
  
  "Hvem er Poul?" spurgte Berner.
  
  "Det er jo ham, der var her før -- Grossererens Søn fra Forhuset,"
  forklarede Terndrup.
  
  "Og hvor har _han_ faaet dem fra?" spurgte Berner ivrigt.
  
  "Jeg troer nok, han har plukket dem hjemme i Gaarden," svarede Marie.
  -- "Men han har Lov til det," tilføiede hun, "for det er bare
  Ukrudt."
  
  "Ja, det er saa meget godt," sagde Terndrup. "Gaa Du nu kun hjem,
  bitte Marie, og sig til din Moder, at jeg nok skal tale med
  Grossereren imorgen. -- Farvel, min Pige, og hils hjemme!"
  
  -- "Er der ellers noget Mærkeligt ved de Blade?" spurgte Terndrup, da
  Marie var gaaet.
  
  Berner, der havde faaet en Lupe frem og omhyggeligt havde undersøgt
  Bladene, rystede betænksomt paa Hovedet og svarede:
  
  "De er ganske vist saa forkrøllede og visne, at det er umuligt at
  sige noget Bestemt, men det er ligefrem forbausende, saa de ligner
  =Trifolium resupinatum=."
  
  "Hvad er det for Noget?"
  
  "Men Herregud, Terndrup, det har jeg jo fortalt Dem om: den
  udenlandske Kløverart, som engang dukkede op paa Pladsen omkring
  Thorvaldsens Musæum, men som nu i lange Tider har været forsvunden."
  
  "Naa _den_! Det var jo ellers morsomt nok!"
  
  "Men hvordan skulde den være kommen i Grossererens Gaard?"
  
  "Ja, det er jo ikke godt for _mig_ at sige."
  
  "Men det vilde dog være uhyre interessant, hvis det virkelig skulde
  være =Trifolium resupinatum=! -- Troer De, Grossereren kan give nogen
  Oplysning om Plantens Forekomst!"
  
  "Nei, jeg troer sgu ikke -- men De kan jo spørge ham ad foruden
  Betaling!"
  
  "Ja, det troer jeg ogsaa, jeg vil. -- Har De noget imod, at vi
  opsætter Turen til Amager et Par Dage, for jeg har alligevel ingen Ro
  paa mig, før jeg har faaet rigtig Besked om den Trifolium!"
  
  "Nei, gaa De kun, Berner -- og Lykke paa Reisen!"
  
  
  
  
  Nede i Store Kongensgade, paa venstre Haand fra Gothersgade, og kun
  et Par Steder fra denne, laa der et toetages, ældre Hus.
  
  Da det i sin Tid blev bygget, var der vistnok ikke nogetsomhelst
  Fornemt ved det, men nu, da Husene rundt omkring alle havde fjerde
  Sal og Kviste, gjorde det med sine to Etager og den fugede Kalkpuds
  mellem de mørkerøde Sten næsten Indtryk af et Patricierhus.
  
  Her boede Grosserer _Lange_.
  
  Hans Fader var en Proprietairsøn fra Sjælland, der som Dreng var
  kommen i Handelslære i Kjøbenhavn og i Slutningen af Tyverne havde
  aabnet en Hørkramforretning paa Vestergade. Den havde han nu for en
  halv Snes Aar siden afstaaet til Sønnen, men Sønnen havde opgivet
  Detailhandelen og handlede kun som Grossist -- hovedsagelig med
  Klipfisk og Sild.
  
  Af Sildelage og Klipfisk lugtede der i Baghuset, hvor Lagrene var, og
  hvor Enkefru Lund havde to Værelser og Kjøkken, men i Forhuset
  lugtede der af levende Blomster, af ægte Maria Farina og fine Stege
  -- _der_ betragtedes Klipfisken og Silden som Noget, der kun omtaltes
  og kun existerede i Handelskorrespondance.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Grosserer Lange sad Søndag Formiddag inde i sit private Kontor,
  hvis fornemste Prydelse var et stort, brunet Verdenskort "i Mercators
  Projection", der muligvis kunde bibringe Besøgende den Forestilling,
  at Husets Forbindelser spændte over hele Jordkloden. Grossererens
  rundladne Ansigt, som det var umuligt at kjende igjen efter et
  flygtigt Bekjendtskab, fordi det lignede hundrede andre, var rødt og
  kun udstyret med et Par tynde, blege Whiskers; i Øieblikket saae han
  anstrengt ud, skrev en Linie eller to, stregede ud og skrev igjen.
  
  -- "Er det Calculen over den sidste Sending, Du er ved, Fader?"
  spurgte Datteren _Ragna_, der stod ved en Pult henne i den anden Ende
  af Kontoret.
  
  Det var en høi, smuk Pige paa et Par og tyve Aar, med store,
  graablaa, rolige Øine, regelmæssige Træk og en kraftig, ualmindelig
  elegant Figur, der kom godt til sin Ret i en drapfarvet,
  =tailor-made= Kjole.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Frøken Ragna havde gaaet i en af Byens bedste Pigeskoler og i ti
  Aar faaet Undervisning i Klaverspil, men opgivet det, da hun blev
  confirmeret, havde som Barn besøgt alle de vigtigste Musæer een Gang,
  og som Voxen havt abonneret i det Kongelige med den øvrige Familie
  hver Lørdag.
  
  Da hun var fyldt tyve Aar, havde hun imidlertid pludselig erklæret,
  at hun vilde have noget Ordentligt at bestille; hun gjennemgik en
  Handelsskole for Kvinder, forlangte derpaa Plads som Bogholderske hos
  Faderen, tiltvang sig Pladsen og var efterhaanden bleven ham
  fuldstændig uundværlig, saa at han nu Intet foretog sig uden at have
  confereret med Datteren.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Er det Calculen, Du er ved," gjentog hun, da hun ikke fik noget
  Svar.
  
  "Nei," svarede Grossereren, "nei, det er ikke saadan noget med
  Calcule. -- Det er saamænd Listen over, hvem der skal bedes til
  Herreselskabet."
  
  "Herregud!" sukkede Frøken Ragna. "Allerede! -- Enten _har_ vi
  Selskab, eller ogsaa skal Du ud i Selskab -- saa var der dog meget
  bedre ude paa Landstedet!"
  
  "Ja, seer Du, Ragna, Tingen er, man skal bede Folk tidlig paa
  Eftersommeren: saa er de endnu ikke forspiste af alle de Middage, de
  har været til, og saa er der mange flere Retter at vælge imellem --
  det siger ogsaa Madam Siegler. -- Har Du seet Julius?"
  
  "Nei, han er formodentlig ikke kommen op endnu."
  
  "Naturligvis! Der var nok Sportsfest igaar -- Cycleløb eller Fodbold,
  eller hvad Pokker det var -- hørte Du, naar han kom hjem?"
  
  "Nei, jeg sov."
  
  -- "Vil Du saa se Listen over, hvem der skal bedes?"
  
  Og Grossereren læste op. Der var een General og to Etatsraader mellem
  de projecterede Gjæster -- der havde været den Tid, da han var glad
  for en Kammerraad ved sine Middage, men den Tid laa saa langt
  tilbage, at han ikke mere kunde huske den.
  
  Ragna hørte efter af Pligt, ikke interesseret, men da hun ingen
  Bemærkninger gjorde, ansaaes Listen for approberet.
  
  "Aa, kald paa din Moder," bad saa Grossereren, og Fruen kom.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hun var det bedste Menneske og den bedste Kone under Solen, og hun
  havde kun to Sorger her i Verden: den ene var, at hun med Aarene blev
  noget corpulent, og den anden, at hendes Mand ikke længere tillod, at
  hun selv gik i Kjøkkenet -- det passede sig ikke, mente han. Kun
  Syltningen maatte hun have med at gjøre, det var en Indrømmelse fra
  Mandens Side, og Syltetiden var derfor ogsaa hendes bedste Tid.
  
         *       *       *       *       *
  
  Invitationslisten blev læst op for Fruen, og Grossereren erklærede
  derefter, at hun skulde have Generalen tilbords.
  
  "Det havde jeg jo sidst," tillod Fruen sig at bemærke.
  
  "Ja, det kan ikke hjælpe! Du maa have ham: ellers bliver han
  fornærmet!"
  
  "Aa, saa holder han Tale for mig!"
  
  "Ja, lad ham bare det -- det er sgu det, han bliver bedt for!"
  
  "Men kunde Du ikke lade være med at byde Velkommen -- saa har han da
  ingen Forpligtelser!"
  
  "Nei, Velkommen vil jeg byde -- og han taler forresten i alle
  Tilfælde -- han taler nu storartet! Han kan saadan gribe et eller
  andet Ord, som en Anden har sagt og sætte Noget om det ind i den
  Tale, han har lavet hjemme -- _det_ beundrer jeg. -- Hvor bliver
  Julius af?"
  
  "Han kommer vist strax," skyndte Fruen sig at sige, "han var saa
  træt."
  
  "Ja, det vil jeg tro! -- Naa, _der_ er Du -- Dagdriver!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Den saaledes Tiltalte var en stor Pløk paa atten Aar. Haaret var redt
  ned i Panden som paa en Bologneser, og Øinene stod kun paa Klem;
  gabende kom han ind i Stuen med begge Hænder i Lommen, og efter et
  søvnigt Nik til Deling mellem Familien smed han sig i en Stol.
  
  Det var Grossererens ældste Søn _Julius_ -- Sportssønnen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det er muligt, at et tidligere Slægtleds physiske Opdragelse var
  forsømt, men Julius tilhørte _den_ yngre Slægt, hvis hele Uddannelse
  saa at sige er legemlig.
  
  I en Alder af ti Aar vandt han Præmier for Skøiteløb og figurerede
  jevnlig i Aviserne, og da han var fjorten, vurderedes en Anbefaling
  af ham for en ny Cycle-Model som en Udtalelse af en Autoritet. I
  Begyndelsen havde Faderen været stolt af Sønnen, naar han kom hjem
  med Præmieuhre, Potageskeer og Vandrepocaler, men efterhaanden som
  det viste sig, at det Eneste i Verden, Julius overhovedet bestilte,
  var at traine og starte, og at han -- i Modsætning til Samson, der jo
  havde sin Styrke i Haaret -- kun havde _sin_ Styrke i Læggene, blev
  Grossereren ligefrem gal i Hovedet ved blot at se ham. Faderen
  skjældte ham ud -- i Tide og Utide -- Moderen forkjælede ham og gav
  ham de Penge, der var nødvendige til at dyrke Variétéerne og
  Forstadstheatrene for; thi helt uden aandelig Interesse var Julius
  heller ikke: han læste ganske vist ikke Andet end Cyclecataloger og
  Sportsblade, og han gik ikke i Theatret, men Parodier og Revuer
  kjendte han grundigt -- kunde endogsaa sommetider fløite et særlig
  actuelt Refrain temmelig rigtigt -- og af dem lærer man jo dog ogsaa
  saa meget, at man med lidt Freidighed kan snakke med om, hvad det
  skal være.
  
         *       *       *       *       *
  
  "Uh, den Dragt, Du har uglet Dig ud i," vedblev Grossereren. "Man kan
  faae Kvalme af at se paa Dig!"
  
  "=English fashion!=" nedlod Sønnen sig til at bemærke.
  
  "Hold Mund, Flab! -- Jeg troer ikke, at jeg i to Aar har seet Dig paa
  Kontoret uden i ternede Knæbuxer og svedt Uldskjorte!"
  
  "Herregud, lille Mand, han skal jo ud at bentraine," sagde Moderen.
  
  "Hvorfor kom Du først hjem imorges?" spurgte Grossereren.
  
  "Jeg =pacede= Hansen-Rod", svarede Julius gnavent -- det kostede ham
  øiensynlig Anstrengelse at overvinde sig til at tale, "og saa festede
  vi ham bagefter."
  
  "Rod -- hvad for en Rod?"
  
  "Ham, der var lige ved at vinde Verdensmesterskabet i Rotterdam."
  
  "Aa, de forbandede Cycler, man kan snart ikke gaa for dem."
  
  "Ja, hvad skal ogsaa alle de Fodgængere drive om paa Gaderne for --
  de kan jo blive hjemme! Det er sgu næsten ikke muligt at komme frem
  med sin Maskine, uden at vælte idetmindste en gammel Kone og et Par
  Barnevogne!"
  
  "Laban! -- Naa, hvad er der nu?"
  
  Pigen kom ind og meldte, at Madam Siegler var ude i Entreen, og Madam
  Siegler -- Kogekonen, der boede Dør om Dør med Jomfru Buxbom -- blev
  strax indladt, hvilket Julius benyttede sig af til skyndsomt at
  forsvinde.
  
  Der udspandt sig nu en længere Forhandling om Menu'en med Madam
  Siegler, og Grossereren spurgte tilsidst, om hun ikke havde et eller
  andet Nyt at foreslaa, saadan en fix lille Ret, der kunde stikkes ind
  mellem det allerede Vedtagne.
  
  Jo, Madamen foreslog en Chartreuse, det havde de nylig havt hos den
  spanske Minister, vidste hun.
  
  "Chartreuse?" sagde Grossereren. "Det er jo ingen Ret! Det er det
  grønne Skidt, Julius blev saa daarlig af ifjor!"
  
  Madam Siegler forklarede nu, hvad _hun_ mente med en Chartreuse,
  Menuen fik sin endelige Form, og Grossereren og Ragna blev alene, da
  Fruen havde en yderligere Kjøkkenforhandling med Madamen.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Hvad siger Du til, at Poul vil være Søofficeer?" spurgte
  Grossereren sin Datter.
  
  "Ja, hvad skal man sige -- naar han har Lyst til det, saa --"
  
  "Det er den forbandede Plasken i Baad ude ved Landstedet, der har
  gjort Ulykken, og saa, at vi havde to Cadetter med til Julius' Bal
  sidste Vinter! Poul skulde have været i Forretningen -- Julius bliver
  dog aldrig til Noget! -- Naa det kan maaske alligevel ikke være saa
  galt -- der er jo flere Prinser i Marinen."
  
  "Ja, hvad saa?"
  
  "Hvad saa, hvad saa -- man kan aldrig vide -- ja, det kunde jo dog
  tænkes, at man engang gjennem Poul kunde se en Kongelig Høihed ved
  sit Bord!"
  
  Ragna nøiedes med at smile, og Grossereren studerede meget
  omhyggeligt Verdenskortet.
  
  "Veed Du, hvor Yocobora ligger?" spurgte han pludselig.
  
  "Nei -- jo, er det ikke en Republik i Mellemamerika?"
  
  "Troer Du? -- Ja, her er den sgu! Den seer ikke ud af Meget! -- Veed
  Du, hvad Sprog de taler _der_?"
  
  "Det er vel Spansk, tænker jeg."
  
  "Spansk -- mon det er meget svært at lære?"
  
  "Ja, det er det vel nok."
  
  "Ja, jeg mener ikke saadan rigtigt -- men saa meget, at man f. Ex.
  kunde holde en Tale -- den skulde naturligvis være skreven i Forveien
  -- dersom der kom en Orlogsmand fra Yocobora hertil -- de har en
  Orlogsmand veed jeg!"
  
  "Men hvad vedkommer det Dig?"
  
  "Aa, ikke saadan -- ja, jeg kan forresten gjerne betro dig det:
  Møller, der har været Generalconsul for Yocobora, flytter fra Byen og
  vil derfor sælge -- ja, ikke ligefrem sælge, naturligvis, for det kan
  man ikke -- men han vil mod en Affindelsessum anbefale mig til
  Regjeringen derovre, saa at jeg kan blive hans Eftermand."
  
  "Men Fader dog!"
  
  "Ja, Du skal ikke saadan uden videre slaa det hen min Pige. Ganske
  vist er Yocobora kun en Republik -- og Ordener har de ikke, jeg _har_
  forhørt mig -- men Uniformen er sgu storartet: trekantet Hat, Kaarde
  og Guldbroderi i Masse, baade paa Kjolen og Benklæderne -- jeg _har_
  prøvet Møllers Kjole: den passer mig, som den var syet til mig, og
  han har kun havt den paa to Gange."
  
  "Men tænker Du da virkelig --"
  
  "Ja, det veed Gud, jeg gjør! -- Det er nu forresten mest for din
  Moders Skyld."
  
  "For Moders Skyld?"
  
  "Ja, seer Du, _jeg_ er Grosserer -- 'Grosserer Lange', det kan man
  baade sige og skrive -- men din Moder er slet og ret Frue -- 'Fru
  Lange,' hverken mer eller mindre. -- Kunde Du nu ikke unde din egen
  Moder at hedde Generalconsulinde, og troer Du ikke, hun vilde have
  Glæde af Uniformen?"
  
  "Skal Moder maaske ogsaa have Uniform?"
  
  "Snak! Men hun kan da vel glæde sig over min! -- Hvad er der nu?"
  
  Pigen meldte, at den Herre, der havde spurgt efter Grossereren igaar
  Aftes, var her igjen.
  
  "Hvad for en Herre?"
  
  "Candidat Berner."
  
  "Kjender Ingen af det Navn -- ja, lad ham saa komme i Guds Navn!"
  
  Berner kom ind.
  
  Han var i sort Diplomatfrakke, og da hans Diplomatfrakker altid,
  endnu mere end hans daglige Tøi, saae ud, som de var for store til
  ham, og havde et Snit, som om de var syet til hans Bedstefader,
  gjorde han ikke noget egentlig imponerende Indtryk.
  
  Det gjorde derimod Grossereren. Han stillede sig op ved Pulten, slog
  ud med Haanden som en Minister, der første Gang giver Audiens, og
  spurgte i en nedladende Tone:
  
  "Hvad er til Deres Tjeneste?"
  
  Roligt og sagligt begyndte Berner at fortælle, at han den foregaaende
  Aften havde seet en lille Pige, der nok boede her i Baghuset, og i
  hendes Belte havde han opdaget et Par visne Blade, som hun paa
  Forespørgsel erklærede at have faaet af Grossererens yngste Søn.
  
  "Hm," hostede Grossereren og saae fortrædelig ud.
  
  Disse Blade, vedblev Berner, der tydelig nok hidrørte fra en Plante
  af Slægten Kløver, var desværre i en saa forkrøllet Tilstand, at det
  var ganske umuligt med blot nogenlunde Sikkerhed at afgjøre, fra
  hvilken Art de hidrørte, men saa vel Stængel som Blade -- Blomst var
  der uheldigvis ikke -- mindede alligevel paafaldende om en Kløver --
  =Trifolium resupinatum= -- som ellers nærmest hørte hjemme i Italien,
  men som i sin Tid havde voxet paa Pladsen omkring Thorvaldsens
  Musæum, hvorhen den bevislig var bleven bragt med det Hø, som havde
  været brugt ved Indpakningen af Marmorstatuerne nede i Rom, og da det
  nu var ham, Berner, af største Interesse at erfare, hvorledes denne
  Plante -- hvis det virkelig var _den_ -- kunde være kommen her, saa
  tillod han sig --
  
  "Jeg behøver vel ikke at gjøre Nogen Regnskab for, hvad der groer
  eller ikke groer i min Gaard!" foer Grossereren op.
  
  "Men Fader dog!" udbrød Ragna uvilkaarligt, og Grossereren tog sig i
  det og erklærede i en noget høfligere Tone, at Gaarden og Baghuset
  var Noget, der ikke interesserede ham, og som han derfor heller ingen
  Besked vidste om.
  
  Berner tillod sig at spørge, om Grossereren muligvis havde, eller
  havde havt, Handelsforbindelse med Italien eller med sydlige Lande
  overhovedet, men saa foer Grossereren atter op og svarede:
  
  "Klipfisk og Spegesild, det handler jeg med" -- nu var han jo nødt
  til at vedkjende sig Forretningen -- "og de Varer veed De vel som en
  studeret Mand kommer ikke fra Italien! -- Er der mere, jeg kan være
  Dem til Tjeneste med?"
  
  Nei, det var der ikke, og Berner gik.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Men hvorfor var du dog saa uhøflig, Fader?" spurgte Ragna.
  
  "Uhøflig! Jeg? -- Det var jo ham! Saadan en Næsvished, at trænge sig
  herind til mig og spørge mig ud, som om jeg var i Forhør! Maa jeg
  være her! -- Men er der Ukrudt i den lille Plaine omkring Lindetræet
  i Gaarden, saa er det en Uorden, og saa skal det naturligvis luges op
  -- jeg vil give Karlen Ordre til den Dag idag at grave Plainen om --
  og Pouls Intimiteter med Baghustøsen skal ogsaa have en Ende! -- Han
  giver hende Blomster -- det er nydeligt! -- Nei, det er vist meget
  godt, han kommer ud at seile -- væk fra det Hele! Man har kun
  Ærgrelser! -- Ja, vi skulde vel have fat paa den Calcule!"
  
  Men det var nu aabenbart bestemt, at Grossereren den Søndag Formiddag
  idelig skulde forstyrres: nu kom Terndrup.
  
  Grossereren brugte ham ind imellem som en Slags Commissionair, dels
  naar det gjaldt om paa en fin Maade at skaffe Oplysning om Den og
  Dens Soliditet, dels naar der var Tale om at anbringe Penge i et
  eller andet halvt obscurt Foretagende; thi det var en Eiendommelighed
  for Grossereren, at det morede ham, ved Siden af sin egentlige
  Forretning, at vove mindre Summer paa tvivlsomme Forretninger, der
  under særlig heldige Conjuncturer kunde give en forholdsvis stor
  Gevinst.
  
  Terndrup indledede da ogsaa sit Besøg med at tale om en anden
  Prioritet i en Eiendom ude i Saxogade men endte med at bringe
  Spørgsmaalet Marie paa Bane og udbad sig Grossererens Sanction paa
  hendes mulige Overgang til Theatret.
  
  Den var let nok at opnaa: Grossereren brød sig, som han smagfuldt
  udtrykte sig, Fanden om det Pigebarn, og hun kunde for ham gaa til
  Balletten eller til Dyrehavsbakken, hvis hun lystede, _han_ var lige
  glad.
  
  Med den Besked gik saa Terndrup.
  
  Men Frøken Ragna sad i Tanker og glemte mod al Sædvane rent Calculen,
  og Faderen maatte to Gange spørge, hvad hun egentlig tænkte paa, før
  hun ligesom tøvende svarede:
  
  "Aa, jeg tænkte paa den sjeldne Blomst, der skulde voxe nede i
  Gaarden -- jeg synes egentlig det er umuligt, at Poesi eller
  Romantik, hvad man nu skal kalde det, kan forvilde sig ind i vort
  Hus."
  
  "Ja, det Ukrudt skal nok blive luget op," sagde Faderen, der kun
  halvt havde hørt efter, hvad Ragna svarede, "og Poul skal væk -- han
  skal ikke have sin Gang i Baghuset!"
  
  
  
  
  Men _det_ havde nu Poul alligevel.
  
  Han sad netop imens ovre i Fru Lunds Stadsestue og fortalte hende og
  Marie, at han nu endelig havde faaet Lov at gaa til Søs: hans
  Ansøgning var inde hos Marineministeriet, og han haabede bestemt at
  komme ud som frivillig Lærling med Vintercorvetten.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Intet Sted i Verden befandt Poul sig saa vel som hos Fru Lund, og
  Intet i Verden smagte ham, som hvad han fik _der_: et rørt Æg med
  Sukker, en tør Kage eller et Glas Saft og Vand. Fra ganske Lille var
  han vant til at komme der, og den beskedne Stue, der skinnede af
  Renlighed og formelig lugtede af grøn Sæbe, syntes ham meget, meget
  hyggeligere end de elegant monterede Sale i Forhuset -- den forekom
  ham nemlig, uden at han selv gjorde sig Rede for det, at være et
  Hjem.
  
  Og et Hjem havde han her, et Hjem, hvor man baade følte sig glad og
  beæret, naar "Grossererens Søn" kom, hvor han kunde snakke løs med
  Marie og lege med hendes tamme Hane, og hvor han bestandig kunde ty
  hen med sine Sorger og være sikker paa at faae Trøst.
  
  Poul havde nemlig i en vis Forstand altid hørt til de "uheldige"
  Børn. Havde han som Lille faaet en ren Blouse paa, var det givet, at
  han ganske kort efter trillede i Rendestenen; standsede hans
  Barnepige blot fem Minuter forat tale med en Gardist, kunde hun
  være sikker paa, at Drengen var borte og maatte hentes paa
  Politistationen, og var der en nymalet Bænk i Kongens Have, skulde
  han nok finde den og tage en tydelig Erindring om den med sig hjem. I
  saa Tilfælde fik Fru Lund ham fat og vaskede og gned, til han blev
  nogenlunde præsentabel før Hjemkomsten og slap for Skjænd, og _det_
  paaskjønnede han i høi Grad -- han kunde ikke udstaa at faae Skjænd.
  
  Saa var Poul forresten ogsaa tidlig et "fremmeligt" Barn: han var
  forlængst falden ned fra alle Grene i Lindetræet og havde
  efterhaanden brækket Alt, hvad brækkes kunde, undtagen Halsen; fem
  Aar gammel spillede han til Moderens Forfærdelse Klink paa Gaden, og
  paa sin syvaarige Fødselsdag havde han paa egen Haand bedt Melmandens
  skeløiede Søn hjem til Middag.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Fru _Lund_ sad med Andagt og hørte paa Pouls Udmalinger af sin
  maritime Fremtid.
  
  Hun var en lille, mager Kone, altid som et pillet Æg, med Kappe,
  hvidt Forklæde og sort Kjole -- altid ens. Hun syede for et
  Broderimagazin, vaskede og stoppede paa Maries Tøi og tilbragte en
  hel Del af sit Liv med at søge Legater, som hun aldrig fik, og med
  som en fjern, uopnaaelig Mulighed at drømme om engang at blive
  Klasselotteri-Collectrice. Grossererens og Alt, hvad hans var, saae
  hun op til med Ærefrygt og Taknemmelighed, levede af brugt Sol fra
  det rige Forhus og var i det Hele taget saa ydmyg, at hun end ikke i
  sin egen Stue nogensinde sad paa mere end Kanten af en Stol.
  
  Af og til rystede hun nu betænkeligt paa Hovedet, naar Poul talte om
  Hundevagter, Kanonexercits og Olietøi, og i sit stille Sind ønskede
  hun af og til at kunne være med ombord forat tage Pletter af hans Tøi
  og sy Rifter sammen over Knæene.
  
  Marie fortalte straalende glad Poul, at hun skulde til Theatret; hver
  Morgen skulde hun paa Danseskole og om Lørdagen paa Komedie -- Alt
  naturligvis under Forudsætning af, at hun blev antagen -- i næste Uge
  skulde det afgjøres.
  
  Omsider gik Poul og var heldig nok til at komme over i Forhuset uden
  at være bleven savnet.
  
  
  
  
  Der var ordentligt Rykind hos Jomfru Buxbom.
  
  Børnene holdt Frokost, og Jomfruen skar just Karse af til deres
  Smørrebrød fra Kassen udenfor Vinduet, da det bankede, og efterat
  Oldefaderens Røst havde talt ud af Papegøien og raabt "Kom ind!"
  viste Madam Siegler sig.
  
  Hun havde Meget at fortælle: om Middagen hos Grosserer Lange's og om
  et femogtyve Aars Jubilæum hos en velhavende Manufacturhandler.
  
  Hos Grossererens havde de faaet Gaaseleverpostei =en croûte= før den
  anden Steg -- ikke, som tidligere, bagefter -- det havde _hun_ oplyst
  dem om, at man nu brugte -- og Generalen havde ikke blot udbragt en
  Skaal for Fruen, men ogsaa for den yngste Søn, der jo nu skulde til
  Orlogs, og Generalen havde sagt, at han ved at vælge Havet til
  Virkefelt kun fortsatte de fædrene Traditioner, eftersom Huset Lange
  jo altid havde havt sin Levevei af Havets Producter. Den Tale havde
  Madam Siegler selv hørt Ord til andet ude fra Corridoren.
  
  Jubilæet var der ikke andet Mærkeligt at fortælle om, end at der
  blandt Gjæsterne havde været en Vegetarianer, eller, som Madamen
  udtrykte sig: en "Gemysemand" -- "men han kunde jo dog faae Rødderne
  fra Suppen og Persillen fra Kyllingerne," sagde hun -- hun yndede
  ikke Vegetarianere.
  
  De to Menuer var neppe nok drøftede, før der kom en ny Visit: det var
  Madam Asters, Portnerske i et høigreveligt Hus i Bredgade.
  
  Hun var et af Jomfru Buxboms allerinteressanteste og paa en vis Maade
  allerfineste Bekjendtskaber; hun sagde "vi" om Herskabet, kunde
  fortælle om Baller, hvor der kom Prinser og Prinsesser, og vidste paa
  en Prik, om Damerne for Tiden brugte rundt eller firkantet Slæb.
  
  Det Første, der skete efter hendes Ankomst, var, at Kaffekanden blev
  sat paa Petroleumsapparatet, og at et af Børnene fik Lov til at lægge
  Tavlen og blev sendt ned efter Wienerbrød. Kaffekanden blev i det
  Hele sjelden kold her i Stuen, for der var næsten altid Besøg, og
  Jomfruen selv hørte til de mærkelig construerede Kvinder, der i
  Sommermaanederne hovedsagelig ernærer sig af Rødgrød, og Resten af
  Aaret af Kaffe med Wienerbrød.
  
  -- "Naa, lille Madam Asters," begyndte Jomfruen, da der var skjænket
  i Kopperne, "hvad Nyt ude fra Bredgade af? Har der nylig været
  Selskabelighed?"
  
  "Gud, nei, Jomfru, hvor vil De hen!" svarede Portnersken. "Vi har jo
  Sorg!"
  
  "Det er ogsaa sandt, det veed jeg jo."
  
  "Det er forresten saa kjønt med Sorg," vedblev Madamen, "især naar
  Herskabet kjører ud. Tjeneren -- det er nu et nydeligt Menneske og af
  pæn Familie: hans Fader er Skovløber ude paa Grevskabet -- han seer
  saa gentil ud i Sort med et blaat og hvidt Silkebaand ned ad
  Skuldrene, og Lygterne er ogsaa helt overtrukken med Sort -- det er
  saa høitideligt!"
  
  Madam Siegler hørte efter med stum Andagt -- hun selv kom kun til det
  velhavende Bourgeoisie.
  
  "Gud veed forresten, om der bliver nogen rigtig Selskabelighed mere
  paa Palais'et," vedblev Madam Asters -- "nei, Tak, kun en lille Kop!"
  
  "Men hvorfor dog ikke det?"
  
  "Nei, jeg har nu min egen Tro -- men ikke _mine_ Ord igjen! --
  Børnene lytter da ikke efter? -- Jo, jeg skal sige Dem, Herskabet
  hører ikke mere Pastor Jespersen, som de før pleiede van."
  
  "Ikke det!" udbrød Jomfru Buxbom. "Det er da ellers den deiligste
  Præst i hele Byen -- det er _min_ Præst -- her skal De se hans
  Photographi! -- Han skal saamænd ogsaa arve den Stol, De sidder i!"
  
  "Nei, nu er Herskabet begyndt at høre Pastor Knastrup," vedblev
  Madamen. "Gudbevares, han præker storartet -- min Mand og jeg er
  ogsaa begyndt at høre ham -- men han er jo noget strix."
  
  "Er han _det_?"
  
  "Jo! -- Og det mærkes naturligvis saadan allerede med den megen
  Gudfrygtighed paa Palais'et."
  
  "Gjør det _det_?"
  
  "Ja, det gjør, Jomfru -- vi holder 'Kristeligt Dagblad'!"
  
  "Nei, tænk!"
  
  "Ja, det er forresten et rigtig godt Blad. Der staaer baade Brylluper
  og Begravelser og Ulykkestilfælde ligesom i 'Berlingske', og hvis man
  synes, man faaer for meget af Gudeligheden, saa kan man jo springe
  den over."
  
  "Ja, det kan man jo."
  
  "Saa har vi ogsaa faaet en hellig Student, som spiser hos os om
  Torsdagen -- det vil sige, han spiser ved Mellembordet med
  Husjomfruen og Oldfruen -- naturligvis -- men _han_ kan sagtens, for
  er han blot færdig med at læse til Præst, saa faaer han naturligvis
  nok Kald ude paa Grevskabet!"
  
  "Gud, tænk, saa er _han_ forsørget!"
  
  "_Det_ er han! -- Forleden Dag havde vi ogsaa en Missionair fra
  Bagindien, men _han_ spiste ved Herskabets eget Bord."
  
  "Nei, gjorde han virkelig!"
  
  "Ja, han gjorde saamænd saa -- men Tjeneren sagde ellers, at han
  spiste med Kniven!"
  
  "Gud, er det sandt!" udbrød Jomfru Buxbom og Madam Siegler i forarget
  Kor og slog Øinene mod Himlen, ret som om de vilde kalde _den_ til
  Vidne paa, at _de_ aldrig før havde tænkt sig, at en Kniv overhovedet
  kunde bruges paa den Maade.
  
  "Ja, man skal jo ikke kritisere det Herskab, hvis Brød man er i,"
  sagde Madam Asters med Værdighed, "men _jeg_ synes nu heller ikke,
  Greven saadan skulde byde alle Slags til sit Bord. Det kan være, det
  var nødvendigt, dengang han var Politiker og sad i Landsthinget --
  det var net Selskab, vi tidt havde den Gang, kan De tro! -- men fordi
  man hører Pastor Knastrup, behøver man da ikke at gjøre sig gemeen
  med hele Slænget -- vel, Jomfru? -- Ja, Tak for Kaffe!"
  
  -- Da Madam Asters og Madam Siegler vel var ude af Døren, kom
  Maskinmanden forat meddele, at Marie var bleven antaget af
  Balletmesteren og næste Dag skulde begynde sin Skole i selve det
  Kongelige Theater, og _saa_ stærkt virkede Meddelelsen om denne store
  Begivenhed, at Jomfruen knap hørte efter, da han fortalte om de ny
  Decorationer til "Jægerbruden" og alt det kunstige Spøgeri, der
  skulde være i Ulvesvælget.
  
  _Han_ havde forresten ogsaa travlt, for han skulde hen og bringe det
  vigtige Budskab til Fru Lund, der sad nede i Store Kongensgade og
  anede Ingenting.
  
  _Der_ blev naturligvis Glæde, men samme Dag havde Marie havt sin
  første store Sorg: Hanen havde brækket Benet, og Maskinmanden
  anmodedes derfor om paa en saa vidt muligt lempelig Maade at tage
  Livet af den og begrave den under Lindetræet.
  
  Det lovede han beredvilligt, og om Aftenen græd Marie ved Hanens Grav
  samtidig med, at Maskinmandens Familie spiste Hønsefricassée.
  
  
  
  
  Det lider hen paa Eftersommeren.
  
  Anlæggene paa Kongens Nytorv og foran Christiansborg Slotsruiner har
  ganske vist endnu en blændende Blomsterpragt at opvise, og Gladiolus,
  Asters og Cactusgeorginer kappes i Farveglød med hinanden, men der
  ligger dog et enkelt gulnet Blad i de mørknende Plainer. I Skyggen
  seer den store Kastanie ved Holmens Kirke endnu hel grøn ud, men naar
  Septembersolen lyser igjennem den, faaer man Øie paa det gyldne Løv,
  som allerede er begyndt at tyndes ud.
  
  Midt paa Dagen er "Strøget" endnu sommerligt: der er lyse Damedragter
  og ingen Overfrakker, men i Butiksvinduer og Aviser læser man om
  "Efteraarsudsalg", og forsynlige Folk med god Samvittighed og stor
  Credit -- eller med een af Delene -- bestiller allerede nu den ny
  Vinterfrakke hos Skrædderen.
  
  Cyclerne falder i Pris -- brugte eller stjaalne er slet ikke til at
  sælge -- Fiskesnører og Boldspilrekvisiter maa bag Sportshandlerens
  Ruder vige Pladsen for engelske røgfri Patroner, og nu kommer Vildt-
  og Frugthandlernes gyldne Tid: Agerhøns, Harer og Fasaner viser sig i
  saadanne Mængder, at Fremmede maa faae den Forestilling, at
  Kjøbenhavn hovedsagelig lever af Vildt, og Tomater, Ferskener og
  Druer fryder Øiet rundt omkring.
  
  Skinnende hvide Theaterplacater er traadt i Stedet for de skidne,
  krøllede Laser fra Mai Maaned, der har maattet døie hele Sommerens
  Sol og Regn, Tivoli holder Høst- og Fyrværkerifester, og om Søndagen
  er der vel endnu stærk Trafik til og fra Dyrehaven, men Folk kommer
  tidligt hjem, og det er broget Løv til Kaminvaserne, som de bringer
  med fra Skoven.
  
  Nu har Grønttorvet sin Glansperiode -- der kjøbes ligefrem ind
  til Vinterforraad -- og Gammelstrand ligger hver Morgen i sin
  feireste Pragt: hele Kanalen er stuvende fuld af Sildebaade, der
  tørrer de røde Seil, Fiskerne vader i det sølvskinnende Dræt, og
  Skjællene blinker i Garnet -- det er som Pailletter i et mægtigt
  Kniplingsklæde.
  
  De kridtede Ruder forsvinder, de sidste Efternølere flytter omsider
  ind; Landliggerne har længe kjedet sig gudsjammerligt i de mørke
  Aftener ude paa Villaerne, men for en Ordens Skyld klager de dog over
  at have maattet tage ind.
  
  Husmoderen faaer travlt: Pelsværket hentes fra Bundtmageren, der
  syltes Sveskeblommer og Asier -- hele Byen lugter surt --
  Efteraarsrengjøringen ligger i Luften, og Ægtemændene gruer.
  
  Om Aftenen, især efterat Lampen er tændt, begynder man at fryse ved
  at se paa de hvide Gardiner -- Stemningen er trykket.
  
  Med Vemod stirrer Hotelportier'en efter hver kuffertlastet Droske,
  der ruller bort, og en skjønne Dag opdager de unge Spurve i Tivoli,
  der endnu ikke kjender Livets Kamp, at Saison'en er sluttet, og at de
  fra nu af selv maa sørge for deres Udkomme.
  
  Sommeren er forbi, det er Efteraar.
  
                 *       *       *
  
  -- Terndrup havde Efteraarsfornemmelser, Efteraarsanfægtelser.
  
  Bøgerne var ikke fri for at lugte ham noget muggent -- det gjorde de
  aldrig om Sommeren -- Handelen med brugte Frimærker forekom ham endnu
  foragteligere, end den pleiede, og saa vidste han oven i Kjøbet, at
  det var et særlig godt Aar med Høns.
  
  Hyppigere end ellers og længere ad Gangen end tidligere stod han
  derfor ogsaa paa Jageslaget, fulgte sine Duers Flugt og saae "over ad
  den Kant til, hvor Jylland ligger", og hvor Brokfuglene flokkedes, og
  endte saa med at falde i Staver.
  
  Som han saadan stod en Eftermiddag, og hans Øie forvildede sig over
  Gaarden forbi en nøgen, sværtet Brandmur og ind imellem et Par spidse
  Gavle, opdagede han pludselig noget Nyt: oppe i en gammel Rønne var
  der ud fra Kvisten bygget et lille Glashus, og paa en Stump fladt
  Tag, hvortil der var Adgang fra Glashuset, stod en Kasse med
  blomstrende Solsikker og store, rødbrune Lerkrukker med Canna og
  Nerier.
  
  Hvor vel bevandret Terndrup end var i Fugleperspectivets Geographi,
  var det ham dog ikke muligt strax at afgjøre, om det Hus, han saae
  paa, vendte ud til Grønnegade eller til Hovedvagtsgade, og det varede
  en god Stund, inden han blev paa det Rene med, at det alligevel
  maatte være i Grønnegade, i Marskandiserens Sted, at der var bleven
  indrettet et photographisk Atelier.
  
  Det kunde jo i og for sig være ham ganske ligegyldigt, men nysgjerrig
  var han -- som de fleste Mennesker jo er -- og han vilde dog nok,
  blot for en Ordens Skyld, vide, hvem det var, der var flyttet ind
  derovre, og som paa en Maade var bleven Nabo paa Afstand til hans
  Dueslag.
  
  Da Jomfru Buxbom, hvis Stue jo var en Slags Centralstation for al
  Sladder rundt omkring fra, maaske kunde antages at vide Besked om
  Photographen, stak han Hovedet ind ad Døren til hende, da han gik
  forbi, og spurgte sig for.
  
  Nei, Jomfruen vidste saamænd ikke engang, at der var indrettet noget
  photographisk Atelier, men det var jo høist interessant, var det, og
  hun skulde nok gjøre sit Bedste forat faae Klarhed i Sagen. -- Om
  Terndrup ikke vilde sidde lidt ned? Jo, det maatte han endelig! Og
  Terndrup satte sig.
  
  -- "Ja, jeg slider vel i Grunden alt for meget paa Pastor Jespersens
  Stol," sagde han. "Pastoren maa da vist koste nyt Betræk paa den,
  naar han engang faaer den!"
  
  Jomfruen blev kjendelig nerveus og svarede efterat have rømmet sig et
  Par Gange:
  
  "Ja, nyt Betræk maa der -- men jeg har forresten de to sidste Søndage
  hørt Pastor Knastrup."
  
  "Naa, det har De -- ja, saa kan Pastor Jespersen nok selv se sig om
  efter en Lænestol!"
  
  Uden at udtale sig videre om Arvespørgsmaalet vedblev hun:
  
  "Han er jo noget strix, Pastor Knastrup, som Madam Asters ogsaa
  sagde, men deiligt taler han, vækkende og indtrængende, saa man
  føler, man er en stor Synder -- hvad man jo ogsaa er, og hvad han,
  Gaardmissionairen, ogsaa sagde!"
  
  "Naa, gjør han _det_!"
  
  "Ja, det veed Gud, han gjør! Jeg kjender ogsaa et helt greveligt Hus,
  der hører ham til Stadighed, og i Søndags var han bedt til Herskabets
  eget Bord, hvor en Tjener i Sort og med blaa og hvide Baand paa
  Skuldrene vartede op med Handsker paa."
  
  "Der kan man se," sagde Terndrup, "man skulde have været Præst,
  skulde man, og have faaet et Kald i en god, jydsk Egn, hvor Bønderne
  ikke selv gjorde Noget af Jagten!"
  
  -- "Marie var her ellers igaar," vedblev Jomfruen. "Aa, hun har saa
  Meget at fortælle ovre fra Theatret -- De maa endelig komme op og
  høre paa det en Dag!"
  
  "Ja, det skal jeg -- men nu maa jeg gaa!"
  
  "Aa, Terndrup, De kunde gjøre mig en Tjeneste: vil De ikke laane mig
  en eller anden god, ny Bog?"
  
  "Jo, men hvad skulde det være for en Bog?"
  
  "En, der ender godt!"
  
  "Dem er der sgu ikke mange af for Tiden!"
  
  "Ja, ellers vil jeg ikke have den -- man læser da forat blive i godt
  Humør og forat være i godt Selskab! -- I gamle Dage var det altid saa
  beroligende at læse en Bog, for Forfatteren caverede for sine
  Personer, og naar Helten eller Heltinden fik et Barn paa sidste Side,
  saa vidste man, at det ogsaa gik Barnet godt Resten af Livet -- og
  _det_ var saa hyggeligt!"
  
  "Ja, ja, nu skal jeg se at finde en Bog og skikke den op til Dem --
  Farvel, Jomfru!"
  
  "Farvel, Terndrup!"
  
  
  
  
  Om Eftermiddagen kom Berner. Han havde "Fjortendags Lov" fra Skolen
  og vilde i den Anledning benytte Eftermiddagen til at gjøre sin
  tidligere omtalte Excursion ud paa Amager, og paa _den_ maatte
  Terndrup være med.
  
  Butiken var aaben, men Terndrup var der ikke.
  
  Saa gik Berner ud i det lille Lukaf bagved, der baade var Sovekammer
  og Spisestue, og _der_ saae han Terndrup sidde ubevægelig ved det
  aabne Vindue og stirre ud i Gaarden.
  
  Berner sagde Goddag, men Terndrup svarede ikke, dreiede kun Hovedet
  halvt om og gjorde Tegn, at Berner skulde være ganske stille.
  
  Der gik et Par Minuter, saa lød der et Smeld, Terndrup vendte sig om
  med en Salonbøsse i Haanden og sagde:
  
  "Den blev der sgu!"
  
  "Hvad for En?"
  
  "Rotten, naturligvis -- ja, det var ingen af de sorte, men jeg har
  havt Kig paa den en halv Time, før jeg kunde faae Ram paa den."
  
  "Naa, saa De jagter!"
  
  "Nei, jeg gjør sgu ikke! Jeg har lovet mig selv aldrig mere at røre
  en Skyder, men saadan en Legetøistingest kan man da ikke kalde en
  Bøsse -- og Rotter er da heller ikke Vildt! -- Nei, hvad man har
  lovet, det skal man holde! -- Hvad vil De ellers idag?"
  
  Ja, Berner vilde da have ham med ud paa Amager, men Terndrup vidste
  ikke, om det gik an at lukke saa tidligt.
  
  "Aa, hvad -- nu er Fugletrækket for Alvor begyndt?" bad Berner.
  
  "Ja, det _er_ jo saa -- lad gaa!"
  
  Mens Terndrup gjorde sig istand, satte Berner sig ude i Butiken paa
  en Stabel Bøger, der gyngede frem og tilbage, tændte en Cigar og
  grundede.
  
  -- "Hvad sidder De og speculerer paa?" spurgte Terndrup.
  
  "Aa, jeg sad egentlig og tænkte paa den =Trifolium resupinatum= -- om
  det virkelig skulde være _den_! Jeg listede mig ind i Grossererens
  Gaard imorges ganske tidligt forat se, om jeg kunde finde et Exemplar
  til, men der var gravet op omkring Lindetræet og altsaa Ingenting at
  finde -- hvor kunde det dog være, at den Grosserer var saa ubehagelig
  imod mig?"
  
  Terndrup smaafløitede. "Han har for mange Penge -- og han er kommen
  for nemt til dem -- det er det Hele!"
  
  "Er det et gammelt Handelshus, det Lange'ske?" spurgte Berner.
  
  "Nei, det var først Faderen, der begyndte."
  
  "Naa, det tænkte jeg nok!"
  
  "Hvorfor det?"
  
  "Jo, fordi der i et gammelt Handelshus -- ganske som i enhver
  anden Slægt, der har en Tradition -- altid som Regel raader en
  urban Tone. -- Det er forresten mærkeligt," vedblev han, "saa faa
  Handelsdynastier, der overhovedet er ældre end et Par Generationer i
  samme Familie. Det maa vel sagtens komme af, at der kræves en særlig
  Finhed og Fornemhed i Forretninger og en særlig udviklet
  Familiefølelse, forat et Firma kan vedblive at gaa i Arv fra Fader
  til Søn."
  
  "Maaske, sgu," svarede Terndrup. "Se, hvad Finheden i Forretninger
  angaaer, saa trykker den nu heller ikke Grossereren, og
  Familiefølelse troer jeg ikke, den ældste Søn har Synderligt at give
  hen af!"
  
  "Men Datteren er en ualmindelig tiltalende Pige," vedblev Berner med
  Varme, "saa rank og saa damesikker!"
  
  "Ja, hun er sikker nok! -- Hende skulde _De_ tage, Berner -- hun
  kunde føre deres Regnskaber med dobbelt Bogholderi!"
  
  "Nei, virkelig!"
  
  "Ja, hun kunde sgu: det er et grov dygtigt Stykke Fruentimmer! --
  Men De vil maaske ikke alligevel?"
  
  "Nei, jeg troer dog ikke -- _hun_ vil vist heller ikke --"
  
  "Aa, nei, det kan være troligt nok!"
  
  "Ja, lad os saa komme afsted!"
  
  Og afsted vandrede de, Berner med Straahat og Botaniseerkasse,
  Terndrup med Kaskjet og Knortekjep.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ad Frederiksholms Kanal og over Langebro gik de, saa standsede de
  udenfor den gamle Accisebod, der ligger for Enden af Christianshavns
  Vold, Acciseboden med de grønne Skodder og det fremspringende
  Halvtag.
  
  -- "Er _det_ nu ikke meget kjønnere end hele det moderne Kjøbenhavn!"
  udbrød Berner. "Acciseboden i Forgrunden, de lave 'Holms Huse' paa
  den anden Side af Gaden, og nedenfor Volden Reberbanen under
  Lindetræerne -- Herregud, det er vel næsten den eneste Reberbane, en
  kjøbenhavnsk Dreng nu kan faae at se!"
  
  "Ja, han har ellers godt Øl inde i Siseboden -- det er en rar, kjølig
  Kjelder," bemærkede Terndrup, og Berner overhørte ikke det fine Vink,
  men gik strax hen og satte sig ved et af de smaa Borde foran og
  bestilte to Glas Øl.
  
  -- "Lagde De egentlig Mærke til den gamle Proviantgaard, da vi før
  gik forbi den?" spurgte Berner.
  
  "Nei -- er der ellers noget Mærkeligt ved den?"
  
  "Det er da for det Første en af Christian den Fjerdes Bygninger."
  
  "Naa, er det _det_!"
  
  "Ja, kan De ikke ogsaa se, at de vældige Gavle og det vældige Tag
  seer anderledes solid og imponerende ud end de nye Bygninger?"
  
  "Aa, jo!"
  
  "Og saa ligger den lige opad Tøihusgaarden med de mange gamle,
  udrangerede Kanoner, der har tjent mere end een Konge og været med
  baade tillands og tilvands -- jeg bliver formelig høitidelig tilmode,
  naar jeg gaaer der forbi!"
  
  "Aa, ja -- ja, saagu -- Skaal!"
  
  -- "Ja, vi skal vel videre," sagde Berner, da Øllet var drukket. "Men
  har De noget imod at gaa om ad Volden -- det Stykke, man endnu _kan_
  gaa ad? Det er nok lidt længere, men betydelig kjønnere, og jeg vilde
  ogsaa gjerne have Frø af =Lathyrus latifolius= -- den findes
  deroppe."
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Kjøn er Christianshavns gamle Vold. Lind og Kastanie, Ahorn og Elm
  voxer i lige Rader paa dens Ryg, og ned ad Skraaningerne til Graven
  er der en hel tæt Underskov af Tjørn, Hassel og Hyld.
  
  Drengene har lavet hulslidte Stier mellem Krattet, og gaaer man ned
  ad en af dem, kan man komme for Skade med at overraske et elskende
  Par eller en upriviligeret Fisker, der har faaet anbragt sin Snøre
  udenfor den brede Rørbræmme med de mumlende, blaagrønne Spydblade.
  Graven selv -- sine Steder bred som en Sø, andre Steder smal som en
  Aa -- er saa stille, saa byfjern som Vandene omkring Torneroses Borg,
  og naar Smaafisken slaaer, bliver man helt forundret over, at Fladen
  virkelig kan sætte Ringe og ikke springer som skjørt Glas.
  
  Oppe paa Bastionerne leger Børnene Tagfat og Enkemand, eller de slaaes
  om nedfaldne Kastanier; gamle Folk ryger en Eftermiddagspibe paa
  Bænkene, og selv Hammerslagene fra Christianshavns Maskinværksteder
  forstyrrer ikke Idyllen men fremhæver den kun end mere gjennem
  Modsætningen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ude paa det rigtige Amager gik de hen ad Kløvermarksveien, forbi
  Colonihaverne.
  
  Det er jo som en hel By af Lysthuse, smaa, grøntmalede Træhuse med
  Døre, Vinduer og Flagstang -- de ligner strandede Badehuse. Vild Vin,
  Humle og Pralbønner snoer sig op ad Væggene, og som den lille
  Haveplet udenom dyrkes, saadan dyrkes ingen Plet i Verden! De
  Radiser, her faaes, smager bedre end noget Andet, den Buket, her
  skjæres, overgaaer Orchideerne fra Dina Schuldts Vinduer, og har det
  lille Æbletræ virkelig omsider bekvemmet sig til at bære et enkelt
  Æble, er dets Trivsel og Rødmen Gjenstand for en hel Families udelte
  Interesse Sommeren igjennem.
  
  -- "Det er sgu kjønt," sagde Terndrup.
  
  "Ja, det er Trangen til at se Andet end Glas og Jern, der her finder
  sit Udtryk," svarede Berner. "Det minder om Sporskifteren paa
  Jernbanestationen, der laver sig en tre Alens Have mellem de
  krydsende Skinner."
  
         *       *       *       *       *
  
  De passerede den store Losseplads, hvor Rotterne løb husvant om
  mellem Kjøkkenaffald, Rester af fordums Bohave, Murbrokker og rustne
  Blikdaaser, og Berner modstod ikke Fristelsen, men kom strax ind paa
  sit Yndlingsemne: den sorte Rotte contra den brune.
  
  "Ja, nu er den sorte snart forsvunden overalt," sagde han, "dens
  Mission er vel sagtens endt."
  
  "Hvad for en Mission?" spurgte Terndrup.
  
  "Det veed jeg ikke, men ligesom jeg fuldt og fast troer paa, at hvert
  enkelt Menneske har sin Mission, stor eller lille, her i Verden,
  saadan troer jeg ogsaa, at de enkelte Folkeslag, Slægter og og Arter
  af Dyr og Planter har det, og naar et Individs eller en Races Mission
  er endt, saa døer Individet eller Racen. -- Noget af det Tungeste, et
  Menneske kan opleve, maa da ellers være, at det Folk, han tilhører,
  udslettes af Tilværelsen som saadant, fordi det ikke længere har
  nogen Mission -- eller fordi det ikke længere magter den, det har!"
  
  "Aa, ja, saagu -- men saa maa man da ønske, at De aldrig maa faae
  Deres Bog skrevet," bemærkede Terndrup, "for _den_ er da vel _Deres_
  Mission!"
  
  "Det var et fromt Ønske!" svarede Berner leende. "Men det kunde jo
  dog tænkes, at jeg ogsaa havde en anden Mission."
  
  "Hvad skulde det være for en?"
  
  "Aa, f. Ex. at lære mine Drenge at kjende Kjøbenhavn og give min
  Skjærv til deres historiske Opdragelse."
  
  "Aa, ja, det kunde jo tænkes. -- Ja, saa kan De jo godt give Bogen ud
  og maaske leve lidt alligevel!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Det var Krudttaarnsveien, Veien langs Kysten indenfor Mellemfortet
  og Prøvestenen, der var Dagens Maal; Berner havde Tegn, og det, han
  nærmest vilde, var gjennem Kikkert at constatere, hvilke Vadefugle
  der nu paa Efteraarstrækket gjæstede Stranden og altsaa for saa vidt
  kunde siges at tilhøre Kjøbenhavns Fauna i videre Forstand.
  
  Af saadanne Excursioner gjorde Berner flere hvert Aar, og paa dem var
  Terndrup ham en værdifuld Støtte, thi med sit ene, høire Øie saae
  han glimrende, og selv om han kun havde _hørt_ en Fugls Fløiten, var
  han næsten altid Mand for strax at kunne sige, hvad Fugl det var. Af
  og til, navnlig naar det var en Bekasin, der lettede, kunde han kaste
  Stokken til Kinden, men saa tog han den halv skamfuld ned igjen og
  sagde regelmæssigt: "Nei, de Tider er forbi -- hvad man har lovet,
  det skal man holde!"
  
  Turen blev ikke uden Udbytte, thi foruden at finde =Onopordon
  Acanthium= paa et nyt Voxested -- bagved Strickers Batteri --
  lykkedes det Berner at iagttage baade en Flok Islandsryler og en
  Kobbersneppe, og da dette var henholdsvis en Uge og ti Dage
  tidligere, end disse Trækfugle ellers pleiede at komme her, berigedes
  jo hans Optegnelser med to nye Data.
  
         *       *       *       *       *
  
  Fyret paa Trekroner var allerede tændt, da de brød op og lagde
  Hjemveien om ad den ydre Grav, udenfor Orlogsværftet -- her havde
  Berner Aaret iforveien seet Odder.
  
  Som gravet op af Jorden mødte de her ved en Omdreining to Mænd, begge
  oppe i Trediverne.
  
  Den Ene var mørk, med opadstrøget Overskjæg, spids Fip og spillende
  Øine; hans Halstørklæde var bundet i en flot Sløife, Frakken var af
  sort Fløil, og under Armen og i Haanden havde han en Malerkasse, et
  sammenslaaet Staffeli og en Feltstol.
  
  Den Anden var der ikke noget Flot ved, men det var en Kjæmpeskikkelse
  med blond Fuldskjæg, store, blaa Øine, klædt ganske som almindelige
  Dødelige.
  
  -- "Godaften, Høistærede!" sagde _han_ med Fløilsfrakken. "Ja,
  undskyld, at jeg spørger saa ligefrem, men hvad i Alverden har De
  bestilt ude paa Krudttaarnsveien? Mens jeg sad og malede, har jeg
  seet paa Dem i en stiv Klokketime: De pegede udefter, og de satte
  Kikkerten for Øiet -- ja, undskyld, men jeg _er_ nysgjerrig!"
  
  Berner forklarede, saa godt det lod sig gjøre i faa Ord, hvad der
  havde ført ham herud, og præsenterede sig selv.
  
  "Ja, mit Navn er _Holst_ -- Carl Holst -- jeg er Maler."
  
  "Nei, er _det_ Dem!"
  
  "Ja, det veed Gud, det er! Og min tause Ven der, det er Hans
  _Duborg_."
  
  "Hans Duborg! Var det da Dem, som --" begyndte Berner.
  
  "Ja, det var!" afbrød Holst ham. "Det var ham, som for fire Aar siden
  gjorde den uhyre Lykke med sit store Billede, som baade fik
  Udstillingsmedaillen og blev kjøbt af Galleriet, og det er ham, som
  siden ikke har rørt Pensel og Palet!"
  
  "Maa jeg præsentere," sagde Berner: "Boghandler Terndrup."
  
  "Ja, det veed vi," svarede Holst. "Vi har seet Dem oppe paa
  Dueslaget."
  
  "Har De _det_!" sagde Terndrup. "Det var sgu da ellers morsomt!"
  
  "Ja, oppe fra Atelier'et!"
  
  "Er De da ogsaa Photograph?" spurgte Terndrup interesseret.
  
  "Hvad for Noget!" raabte Holst. "Kalder De mig Photograph? Nei, hør
  nu, det maa jeg dog paa det Bestemteste frabede mig! Vel udmærker
  mine Billeder sig ved den mest slaaende Naturtroskab og indgaaende
  Redegjørelse for Detaillerne, men med Photographer ønsker jeg dog
  ikke at concurrere! Nei, jeg er sgu da Kunstner -- Maler i alt Fald
  -- og Duborg og jeg har nu for en forholdsvis billig Penge indrettet
  os et fælles Atelier oppe paa Taget af No 67 i Grønnegade, i det
  maaske -- og desværre rimeligvis -- forfængelige Haab, at Lykken
  _der_ skal tilsmile os."
  
  Man fulgtes nu ad, og Berner spurgte underveis Duborg, hvorfor han
  ikke mere malede.
  
  "Aa --", begyndte Duborg, men Holst afbrød ham og svarede:
  
  "Det skal _jeg_ sige Dem: han er bange for, at hans næste Billede
  ikke skal blive lige saa godt som det forrige, og derfor maler han
  slet ikke det næste! Saa har han siden slaaet sig paa Decoration af
  Porcelain og anden Husflid -- meget hæderligt! -- men Malerier tør
  han ikke mere give sig i Lag med, for han siger, der er Ingenting at
  male. -- Gudbevares, havde _jeg_ noget af hans Talent og Teknik, og
  havde _han_ noget af min Hitten-paa og Gaaen-paa, saa havde Verden
  ikke seet to større Kunstnere siden Michelangelo's og Raffael's Tid!"
  
  "Gud veed, hvor Du gider!" indskjød Duborg.
  
  "Jo, jeg gider! Det kan da ikke hjælpe som Du i Taushed at gaa rundt
  og betragte Tilværelsen med store Øine og et svagt Smil," svarede
  Holst. "_Jeg_ snakker for meget -- det veed Gud, jeg gjør -- men Du
  siger Ingenting, og saa maa det Ene bøde paa det Andet!"
  
  -- "Har De malet et Billede her fra Amager?" spurgte Berner Holst.
  
  "Ja, jeg har -- et lille et."
  
  "Men Du var da nær ikke kommen længere end til Frederiksholms Kanal",
  brummede Duborg.
  
  "Nei, jeg skal sige Dem," sagde Holst til Berner, "jeg faldt i
  Begeistring over Proviantgaarden, da vi kom der forbi, og saa maatte
  Duborg trække af med mig."
  
  "Det er sgu accurat ligesom Berner", bemærkede Terndrup.
  
  "Ja, men Proviantgaarden er ogsaa storartet!" vedblev Holst. "Det er
  det eneste ordentlige Tag i hele Kjøbenhavn: mægtig skraanende som en
  Bjergside og af den rigtige gamle Kulør -- ikke ækelt carmoisinrødt
  eller brandgult som den moderne Tegl er, men varmt rødbrunt med en
  Tinte af Blod -- gjort til at sees i Eftermiddagssol! Og saa
  Tøihusgaarden ved Siden af -- ja, jeg er Antimilitarist --
  naturligvis -- men Græsset, der groer op mellem de ærværdige, sorte
  Kanoner og Morterer -- _det_ er et Billede! -- Jeg vil ogsaa male
  det!"
  
  "Ja, der er en ualmindelig historisk Stemning over det Parti," sagde
  Berner.
  
  "Naa, ja, historisk -- ja, _det_ ligger nu ikke saadan for mig,"
  erklærede Holst, "men det er malerisk, og det kan jeg bruge! Jeg skal
  sige Dem, de pæne Landskaber med Bøgetræer og Bukøer, dem maler jeg
  med Gurkemeie og Spinatgrønt forat leve, men for min egen Fornøielses
  Skyld og forat affinde mig med min kunstneriske Samvittighed maler
  jeg smaa Billeder rundt om fra Kjøbenhavn. -- Der er jo tidt stor
  Forskjel paa, hvad man lever _af_, og hvad man lever _for_!"
  
  "Holder De da saa meget af Kjøbenhavn?" spurgte Berner interesseret.
  
  "Om jeg gjør! Jeg elsker den -- der er ikke Mage til By i hele
  Verden!"
  
  "Vaas!" snærrede Duborg.
  
  "Nei, det er slet ikke Vaas! _Jeg_ kjender da i alt Fald ikke saa en
  smuk By -- og Du heller ikke -- nei, Du gjør ikke! -- Ja, jeg veed
  meget godt, hvad Du vil sige! Gudbevares, Italien har sine Fortrin:
  Klimaet medfører, at Menneskenes Børn dernede kan nøies med saa faa
  Beklædningsgjenstande, at man i al Uskyldighed kan se det Meste af de
  deilige Former, Vorherre har givet dem -- hertillands aner man jo
  slet ikke, hvor mange smukke Arme og Ben, Kvinderne gaaer rundt med
  -- og Italien er et Vinland, hvor ogsaa Andre end det velhavende
  Bourgeoisie kan drikke sig glad og god i ædel Druesaft -- det er
  sandt, men hvad Skjønhed angaaer, maa jeg saa bede om Kjøbenhavn!"
  
  "Det er virkelig høist interessant at høre en Kunstner udtale sig
  saaledes," bemærkede Berner, kjendelig oplivet.
  
  "Ja, men hvorfor har ikke alle den samme rigtige Opfattelse?" vedblev
  Holst. "Hovedsagelig fordi Kjøbenhavnerne slet ikke kjender
  Kjøbenhavn!"
  
  "Det er sandt," indrømmede Berner. "De Allerfleste kjender egentlig
  ikke Andet af deres By end de Gader, de daglig passerer, og af dem
  kjender de endda kun Stueetagerne, for det falder dem saamænd aldrig
  ind at se tilveirs, undtagen naar der er Ildløs paa Kvisten."
  
  "Eller naar en kjøn Stuepige polerer Vinduer," tilføiede Holst, "det
  har De Ret i! -- Jeg vil nu slet ikke tale om, at der ikke er Een
  blandt Hundrede eller Tusinde af vore Bysbørn, som nogensinde har
  faaet Syn for de enkelte Gaders eller Kvarterers Physiognomi,
  eller som overhovedet har noget Begreb om, at en By ogsaa har
  sine forskjellige Landskaber, der i og for sig er lige saa
  characteristiske som Skoven og Stranden, Marken og Mosen, og ligesom
  de kan skifte Stemning efter Aarstiden og Belysningen."
  
  "Ja, det er sandelig vist," sagde Berner. "Som nu, for blot at nævne
  Noget, Forskjellen mellem en af de gamle, bestandig borgerlige Gader
  som Grønnegade, og saa den rolige, aristokratiske Amaliegade."
  
  "Men hvor Mange, troer De, staaer stille paa deres Vei i Amaliegade
  og glæder sig ved at se Frederik den Femtes Rytterstatue tegne sin
  Silhouet gjennem Colonnaden?" spurgte Holst. "Næsten Ingen, og det
  skjøndt der maaske ikke existerer mere end et Par Rytterstatuer i
  hele Verden, der er bedre, og Ingen, der har Mage til Indramning!
  Nei, Folk er utrolige -- jeg er, i Parenthes sagt, overbevist om, at
  heller ikke een af ti saakaldte Kunstforstandige aner, at de to smaa
  Porttaarne paa den anden Side Marmorbroen er en Perle af Barokstil --
  paa sin Vis lige saa god som Pavillonerne i Dresdens Zwinger -- har
  De været _der_?"
  
  "Nei, jeg har aldrig været udenlands."
  
  "Det er saamænd heller ikke det Vigtigste! Ministeriet giver hvert
  Aar saa og saa mange Umuligheder af begge Kjøn Stipendier til
  Udenlandsreiser: det skulde meget hellere give Mulighederne
  Stipendium til at blive hjemme og studere Kjøbenhavn for! Og veed
  De, hvad saa _jeg_ skulde være?"
  
  "Nei!"
  
  "Jeg skulde være Fører for Stipendiaterne! -- Første Dag begyndte vi
  med 'Strøget' -- naturligvis en Sommerdag, naar Damerne har lyse,
  lette Dragter og tynde, sorte Silkestrømper, som man accurat kan ane
  det Blegrøde igjennem -- _den_ Farvecombination er slet ikke til at
  gjengive! -- Naa, jeg indrømmer naturligvis, at ogsaa Morgenstunden
  kan være bedaarende, den tidlige Morgen, hvor man seer Byen vaagne,
  Vinduerne lukkes op og de fornøielige Tjenestepiger gaa til Bageren
  -- ja, jeg elsker ligefrem Morgenen, den friske, liflige Morgen -- i
  alt Fald theoretisk -- og en Regnveirsaften kan nu ogsaa have sin
  Charme, en Regnveirsaften, naar Buelamperne speiler sig i den vaade
  Asphalt -- bleggult, dirrende Lys -- charmant! Men lad os nu
  alligevel holde os til Middagstiden! -- Tænk blot, hvad der er at se
  paa Gammeltorv og Nytorv! Jeg vil slet ikke tale om, at Folk saamænd
  i Reglen ikke veed, hvilket der er hvilket -- det kan ogsaa være det
  Samme! -- men her er Borgerbyens, City'ens Centrum, her er alle
  Tidsaldere, alle Stilarter samlede paa eet Sted, her er Motiver nok
  for tyve Kunstnere og tredive Forfattere! Portalen til det gamle
  Raad- og Domhus à la Pantheon giver Torvet noget Classisk, 'Sukkenes
  Bro', der fører over til Varetægtsarresten, minder om Venedig, og
  Duerne baade om Lagunestaden og Florents. Springvandet er maaske
  nærmest gammeltysk i Characteren, men det er blevet os saa hjemligt,
  fordi vi er opfødt med det: vi har seet med Andagt paa det, naar
  Guldæblerne sprang paa Kongens Fødselsdag, og vi har seet Stenkummen
  blive restaureret og Sokkelen blive forsynet med de mærkelige
  Kobber-Knurhaner; vi kjender det en Sommerdag, naar Bassinet er en
  hel, kjølig Sø, og naar det om Vinteren i Frostveir staaer tomt --
  det er storartet! -- Og saa selve de to Torve! Nytorv er Svinenes,
  Gammeltorv Fjerkræets. Se blot paa Nytorv en Morgenstund, naar de
  rødgule, hovedløse Svinekroppe ligger i Lag ovenpaa hinanden paa
  Vognene -- _det_ er malerisk! Jeg har, i Parenthes sagt, en Bekjendt,
  der baade er Vegetarianer og Fredsven -- _jeg_ er nu kun Fredsven! --
  han siger, at det minder ham om nøgne Menneskekroppe efter et blodigt
  Slag, og Sjouerne, der bærer Svinene ned i Victualiekjelderne, det er
  Ambulancesoldaterne -- men _det_ kan jeg nu ikke være med til -- jeg
  har aldrig seet noget Slag. Nei, saa synes jeg snarere, det minder om
  det stockholmske Blodbad -- som jeg forresten heller ikke har seet --
  men deiligt er det! Og Gammeltorv, hvor Konerne sidder om
  Springvandet med slagtet Fjerkræ: Ænderne, hoved- og halsløse, ligger
  ganske upersonlige, men Hønsene, med slapt nedhængende Hals og Fjer
  paa Hovedet, de seer formelig intelligente ud, skjøndt de hænger med
  Næbbet. Og Kalkunerne med den gulnede, halv gjennemsigtige Hud -- de
  ligner gamle Hofdamer, der er stærkt nedringede -- pragtfuldt, siger
  jeg!"
  
  "Er Du ikke snart færdig med 'Strøget'"? spurgte Duborg.
  
  "Færdig?" gjentog Holst. "Det bliver jeg aldrig! -- Tænk saa blot paa
  Pladsen om Helligaandskirken, og Helligaandshuset -- se paa
  Trappegavlene _der_! Der er ikke noget andet Land i Verden end
  Danmark -- og Skaane, naturligvis -- hvor Kirkebygninger har
  Trappegavle. Og Lindeskyggerne over de gamle, slidte Gravsten --
  hvadbehager! -- Anden Dag skulde man se Fællederne og Udsigten fra
  Rundetaarn -- der er ikke noget Pompøsere end heroppefra at se Nyrops
  Raadhus skyde i Veiret og Christiansborg ligge i Ruiner."
  
  "Kalder De Ruinerne smukke?" udbrød Berner forbauset.
  
  "Ja, det gjør jeg da rigtignok! Jeg vil heller ikke haabe, man igjen
  bygger en Kasse op _der_, for den kan da aldrig blive tilnærmelsesvis
  saa kjøn som Ruinerne. -- Det var ogsaa stor Synd, de kuplede
  Marmorkirken færdig -- den var ti Gange mere malerisk som Ruin!"
  
  "Det giver jeg Dem Ret i," sagde Berner, "og da Marmorkirken aldrig
  havde været Andet end en Begyndelse, var der ingen Forpligtelse til
  at bygge den op. -- Der var ogsaa en meget eiendommelig Flora paa
  Kirkepladsen: =Papaver Rhoeas= og mange andre sjeldne Planter midt
  inde i Byen, -- ja, Ruiner har nu altid en interessant Flora: jeg
  veed, der skal voxe fire Hundrede forskjellige Planter paa Colosseum
  i Rom."
  
  "Det kan der maaske ogsaa med Tiden komme paa Christiansborgs Ruiner
  -- og det er altsaa een Grund mere til ikke at bygge dem op!"
  
  "Men seer De da slet ikke historisk paa dem?" spurgte Berner skuffet.
  
  "Nei -- jeg seer selvfølgelig kun malerisk paa dem!"
  
  "De er maaske saadan radical?"
  
  "Ja, hvad i al Verden skulde man ellers være! De vil da vel ikke
  have, jeg skal være conservativ? -- Nei, duer en Kunsner noget, maa
  han altid være i Opposition -- beredt til at holde den hellige Ild
  vedlige, selv om der imellem gaaer et af Borgerskabets Stoleben eller
  et Afgudsbillede i Løbet."
  
  "Talemaader!" indskjød Duborg.
  
  "Nei, aldeles ikke! Jeg vil have Frihed men ikke Lighed -- Gud fri os
  for _den_. Saadan almindelig Nivelleren og Udstykning over det Hele,
  saa Tilværelsen kom til at se ud som en af de lige Sidegader ude paa
  Vesterbro, det vil jeg dog bede mig fritaget for! Nei, Liv og Farver
  maa der til! Derfor holder jeg ogsaa -- skjøndt jeg er Republikaner
  af Princip -- naturligvis -- det er vi vel forresten Allesammen --"
  
  "Nei, jeg er da for den Sags Skyld saadan Høiremand," forsikrede
  Terndrup. "Bønderne har sgu alt for megen Frihed: de skulde aldrig
  havt Lov selv at drive Jagten, og de er ogsaa bleven alt for
  storsnudede af at være med at kalde Skolelærerne. -- Naa, det er nu
  ikke for _det_: Kjøbenhavnerne er ogsaa storsnudede -- ja, undskyld,
  at jeg siger det saa ligefrem -- men de troer, at Kjøbenhavn er hele
  Landet!"
  
  "Kjøbenhavn er Landets Hjerte!" udbrød Holst begeistret.
  
  "Gud veed, hvor Du gider!" brummede Duborg.
  
  "Ja, jeg er Høiremand," erklærede Terndrup igjen, temmelig
  umotiveret, "og Berner er da ogsaa --"
  
  "Hver Mand sin Lyst!" afbrød Holst ham. "Men hvad jeg vilde sige, var
  kun, at skjøndt jeg som sagt er Republikaner -- naturligvis -- saa
  holder jeg dog ubetinget paa Kongehus, Hof, Adel, Uniformer og
  Vagtparade -- malerisk, forstaaer sig -- det liver nemlig op i
  Landskabet og giver Kulører."
  
  Berner smilte. -- "Det var jo _ogsaa_ et Forsvar for Kongedømmet!"
  sagde han.
  
  "Ja, kan _De_ levere et bedre?" spurgte Holst.
  
  "Om det vilde blive bedre, beroer jo ganske paa, hvad Standpunct man
  seer Sagen fra, men at det vilde blive et andet, er sikkert nok --
  jeg er nemlig til en vis Grad nærmest en Beundrer af Enevælden."
  
  "Det var som Pokker!" udbrød Holst og saae uvilkaarligt forbauset op.
  "Kan man virkelig være _det_!"
  
  "Ja, man kan," svarede Berner. "For en Del kommer det maaske af, at
  min Stammefader, der sloges paa Volden 1659, var med at overdrage
  Frederik den Tredie Souverainiteten, og at jeg selv baade er født paa
  Slottet og døbt med Vand fra Absalons Brønd. Men hvad jeg forresten
  navnlig altid har beundret ved Enevælden -- baade herhjemme og
  andensteds -- er dens Evne til at drage Dygtigheden frem, hvor den
  findes, uden Hensyn til Anciennitet, Fødsel eller Familieforhold
  overhovedet. Den constitutionelle Stat derimod -- jeg vil slet ikke
  tale om et socialistisk Fremtidssamfund -- den bliver ganske
  naturligt alt for let en Forsørgelsesanstalt for Middelmaadigheden."
  
  "Det maa jeg sige," erklærede Holst, "det er, ærlig talt, noget af
  det Stiveste, jeg endnu har hørt! Men troer De da ikke, at Friheden i
  al Almindelighed er nok til --"
  
  Berner rystede paa Hovedet.
  
  "Naa ja, De har jo Lov at mene, hvad De vil. Fremskridtsmænd og
  Conservative trækker hver fra sin Side i Tovet, men jeg synes nu
  rigtignok, det maa være noget Trist at høre til den Side, der kun
  holder igjen, saa vi Andre kommer langsommere frem!"
  
  "Ja, var der Ingen, der holdt igjen, saa faldt sgu de, der trak, paa
  Enden," bemærkede Terndrup.
  
  "Nei, vi gjorde ikke, Høistærede," indvendte Holst, "for saa behøvede
  vi ikke at tage saa haardt fat, som vi gjør!"
  
  "Det er sandt," sagde Berner, "men var der Ingen til at holde igjen
  eller, rettere sagt, til at drage i en anden Retning, saa løb vi
  grassat og var snart derude, hvor der endnu hverken er Vei eller Sti
  -- og hvor vi slet ikke skal hen."
  
  "Hvad mener De egentlig med, at 'vi slet ikke skal derhen' -- _hvor_
  skal vi ikke hen?"
  
  "Ligeud!" svarede Berner. "Har De aldrig tænkt over, at
  Menneskeheden, Culturen, eller hvad De nu vil kalde det, aldrig
  nogensinde har bevæget sig i lige Retning mod det, vi forstaaer ved
  Maalet, men altid har krydset sig frem?"
  
  "Jo, det kan saamænd gjerne være," indrømmede Holst.
  
  "Og _det_, troer De er tilfældigt! Indseer De da ikke, at det er,
  fordi Forsynet leder Menneskekaravanen ad den Vei, den skal! -- De
  husker nok, der er noget i Physiken, der hedder 'Kræfternes
  Parallelogram', ikke sandt? Den ene Kraft drager f. Ex. mod Øst, den
  anden mod Syd, men det, der drages, føres saa hverken i den ene eller
  den anden af de to Retninger, for naar Kræfterne er lige stærke, maa
  det følge Diagonalen og altsaa føres mod Sydost."
  
  "Ja, hvad saa?"
  
  "Saa synes jeg," svarede Berner, "at begge Kræfter, baade den, De vil
  kalde det absolute Fremskridt, og den, som De formodentlig helst vil
  kalde Reactionen, har ganske samme Betydning og lige stor Ære af at
  have ført Udviklingen det paagjældende Stykke Vei."
  
  "Ja, jeg vil nu alligevel med Deres Tilladelse helst være noget af
  den Kraft, som repræsenterer Fremskridtet," sagde Holst.
  
  "Men _hvilken_ er det?" spurgte Berner med _et_ lunt Smil. "Er det,
  forat blive i Billedet, den, der drager En mod Øst, eller den, der
  drager En mod Syd -- man kan jo paastaa begge Dele!"
  
  Holst betænkte sig, lo saa og svarede:
  
  "Det er den, der trækker i ret Sydost -- naturligvis -- jeg forstaaer
  mig ikke paa at krydse! -- Men jeg kommer jo rent bort fra, hvad jeg
  vilde have sagt -- det gjør jeg nu forresten altid! -- Det var
  Farverne, troer jeg, jeg slap ved -- jeg elsker Farver!"
  
  "Ja, _Du_ er jo farvegal!" sagde Duborg.
  
  "Det skulde _Du_ nødigt bebreide mig, for Du har da havt rent
  Farvedelirium! -- Ja, jeg kan ganske vist godt give mig til at male
  et Billede alene for Farvesammenstillingernes Skyld, det vedkjender
  jeg mig. Som nu i Forsommeren: Jeg kom gaaende ad Skindergade, ned
  imod Kjøbmagergade -- det var et storartet Syn! Gaden var som klippet
  ud af en Holbergsk Komedie -- spidse Tage og glade Kviste, naar man
  saae op, et skinnende Messingbækken dinglede udenfor Barberen, og
  hængende Sørgefaner udenfor Farveren; Rundetaarns Top som Afslutning
  i Baggrunden til Venstre, og grønne Lindekroner -- jeg troer da, det
  er Lindekroner -- ud over den teglstenstækte Mur om Ehlers Collegium
  -- jeg sværmer, i Parenthes sagt, for Lindetræer!"
  
  "Og for Parentheser!" knurrede Duborg.
  
  "Ja, det er Linden, der danner Oaserne i den store By," sagde Berner,
  "og Linden er et fornemt Træ: det havde allerede Middelalderens
  Folkeviser Blik for, Linden med de sorte Stammer og de silkeblanke
  Blade, og kun de, der har Tro paa deres Slægts og deres Eiendoms
  Fremtid, planter Lind -- Parvenuer nøies med Elm -- den groer
  hurtigere!"
  
  "Det er meget muligt -- men vi slap ved Skindergade, altsaa: grønne
  Linde, nylig udsprungne, over den gamle Mur, og midt i Gaden holdende
  en kanariegul Postvogn med Postillon paa Bukken -- jeg beder Dem blot
  erindre: rød Frakke og lyseblaa Buxer -- der er ikke saa pragtfuld
  en Uniform i hele Armeen! -- Det blev ogsaa, naar jeg selv skal sige
  det, et storartet Billede!"
  
  "Hvem kjøbte det, med Forlov?" spurgte Terndrup.
  
  "Det var der sgu Ingen, der kjøbte -- naturligvis -- det hænger
  hjemme paa Væggen og længes efter at blive solgt!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Paa Hjørnet af Gothersgade og Kongens Nytorv skiltes man ad --
  alle Fire oplivde ved det ny Bekjendtskab, som man lovede hinanden --
  og sig selv -- at fortsætte.
  
  
  
  
  Hver Fredag Eftermiddag, naar Marie kom fra Theatret, stillede hun
  hos Jomfru Buxbom -- det blev en fast Regel. Saa kunde hun jo nemlig
  meddele Repertoiret for den kommende Uge, hvilket Jomfruen, skjøndt
  hun næsten aldrig mere kom paa Komedie, dog havde den største
  Interesse af at vide Besked om to, tre Timer førend almindelige
  Dødelige kunde læse sig det til i Aftenaviserne. Repertoiret
  refereredes, og Repertoiret kritiseredes, og saa fortalte Marie Løst
  og Fast derovrefra -- Jomfru Buxbom gjorde ligefrem Kaffegilde paa
  hende, og selv Madam Asters udbad sig speciel Invitation til et
  saadant.
  
  Det var jo endnu kun Smaatræk af det daglige Liv og den daglige
  Undervisning paa Theatret, som Marie kunde fortælle, men ogsaa _det_
  var jo høist interessant; i alt Fald var hun selv uhyre optagen deraf
  og syntes, at alle Andre ogsaa maatte være det.
  
  Øverst oppe i Theatret, paa "femte Sal", laa "Dansebørnene"s Værelse
  med Ovenlys, Skabe med struttende hvide Skjørter langs den ene Væg,
  og langs den anden Toiletbordene med de bevægelige Speile og Skuffer
  til Sminke og Pudder.
  
  Med bankende Hjerte traadte hun hver Morgen præcis Klokken Halvni ind
  i Dansesalen. Gulvet her skraanede som Scenens Gulv, der var Barrer
  af forskjellig Høide langs med Siderne og store Speile -- man kunde
  næsten blive bange for sig selv, syntes hun.
  
  Paa den høie Stol med Lædersædet placerede Repetiteuren sig med sin
  Violin, saa kom Børnenes Lærer, i sort Fløils Frakke og bred, hvid
  Krave, Pigerne neiede og Drengene bukkede, og saa begyndte
  Undervisningen.
  
  Naar _den_ efter en god Times Forløb var endt, kom man igjen op paa
  Værelset, fik Dansetøiet af og "Gadetøiet" paa, blev stundom sendt et
  Ærinde i Byen for en af de Voxne, spiste Frokost og begyndte saa paa
  "Læseskolen" Klokken Halvtolv.
  
  _Den_ var ikke fuldt saa morsom som Danseskolen, men hyppig -- alt
  for hyppig, mente Lærerne og Lærerinden -- blev Undervisningen
  afbrudt af Prøver. Man var iforveien sagt til af Ballettens Bud og
  sad i spændt Forventning -- Tankerne var langt fra Geographien eller
  Naturhistorien -- endelig ringede det, og man skyndte sig ned paa
  Scenen.
  
  Det var helt underligt ved de forberedende Prøver at se Herrerne i
  almindeligt Dansetøi med Sværd ved Siden og de Underofficerer, der
  blev brugt som Statister, kjæmpe i Uniform paa Grathe Hede uden
  rigtige Decorationer, og det var forfærdeligt irriterende hvert
  Øieblik at høre Capelmesteren slaa to skarpe Slag med Tactstokken i
  Nodepulten, standse Orchestret og bede det tage saa og saa mange
  Tacter om.
  
  Generalprøven, det var rigtignok noget Andet: det var som en complet
  Forestilling. Tilskuerpladsen var oplyst, Chef og Embedsmænd sad paa
  Kongesiden paa en af de første Rækker, og Alle, der hørte Theatret
  til, Costumerede og Ikke-Costumerede, fyldte Parkettet. Der blev
  kritiseret -- og kritiseret skarpt -- Theatermaleren saae første Gang
  sine nye Decorationer med den rette Staffage, og Theaterskrædderen
  beundrede sine egne Dragter.
  
  Men selv om der ikke var Prøver, var der dog nok at se, nok at
  drøfte.
  
  Hver Formiddag blev de Dragter, som Børnene skulde bruge om Aftenen,
  bragt op paa deres Værelser, og broget kunde der da se ud derinde,
  naar Englevinger, Troldemasker, Spyd og Skjolde hang paa Knagerne
  mellem de pailletterede Skjørter.
  
  Til daglig Brug var der interessantest paa Forbindelsesgangen over
  Heibergsgade. Her laa nemlig Rekvisiterne, som skulde bruges om
  Aftenen: gyldne Bægre, Frugter, Fjerkræ, Skinker og Kransekager --
  Alt kunstfærdigt fremstillet af Pap -- og stod en Ballet som "Napoli"
  eller en Opera som "Aladdin" paa Repertoiret, var der en hel
  Opdækning af Muslingeskaller og Kurve fyldte med Juveler, som
  repræsenterede mindst to Keiserdømmers Skatkamre.
  
  Smaa Udflugter paa forbudent Territorium havde Marie ogsaa gjort.
  Inde paa Maskinloftet over Sidekulisserne havde hun været med en
  ældre Kamerat -- de listede sig derind fra Dansesalen forat høre paa
  en ny Tenor, der gjorde Prøve for Capelmesteren og Directionen. Her
  gjaldt det om ikke at snuble i Mørket, thi Tove, stramme og
  "slikkede", krydsede vildsomt hinanden, som Takkelagen paa en gammel
  Orlogsmand, og der var hundrede Blokke og Tailler at falde over.
  Bøiede man sig ud over Rækværket og saae ned paa Scenen, var der saa
  dybt som i en Afgrund, men saae man opad, op mellem Soffiter og
  Herter, syntes Afstanden endnu større: Løbebroerne hang som gyngende
  Fjeldstier oppe mellem Bagtæpperne, og allerøverst oppe, hvor Øiet
  slet ikke kunde naa hen, _der_ var Snoreloftet.
  
  Det var et stort Øieblik for hende, da hun første Gang nede i
  Regisseurens Værelse hentede sine Skopenge for den forløbne Maaned;
  stort var Beløbet ikke, men det var selverhvervet Formue. Regisseuren
  var lidt nerveus: han havde just faaet to Sygemeldinger, saa der
  maatte spilles paa rød Placat, men et Par venlige Ord havde han dog
  til hende, og hun var ikke lidt stolt, da hun med sine Penge i
  Haanden ganske langsomt gik forbi Skuespillernes Foyer, hvor Døren
  stod aaben, og kastede et Blik ind i den fornemt hyggelige Sal, med
  Portraiterne af de henfarne Koryphæer paa Væggene.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om Alt det og om meget, meget Andet kunde Marie fortælle. Jomfru
  Buxbom var lutter Øre og lutter Beundring -- og denne Beundring var
  medvirkende til, at Jomfruen igjen skiftede Præst.
  
  Pastor Knastrup havde nemlig en Søndag, da han prædikede til
  Aftensang, talt mod Theatret og tilladt sig at kalde dette for
  "Satans Tempel", og _det_ var dog Jomfru Buxbom for meget. --
  "Theatret, som min salig Fader har virket ved syvogtyve Aar," sagde
  hun til Terndrup, "Theatret, hvor jeg selv har havt mine skjønneste
  og uskyldigste Glæder, og hvor Mie, den lille Guds Engel, danser
  rundt med hvide Vinger paa -- det kalder han for Satans Tempel! Nei,
  jeg vil ikke høre den Person tiere!"
  
  Og efter dette mente Terndrup, at Pastor Jespersens Actier i
  Lænestolen igjen maatte siges at staa al pari.
  
  
  
  
  Poul var ude med Vintercorvetten.
  
  Han var bleven ekviperet og photographeret i Orlogstøiet, havde gjort
  Afskedsvisiter og faaet de nødvendige Formaninger. Moderens og Fru
  Lunds gik navnlig ud paa, at han endelig ikke maatte forkjøle sig og
  saa vidt muligt ikke falde ned; Faderens gik navnlig i Retning af, at
  han ganske vist skulde se at holde sig gode Venner med de andre
  frivillige Lærlinge, men dog fortrinsvis søge nærmere Kameratskab med
  en lille Grevesøn, der var med blandt Lærlingene og saa i det Hele
  gjøre Familien Ære. -- "Hvem veed, lille Poul," sagde han, "om ikke
  din Fader naar Du kommer hjem igjen til Foraaret, kan komme ombord og
  byde dig velkommen til dit Fædreland i Uniform -- og saa skal der
  saluteres for mig: en Generalconsul skal have Salut!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Inden Poul reiste, supplerede han sine Lommepenge ved at gjøre en
  større Forretning.
  
  Han havde altid omhyggeligt samlet de islandske Frimærker, som
  Faderens Klipfiskecorrespondance bragte til Huse, og solgt dem til
  Terndrup, men ved at ransage et Par støvede Kasser paa Loftet havde
  han fundet hele Pakker gamle Forretningsbreve med ældre Frimærketyper
  paa, og den Skat havde han inden Afreisen omsat i klingende Mønt.
  
  Poul var saare vel tilfreds med Handelen -- og det var Terndrup
  ogsaa. Han læste nemlig Brevene -- det gjorde han altid, naar han
  kjøbte Frimærker udenpaa Breve -- og eet af dem læste han med særlig
  Interesse, læste det baade to og tre Gange, betænkte sig en hel Aften
  og brændte det saa i Kakkelovnen -- naturligvis efter først at have
  klippet Frimærket af.
  
  
  
  
  En Morgen i Begyndelsen af December stod Grossereren ved Pulten i sit
  Kontor, Ragna ligeoverfor.
  
  -- "Julius er vel ikke oppe?" begyndte han.
  
  "Nei -- der var Brydekamp paa en af Variétéerne iaftes," svarede
  Ragna, som var det den naturligste Ting af Verden.
  
  "Laban!" sagde Grossereren. "Sportslaban! At _det_ skal være _min_
  Søn! -- Og Moder!"
  
  "Hun er til Strikkemøde i Asylselskabet."
  
  "Aa, Asylselskabet! -- Lad de Proletarbørn gaa med bare Ben! Nei, hun
  skulde se at komme ind i den finere Velgjørenhed; i en Comité med
  Geheimeraadinder og Baronesser og Resten af de tre høieste
  Rangklasser -- eller allerhelst i en Bazar, som de Kongelige
  protegerer, _det_ gav Relief! Naa, lad mig nu bare først blive
  Generalconsul, saa kommer det nok Altsammen af sig selv. -- Har vi
  faaet noget Tilbud om Lagerrum efter Avertissementet?"
  
  "Nei, endnu ikke."
  
  "Ja, vi _maa_ have mere Plads, men det er ærgerligt nok at leie
  Lagerrum hos Fremmede, naar man i og for sig har Plads i Huset!"
  
  "Hvad vil det sige?"
  
  "Fru Lunds Leilighed, naturligvis!"
  
  "Ja, men Du kunde da ogsaa leie en Leilighed til hende -- meget bedre
  end den, hun har -- og saa lade hendes Værelser indrette til Lager."
  
  "Ja, det kunde jeg, det kunde jeg -- men det kan jeg alligevel ikke!"
  
  "Hvorfor ikke?"
  
  "Nei -- nei, det gaaer ikke! Jeg har lovet hendes Mand, lige før han
  døde, at hun skulde blive boende, saa længe jeg levede. Han var
  ganske vist en stor Kjeltring -- meget større, end Nogen aner -- men
  alligevel -- nei, det kan jeg ikke! -- Jeg er ikke overtroisk, men
  Fru Lund tør jeg ikke lade flytte, skjøndt jeg af flere Grunde nok
  ønskede, jeg kunde det. -- Nei, man har dog Samvittighed -- og Hjerte
  -- men det er dyrt at holde den Artikel paa Lager -- meget dyrt! --
  Veed Du forresten af, at jeg har kjøbt et Maleri!"
  
  "Har Du?"
  
  "Ja, kjøbt og kjøbt -- Du veed, der var en Post paa 150 Kr. for
  Høstsild, som jeg ikke kunde faae betalt hos C. J. Thomsen & Søn --
  naa, saa bød han mig en Fordring paa 100, som han havde paa en Maler
  -- Holst, hed han -- og saa gik jeg igaar op til Fyren -- han har
  Værksted henne i Grønnegade -- og ledte mig et Billede ud. Det er
  ganske livligt -- her skal Du se, det staaer _der_! -- Er det ikke
  meget net? Den gule Postvogn og Postillonen -- man kan strax se, hvad
  det skal forestille!"
  
  "Hvor skal det hænge?" spurgte Ragna.
  
  "Jeg har tænkt mig inde i Dagligstuen over Sophaen -- det vil glæde
  din Moder!"
  
  "Ja, jeg troer nu ellers, Moder hellere vilde have nyt Betræk paa
  Sophaen."
  
  "Saa? -- Naa, ja, men det kunde jeg jo ikke faae hos Maleren! Du veed
  ogsaa, der er en Fugtplet _der_ i Muren, som ikke vil gaa bort -- det
  er nu meget for den Plets Skyld, jeg har kjøbt Billedet."
  
  "Naa, ja, til at dække med kan det jo altid bruges," sagde Ragna, og
  saa taltes der ikke mere om Billedet.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Poesi og Kunst var Frøken Ragna aldrig kommen i nærmere Forhold
  til.
  
  I Skolen havde hun læst Literaturhistorie, og paa Foraarsudstillingen
  havde hun i Reglen været een Gang hvert Aar -- det var omtrent det
  Hele. Poesi og Kunst var for hende en Luxus, som man kunde
  beskjæftige sig med, om man havde Lyst, og Kunstnerne og Poeterne
  selv en Pariakaste -- Folk, der aldrig førte ordentligt Regnskab, og
  store Egoister, som kun brød sig om deres Kunst og lod Familien suge
  paa Labben.
  
  -- Og dog havde der været een Gang i hendes Liv, hvor hun havde faaet
  et andet Indtryk af Kunsten og af et Kunstnerhjem.
  
  Hun var som Skolepige bedt til Fødselsdag hos en Kamerat, hvis Fader
  var Maler -- Kunstmaler. Hjemmet var vistnok temmelig tarveligt, og
  Tractementet ligesaa, men de spiste til Aften i Atelieret, hvor der
  hang fuldt op af Studier, og Veninden -- Datteren -- kjendte dem alle
  udenad, deres Tilblivelse og senere Skjæbne, fremhævede særlig _den_,
  hvorefter det Billede, der fik Aarsmedaillen, var malet, og var
  tydelig nok stolt af sin Fader -- stolt af at have netop en Kunstner
  til Fader.
  
  _Den_ Veninde havde Ragna aldrig villet have hjem i Store Kongensgade
  -- om det nu var, fordi hun syntes, at Store Kongensgade var for god
  til hende, eller hun til Store Kongensgade, det var hun vist knap
  klar over selv.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Julius kom ind, naturligvis gabende, og Faderen gav ham den
  sædvanlige Overhaling for hans sene Tilsynekomst, men den idrætlige
  Yngling erklærede, at naar de blot vilde lade være med at kalde paa
  ham, skulde han nok komme op i ordentlig Tid: det var den evindelige
  Banken paa Døren, der forstyrrede ham i hans Toilette, saa det tog
  dobbelt saa lang Tid, som det ellers vilde gjøre.
  
  Saa kom Posten.
  
  "Tak!" udbrød Grossereren, da han saae Udskriften paa et af Brevene.
  "Nu har vi Vennebjergerne til Terminen!"
  
  -- "Vennebjergerne" var hans to gamle, ugifte Fastere, der i Sorø
  Kanten eiede en større Gaard, "Vennebjerg", efter hvilken de i Reglen
  benævnedes.
  
  "Ja, _jeg_ holder nu af Tanterne, og _de_ af mig," sagde Ragna.
  
  "Det er sgu en underlig Smag!" erklærede Julius.
  
  "Fra deres eller fra min Side?" replicerede Ragna, men uden at faae
  noget Svar.
  
  -- "Aa, det skulde forbydes Familie fra Landet at komme ind og genere
  Folk!" raabte Grossereren arrigt. "Og saa skal vi have Fader hængende
  her i de Dage -- han bestiller jo ikke Andet end at gaa rundt og
  ærgre sig og være ondskabsfuld!"
  
  "Bedstefader kommer da sjeldent nok!" sagde Ragna.
  
  "Er det maaske min Skyld! -- Aa, husk at lade Moder vide, at Tanterne
  er under Opseiling!"
  
         *       *       *       *       *
  
  "_Vennebjergerne_" havde saa at sige tilbragt hele Livet -- de var
  nu om ved de Halvfjerds -- paa deres Fødegaard.
  
  Den Ene hed _Hanne_, den Anden _Sine_.
  
  Hanne saae ikke godt, og Sine hørte ikke godt, men den Ene hørte, og
  den Anden saae for dem Begge -- de mindede i saa Henseende om
  Troldene i Eventyret, der tilsammen kun havde eet Øie, som de
  skiftedes til at bruge.
  
  Forresten havde de et Jernhelbred -- "Nerver af Staaltraad," sagde
  Grossereren -- forstod ikke, at Nogen kunde være syg og foragtede i
  Grunden dem, der var det.
  
  De talte altid i første Person Pluralis og sagde virkelig ofte ganske
  det Samme omtrent paa samme Tid -- det vil sige, Sine, der ikke hørte
  saa godt og var en Smule langsommere i Vendingen end Hanne, sagde
  ikke sjeldent det Samme, som Søsteren havde sagt lige iforveien, og
  heraf kom det, at Ingen nogensinde tænkte paa at citere en Replik af
  en enkelt af Søstrene, men man sagde altid: "Tanterne siger" og
  "Tanterne mener".
  
  De lignede ogsaa hinanden som to rynkede Tvillingæbler, gik altid i
  ens Dragt og saae nærmest ud som forklædte Mandfolk. Gaarden drev de
  i Endrægtighed ganske paa egen Haand, og de drev den, saadan som
  deres Fader havde drevet den -- fordelagtig var Driften neppe.
  
  Nutiden og nyere Opfindelser overhovedet saae de ned paa. Postvæsenet
  betragtede de som en Institution, man til Nød kunde betro mere
  ligegyldige Forsendelser, men vigtigere Meddelelser maatte kun sendes
  pr. Bud, og aabne Brevkort bragte dem ligefrem i Harnisk: "dem kan
  jo Landposten læse i, hvad man skriver," sagde de, "og det er da
  ikke Meningen!" Jernbanerne benyttede de ikke, men naar de i
  Terminstiderne skulde til Byen, kjørte de altid hele Veien i den
  gamle Calesche, bedede i Ringsted og Roskilde, og havde skaaret
  Smørrebrød og Solbærrom med i Magazinet under Sædet.
  
  Som ugifte nærede de et indgroet Had til Ægteskabet og betragtede det
  egentlig nærmest som staaende lige med at begaa et Feiltrin, naar en
  ung Pige af Familien gik hen og giftede sig. -- "Ragna, hende kan man
  stole paa," sagde de, "hun gifter sig aldrig", og Ragna elskede de.
  
  At de saae ned paa Kjøbenhavn og Livet _der_, er en Selvfølge. --
  "Det har ikke været Vorherres Mening, at Menneskene skal klumpe sig
  sammen og bo i sex, syv Lag ovenpaa hinanden," forsikrede de -- men
  _kom_ de til Byen, vilde de dog alligevel nok se, hvad Nyt der var,
  og gjerne høre Noget om det moderne Sodoma for siden i Ro at kunne
  forarges over det hjemme paa Gaarden -- det gik de lange Aftener saa
  godt med.
  
  
  
  
  Til Klokken Fire om Eftermiddagen den 11. December havde
  Vennebjergerne meldt deres Ankomst, men allerede flere Timer
  iforveien var Alt i Orden til deres Modtagelse i Grossererens Hus.
  
  Fruen gik nerveus rundt og tørrede for tyvende Gang det Støv, som
  ikke var, af Møblerne, rensede Nøglehullet med en Fjer og gjorde smaa
  Afstikkere ud i Kjøkkenet forat se til Maden; vel erklærede nemlig
  Vennebjergerne altid, at de ikke satte mindste Pris paa Mad og
  Drikke, og at Levemaaden i Kjøbenhavn var alt for overdaadig, men
  ikke desto mindre holdt de dog nok af, at der kræsedes lidt op for
  dem, thi -- som de engang havde sagt -- "kogt Lax, Kalvesteg og
  Lagkage, det kan være meget godt, men det er dog ikke _det_, man
  tager til Kjøbenhavn for!"
  
  Grossereren havde længe før Tiden trukket sig tilbage fra Kontoret og
  sad i Julius' Værelse til Gaarden, hvor han ærgrede sig saadan over
  Photographier af Bech-Olsen og andre halvnøgne "stærke Mænd", at han
  næsten Ingenting fik bestilt. Til Gaden vilde han imidlertid ikke
  sidde, for han ønskede ikke at overvære "den afdøde Diligences
  Ankomst med Tanterne og se Melmanden ligeoverfor ligge i Vinduet og
  grine."
  
         *       *       *       *       *
  
  Paa Slaget Fire kom Caleschen -- den gamle Andrees satte en Ære i at
  være lige saa præcis som en kongelig Kusk.
  
  En stor, slidt Sælhundeskinds Kuffert, to Hatæsker og en Uendelighed
  af Kurve blev læsset af Vognen og baaret op, og først da begge
  Tanterne havde forvisset sig om, at hele deres Bagage var i Behold og
  Intet glemt, løb de op ad Trappen -- to Trin tog de i hvert Spring.
  
  Hænge deres Overtøi i Entreen kunde de imidlertid ikke -- det
  maatte nødvendigvis lægges paa Sengen, og før Kufferterne var
  pakket helt ud og Pyntekapperne anbragt paa medbragte Stativer
  foran Toilettespeilet, var der ikke Tale om at formaa dem til at
  gaa tilbords.
  
  Endelig var dog Forberedelserne endt, og Tanterne kom ind i
  Dagligstuen, opdagede strax Maleriet -- som de fandt græsseligt --
  følte paa de nye Portièrer og kyssede skiftevis Ragna hvert andet
  Minut.
  
  -- "Hvor er vores Broder?" lød det pludselig paa een Gang fra dem
  Begge, da Døren til Spisestuen blev lukket op.
  
  Grossereren forklarede dem, at hans gamle Fader var til Møde i "det
  forenede Begravelsesselskab af 1762", men at han vilde komme næste
  Dag; hermed erklærede Tanterne sig nogenlunde tilfreds, tog dygtigt
  for sig af Retterne men raisonnerede over, at de fik Conditor-Is og
  ikke hjemmelavet Dessert.
  
  Aftenen gik ellers med Udspørgen om alle mulige Forhold fra Tanternes
  Side og detaillerede Besvarelser fra Familiens Side.
  
  Pouls Valg af Livsstilling misbilligede de i høi Grad: "der har
  aldrig før været Nogen af vores Familie, der er gaaet til Søs," sagde
  de, "men vi er blevet paa Landjorden og har ernæret os mere eller
  mindre honnet -- Pjank!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Næste Morgen var de oppe Klokken Sex og var saa heldige, da de
  aabnede deres Sovekammerdør, at møde Julius, som netop nu kom hjem.
  Da de ikke kunde tænke sig en saadan Afgrund af Fordærvelse som at
  være ude om Natten, fik Julius -- for første og sidste Gang i sit Liv
  -- Ros af dem. -- "En Døgenigt er han," sagde de altid siden, "men
  han er alligevel den Eneste i Huset, som er Morgenmand -- hvad sandt
  er, skal være sandt!"
  
  Førend det endnu var rigtig lyst, var de paa Gaden. Tage en Droske
  kunde naturligvis ikke falde dem ind, og i Sporvogn maatte man jo
  sidde ved Siden af Hvemsomhelst, følgelig _gik_ de -- hele Dagen --
  op og ned ad Gaderne og op og ned ad Trapper. -- "De bentrainer sgu!"
  sagde Julius.
  
  Ærinder havde de mangesteds. Rundt i Butiker forat gjøre Indkjøb --
  de _saae_ nu paa betydelig Mere, end de _kjøbte_ -- henne hos
  Procuratoren, som besørgede deres Pengeaffairer, og oppe hos Jomfru
  Buxbom, deres gamle Barndomsveninde.
  
  -- "Nei, Sine! Og Hanne!" udbrød Jomfruen. "Er det virkelig Jer!
  Velkommen skal I rigtignok være -- og tusind Tak for den deilige
  Slagtemad, jeg fik forleden!"
  
  "Ja, Du gav den naturligvis væk strax, Mille!" sagde Hanne, og et
  Øieblik efter sagde Sine: "Du forærede den formodentlig bort, ligesom
  Du havde faaet den!"
  
  Kaffen kom paa Bordet, Søstrene kritiserede Fløden og drøftede det
  interessante Spørgsmaal, om den var forfalsket med Kartoffelmel eller
  med Maizena, og saa kom -- som lokket af Kaffelugten -- Frøken
  Hansen, der lige havde været henne at synge til en civil Begravelse i
  Garnisons Kirke.
  
  Hun kunde en ganske ny, styg Historie om en ung Kone, der var bleven
  forladt af sin Mand, og dette gav Vennebjergerne Anledning til at
  fremhæve sig selv som dem, der ikke havde indladt sig paa saadanne
  tvivlsomme Vidtløftigheder som Ægteskab.
  
  Jomfruen tillod sig en beskeden Bemærkning om, at _hun_ jo da heller
  ikke var gift, men den skulde hun hellere have holdt for sig selv,
  thi som stukket af en Brems udbrød begge Søstrene i Munden paa
  hinanden:
  
  "Nei, tal _Du_ bare ikke med, Mille, for _det_ er saamænd ikke _din_
  Skyld: Du har aldrig været paalidelig! Havde _Du_ kunnet faae en
  eller anden Bierfiedler eller Bajads, havde Du taget ham med
  Kyshaand, for der er Gjøglerblod i Dig, Mille -- din Fader var jo
  ogsaa Korist!"
  
  Efterat denne Salve var afgivet, skyndte Frøken Hansen sig
  forskrækket bort, og dette benyttede Vennebjergerne sig af til at
  spørge "Mille" ordentlig ud om hendes Skole.
  
  "Du har ni Elever," sagde de, "naa, de fire gaaer frit, og de tre
  betaler ikke regelmæssigt -- det kan Du umuligt leve af, Mille! --
  Maa vi se en Statusopgjørelse?"
  
  Var der Noget, Mille Buxbom vidste sin Samvittighed fri for, saa var
  det Statusopgjørelser og Regnskab overhovedet. Hun saae derfor ogsaa
  overordentlig ulykkelig ud, men hendes Veninder rystede paa Hovedet
  og sagde:
  
  "Paa den Maneer kan Du aldrig lægge Penge op, Mille!"
  
  Mille indrømmede stiltiende og angergivent Factum, og efterat have
  givet mange Formaninger og en klækkelig contant Julegave forlod
  Vennebjergerne hende.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Til Middagen kom deres Broder -- "_den gamle Grosserer_", som han
  kaldtes.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han var henved de Firs, men rask og rørig, lille og indskrumpen med
  smaa, stikkende, urolig flakkende Øine og et grimt Smil.
  
  Da han i sin Tid trak sig ud af Forretningen, flyttede han til
  Frederiksberg og levede der hovedsagelig af at ærgre sig -- navnlig
  over Sønnen.
  
  -- "Han slaaer stort paa, gjør Jesper," sagde han, "Gud maa vide,
  hvor længe _det_ kan holde -- men af _mig_ faaer han ikke en
  Skilling!" og Sønnen paa sin Side sagde: "Fader tænker og calculerer
  stadigt en detail -- han mangler det mercantile Overblik!"
  
  For den Gamle var og blev Vestergade Jordens Centrum, og Vestergade
  passerede han, _hvor_ i Byen han end skulde hen. -- "Men der lugter
  ikke mere, som der gjorde i min Tid," sukkede han, "dengang kunde man
  mærke Sildelagen og de harske Klipfisk helt ud paa Halmtorvet -- det
  kan man ikke nu!"
  
  Tiden gik brillant for ham, thi han traskede gjerne paa sin Fod helt
  ud til Østerbro, naar han havde hørt, at man _der_ kunde faae
  Risengryn to Øre billigere Pundet end andre Steder, og havde han
  ikke Andet at bestille, kunde han godt tilbringe en halv Dag med at
  pille rustne Søm ud af gamle Pakkasser og banke dem lige -- saa havde
  han dog baade udrettet Noget og tjent Noget, syntes han.
  
  Udenfor det Daglige undte han sig ogsaa smaa uskyldige Adspredelser
  af den Slags, som ikke kostede Noget. Sommer Søndage stillede han
  saaledes jevnlig ved Klampenborg Stationen forat fornøie sig over
  dem, der kom for sent til Toget, og i stærk Blæst kunde han godt et
  helt Kvarteer tage Post paa et Gadehjørne, hvor der var rimelig
  Udsigt til, at Hattene hyppig vilde blæse af, saa at han kunde more
  sig ved at se de barhovede Eiermænd løbe efter dem.
  
  I Aviserne var det først og fremmest Falliter, der interesserede ham.
  -- "Naa, nu er _han_ da endelig røget af Pinden!" kunde han sige med
  et særeget Behag. "Ja, jeg har længe ventet paa det!" Og saa var han
  i forholdsvis godt Humør den Dag og gik om med et Smil over hele
  Ansigtet. Det Samme var Tilfældet, naar han uformodet hørte noget
  Ondt om en Mand, især naar han hidtil ikke havde hørt noget
  Ufordelagtigt om ham, men han var for saa vidt nøisom, som han ogsaa,
  i Mangel af Bedre, tog til Takke med at høre, at en Mand havde en
  Søn, der ikke artede sig vel -- det bestyrkede dog hans Tro paa
  Menneskeheden.
  
  Saae han i et Kjeldervindue en Reclameseddel fra et af Smaabladene,
  hvoraf det fremgik, at En eller Anden maatte være taget rigtig under
  Behandling, kunde han gjerne staa fem Minuter og betænke sig, men det
  endte dog altid med, at han gav sine to Øre ud for Bladet, og selv om
  han ikke kjendte Den, der blev skjældt Hæder og Ære fra, gned han sig
  dog i Hænderne og mumlede: "_Den_ er sgu god! _Den_ kan han være
  længe om at hoste af sig!"
  
  Familien frygtede ham og hadede ham, og af sine egne betragtedes han
  nærmest som et Slags Husspøgelse eller =spiritus familiaris=, der gik
  igjen ved høilys Dag og altid varslede Ondt. Selv hans gamle Søstre
  var i Virkeligheden gladest, naar han var borte, og Ragna forsvarede
  ham nok til en vis Grad, men kunde alligevel ikke udstaa ham.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Godaften i Stuen," sagde han, da han kom ind. "Godaften, Hanne,
  og Godaften, Sine! -- Nei, hvor I har skjæmmet Jer, siden jeg saae
  Jer! Det bliver nok sidste Termin, vi sees!"
  
  Denne Vending gjorde imidlertid ikke den tilsigtede Virkning, thi han
  havde regelmæssigt benyttet den de sidste ti Aar, og man gik tilbords
  uden flere Giftigheder.
  
  Den Gamle passede sin Mad, og først da der ved Desserten blev budt
  Æbler om fra Familiens eget Landsted, blev han livlig og morede sig
  med at regne ud, hvad hvert Æble stod Sønnen i, og efterat Regnskabet
  var opgjort, tilføiede han smilende: "Ja, har _Du_ Raad til det,
  lille Jesper, er det jo godt!"
  
  Kort efter Kaffe gik han, medtagende tre Stykker Sukker i
  Vestelommen; det tog han altid med til sin The næste Morgen, og han
  lod pligtskyldigst, som om han troede, at Ingen saae eller vidste
  det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hen paa Aftenen vilde Julius knibe ud fra Familietheen, men Faderen
  mærkede det og sagde snærrende:
  
  "Nu skal Du vel paa Variété -- Laban!"
  
  "Hvad er egentlig en Variété for Noget?" spurgte saa Tanterne. "Vi
  har saa tidt læst om det i Aviserne, men vi har aldrig seet saadan
  en!"
  
  "I kan jo gaa med _mig_!" sagde Julius grinende, men rigtignok uden
  noget Øieblik at kunne tænke sig blot Muligheden af at blive taget
  paa Ordet.
  
  "Top!" sagde Tanterne imidlertid. "Vi vil ikke gaa i vores Grav uden
  at have seet en Variété!" Og til Trods for den øvrige Families
  lydelige Protest tog de Overtøiet paa og kjørte ad Vesterbro til med
  Julius, der fandt det hele sjou nok for en Gangs Skyld.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ret længe blev de dog ikke i Kunstens Tempel.
  
  Hanne sagde hvert Øieblik: "Sine, hvad er det, man seer nu?" og Sine
  spurgte hvert Øieblik: "Hanne, hvad er det, hun synger?" saa tilsidst
  var en af Tjenerne lige ved at vise dem ud, fordi de forstyrrede
  Forestillingen.
  
  Indignerede reiste de sig, og da de var kommen vel udenfor, havde
  hver af dem for første Gang i længere Tid en virkelig selvstændig
  Replik. Hanne sagde nemlig: "Sine, Du kan være glad ved, Du ikke
  hører saa godt, for der var en tysk Mamsell, der sang en meget
  uanstændig Vise," og Sine svarede: "Hanne, vær Vorherre taknemmelig
  for dit svage Syn: der var et fransk Fruentimmer, som havde næsten
  Ingenting paa!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Dag reiste Vennebjergerne og rystede Støvet af deres Fødder, og
  Grossererfamilien trak lettet Veiret.
  
  
  
  
  Midt i Terminen blev det Vinter i Byen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Himlen mørknes og bliver hel blaasort, i to Timer gaaer man og venter
  som paa et optrækkende Uveir -- endelig begynder det.
  
  Først løber der over Torve og Pladser som hvide, bølgende Røglinier
  af fin, fygende Sne, og et Par Øieblikke efter er Mellemrummene
  mellem Brostenene hvide, saa at Torvet seer ud som en Mur med Kalk
  mellem Fugerne.
  
  Saa først kommer det rigtige Snefog med de store Fnug, der hvirvler
  og jager rundt -- man forstaaer ikke, hvordan noget kan naa ned, thi
  følger man med Øinene et enkelt, hvirvles det rundt, til Siden og
  opad, og forsvinder i Sværmen, den tætte, rastløse Sværm, gjennem
  hvilken Kirkespirene kun skimtes som Skygger bag et Florteppe.
  
  Folk slaaer Kraverne op om Ørene, dækker sig, holder paa Hattene og
  seer ud, som om de hele Tiden skulde hilse, men Alle er de
  fornøiede, vexler Ord med tilfældig Forbipasserende, som de aldrig
  før har truffet -- det er ganske anderledes end i Regnveir, som kun
  gjør Menneskenes Børn gnavne.
  
  Stormen tager til. Aabne Pladser skyes saa vidt muligt af
  Fodgjængerne, Paraplyen maa slaaes ned, inden man dreier om Hjørnet,
  og skrøbelige gamle Koner venter taalmodigt paa, at en Betjent eller
  anden barmhjertig Sjæl skal lodse dem over Gaden.
  
  Saltvognen med fire dampende Heste for søger at holde
  Sporveisskinnerne farbare, men det gaaer kun til en Tid, saa standser
  Trafiken. Det ryger fra Tagene, og det fyger langs Husrækkerne,
  Kjeldervinduerne dækkes, og naar en Butiksdør aabnes, smutter en
  nysgjerrig lille Lavine med ind.
  
  Endelig standser Stormen, og Fodsporene faaer Lov at blive staaende
  ude i den hvide Ørken; snart er der hele Stier over Torvene, Skovle
  og Koste faaer travlt, Vognmændene begynder at kjøre Sne bort, en
  enkelt Kane viser sig i Gaderne, og Terndrup faaer landlige
  Anfægtelser, tænker paa Sporsne og Klapjagt og maa have Violinen frem
  om Aftenen.
  
  -- Frosten tager til, og dobbelt koldt synes Alt, naar man seer paa
  de døde Springvandskummer eller paa Statuerne, der har hvid Kalot og
  hvidt Skjæg. Henne paa Frue Plads bombarderer Drengene Broncebusterne
  med Sneboldte -- Kirkeskolerne kiler løs paa Martensen og Mynster,
  Metropolitanerne lader det fortrinsvis gaa ud over Madvig.
  
  Sultne Krager skriger fra et enkelt, afsides Tag, Musviten hakker i
  den frosne Steg udenfor Kjøkkenvinduet, og Spurvene tager
  Standkvarteer ved Droskernes Holdepladser, hvor de lever høit paa den
  spildte Havre og stundom gjør et samlet Choc imod en forsulten
  Bogfinke, der er kommen til Byen uden at være Medlem af den stedlige
  Fagforening.
  
  Folk, der spadserer og har Tid til at spadsere, gaaer ind i Kongens
  Have og Ørstedsparken -- i Ørstedsparken er der kjønnest.
  
  Nedenfor den saarede Galler er der aabent Vand, og ved Solnedgang
  falder der messinggule Lysreflexer hen over det. Skrænten ligeoverfor
  er hvid -- et Par Graner og Thujaer tegner sig helt sorte paa den.
  Hundreder af Maager er trukne herind fra Stranden, svømmer husvant om
  eller sidder ubevægelige paa Iskanten. Af og til letter hele Sværmen
  ganske umotiveret, flyver nogle Gange frem og tilbage, holder sig
  vippende med Vingerne paa samme Plet og seer undertiden ud som en
  Flok af mægtige, hvide Sommerfugle.
  
  Mod Aften kommer Krager langsomt trækkende, og pludselig suser med
  Iltogsfart to Vildænder gjennem Luften og kaster sig i Vaagen. En
  Svane kommer majestætisk brusende hen imod dem, men standser
  pludselig, betænker sig og vender om -- det "Vilde" imponerer den
  uvilkaarligt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Herinde mødes Berner og Terndrup, Holst og Duborg.
  
  Holst maler med valne Hænder et af de smaa Billeder, han gjør for sin
  egen Fornøielse, Berner og Terndrup bestemmer Vildænderne som
  Brunnakker (d. e. =Anas Penelope=), og Duborg erklærer, at det
  Smukkeste, han overhovedet kan tænke sig, er Sollys, der falder
  gjennem en hvid Maagevinge -- "men det kan ikke engang gjengives i
  Underglasurfarver!"
  
  Saa skilles de Fire igjen ad efterat have aftalt at mødes en Aften
  mellem Jul og Nytaar.
  
  
  
  
  Nu ligger Julen i Luften, Alt er Travlhed.
  
  Butiksvinduerne pyntes med Gran og hele smaa Juletræer, de Handlendes
  private Leilighed maa gjøre Tjeneste som Udstillingslocaler, og Alt
  figurerer nu under Navn af "Julegaver": nyttige Julegaver og billige
  Julegaver, belærende Julegaver for Børn og Julegaver for voxne
  Herrer.
  
  Alt fixes op og pyntes, Slagterne giver Grisene Citron i Munden, og
  Tobakshandleren sætter Mavebelte om alle sine Cigarer. I Hovedgaderne
  kjører Herskaber rundt i egen Vogn og gjør deres Indkjøb i god Tid,
  og unge Piger "hjælper" hinanden med -- til Kræmmerens Fortvivlelse
  -- at vælge Julekort.
  
  Godstogene bringer hele Ladninger af Graner -- Skoven kommer til Byen
  -- og paa Amagertorv sidder Mutter mellem alle sine Juletræer med
  uldent Tørklæde om Hals og Hovede, og mens Handelen gaaer livligt, og
  Bydreng efter Bydreng tager et solgt Træ paa Nakken og skridter
  afsted, nyder hun alt imellem en Slurk af den varme Kaffe, der
  damper i Spølkummen.
  
  Paa Posthusene staaer Folk i Queue forat faae afleveret deres Pakker,
  og de gule Postvogne og Char-à-banc'er med de mange røde Postbude
  kjører tre Gange saa hyppigt som ellers og tager sig dobbelt saa godt
  ud paa den hvide Sne -- det er Noget for Holst at se paa!
  
  Nye Bøger vælter ned fra Himlen, ligesom Sneen, Anmelderne maa sidde
  oppe hele Natten, og Aviserne udkommer med tre Tillæg.
  
  Udenfor Victualiehandlerne hænger Knipper af Gjæs, Julens nationale
  Fugl. I de fine Gader er de pænt plukkede, men i Smaagaderne og ude
  paa Broerne er Skindet revnet og hullet; fattige Børn seer med store
  Øine paa dem og taber Næse og Mund over Udstillingen i deres egen
  Urtekræmmers Vinduer: her er hængt et halvt Dusin blege Appelsiner op
  paa et Par Grangrene, og under dem ligger et Hav af simpel Confect i
  skrigende, giftige Farver -- tænk, hvilken Herlighed! -- Hvad bruges
  der ikke af Indpakningspapir, og hvor mange Mile Seilgarn gaaer der
  ikke med!
  
  Alt er Travlhed, Alt er Forventning. Men Julius tænker med Gru paa de
  mange forestaaende Helligdage, da Alt er lukket, den gamle Grosserer
  ærgrer sig over de Penge, som Sønnen naturligvis giver ud, og Ragna
  flygter fra Selskabeligheden, ud paa Landet til Vennebjerg. Forinden
  har hun været ovre hos Fru Lund med en Foræring til Marie og med et
  Brevkort fra Poul; det var fra Malta: han har det godt og er kun een
  Gang falden ned ad en Trappe men slap -- mærkeligt nok -- med kun at
  brække Kravebenet.
  
  Mille Buxbom har frygtelig travlt: i flere Uger har Børnene omtrent
  ikke bestilt Andet end at klistre Julestads, og selv laver hun Snese
  af smaa Papirs Danserinder med korte, luftige Florsskjørter; de
  hænger paa Traade over hele Værelset, og hun synes, de ligner Marie
  allesammen. En Kasse ankommer fra Vennebjerg; den har været ventet
  med Længsel, ikke blot af hende, men ogsaa af Maskinmandens Kone og
  af Madam Siegler.
  
  Og saa kommer omsider Juleaften. Alle Juleroser i hele Byen er
  udsolgt -- baade Blomsterhandlernes og Ernst Bojesens --
  Kirkeklokkerne kimer, og fra Frue Kirke falder Lyset i Strimer ud paa
  Sneen. Her er Berner og Terndrup til lithurgisk Gudstjeneste, og fra
  _den_ gaaer de hjem til Berner -- det er en fast Regel.
  
  
  
  
  Efter truffen Aftale mødtes Holst og Duborg sammen med Terndrup hos
  Berner en Aften mellem Jul og Nytaar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Berner boede paa en første Sal i Nyhavn ligeoverfor
  Charlottenborgsiden, og her havde han boet, lige siden han efter
  Faderens Død havde maattet flytte fra Slottet og "Absalons Holm".
  
  Nyhavn tiltalte ham, mest vel fordi dette Kvarteer midt inde i Byens
  Centrum, lige op til "Hallandsaas", har bevaret saa Meget af det
  gamle, det maritime Kjøbenhavn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Mast ved Mast viser der sig i Kanalen, ikke Skyskrabere med Mers og
  Ræer, som man seer dem paa Indrerheden, men Smaamaster i Everter og
  Galeaser, der farer paa Island om Sommeren, men som med strøgen Stang
  og skalkede Luger overvintrer i Nyhavn.
  
  Husrækkerne er -- heldigvis, finder Berner -- af meget forskjellig
  Høide og kan i Halvmørke næsten gjøre Indtryk af et takket
  Fjeldlandskab; adskillige spidse Gavle vender ud til Gaden og forøger
  det "hollandske" Indtryk, og enkelte stilfulde Huse er her fra gammel
  Tid med Neptun og Mercur i broderligt Sandstensrelief over Porten.
  
         *       *       *       *       *
  
  I saadant et Hus boede Berner. I Kjelderen var der til den ene
  Side Forhyringskontor og Logis for Søfolk, kjendetegnet ved to
  af de engelske Fayencehunde -- med forgyldt Halsbaand og Hængelaas
  -- og en hvid Koralblok i Vinduet; til den anden Side var der
  Skibsprovianteringshandel med en grønmalet Skibskiste udenfor, og
  Seler, kulørte Prospectlommetørklæder og Shagpiber indenfor Ruden. I
  Stuen var der Dampskibsexpedition for et Par udenlandske Linier, og
  her saaes i Vinduet en Kjæmpedamper, der uden saa meget som at krænge
  hjulede sig frem over Atlanterhavets let krusede Flade.
  
         *       *       *       *       *
  
  Til bestemt Tid kom Selskabet. Berner havde hørt sine Gjæster paa
  Trappegangen -- en deilig bred Trappegang med lave Trin og
  Mahognirækværk -- og lukkede selv op; de fik Tøiet af ude i Entreen
  og kom ind i den forreste, store men lavloftede Stue.
  
  -- "Her er forfærdelig hyggeligt!" udbrød Holst.
  
  Og hyggeligt var her.
  
  Perlemalede Reoler stod fra Væggene ud paa Gulvet, Møblerne var af
  gult poleret Birketræ fra Aarhundredets Begyndelse, og overalt, paa
  Væggene, Dørene og Enderne af Reolerne, hang i gamle Rammer
  Kobberstik af det forsvundne Kjøbenhavn.
  
  Duborg gik rundt og saae paa de mange Bøger med en uvilkaarlig
  Respect for den Lærdom, de repræsenterede, Holst betragtede Rammerne,
  og Terndrup gjorde sig det strax mageligt i en Lænestol.
  
  Berner skjænkede til en Begyndelse selv The og bød sine Gjæster den
  af kulørt decorerede Kopper af kjøbenhavnsk Porcelain -- selvfølgelig
  gamle -- Cigarerne blev tændt -- selv røg Berner lang Pibe -- det
  Hele tegnede til at blive en rigtig behagelig Aften.
  
  -- "Jeg har egentlig aldrig tænkt mig, at Thevand var Noget, man
  saadan kunde drikke, undtagen naar man havde Influenza," sagde Holst,
  "men det smager i Grunden godt!"
  
  Man saae paa Kobberstikkene, og man mødtes i skjøn Enighed om, at det
  gamle Kjøbenhavn var smukkere end det ny -- "Nyrops Raadhus
  naturligvis undtaget," tilføiede Holst.
  
  "Og man gjør det Muligste for at ødelægge det Kjønne, der endnu er
  tilbage," vedblev han. "Som nu f. Ex. Nyhavn! Hvor i Verden findes
  der Mage til det Prospect, som Nyhavn _har_ frembudt og kunde
  frembyde, seet fra Kongens Nytorv! Men hvad gjør man: man lægger
  Bethelskibet og det uartige Hus foran, saa at Prospectet gaaer
  fløiten! -- Nei, den Dag, da Bethelskibet af Holmens Provst -- som
  det vel sagtens maa sortere under -- faaer Ordre til at stryge
  Commandoen, og da Huset synker i Jorden, den Dag giver jeg Bourgogne!
  -- Bourgogne er nemlig, i Parenthes sagt, den ædleste af alle Vine,
  den eneste, der i Grunden fortjener Navn af Drueblod. Bourgogne er
  herlig -- men til daglig Brug kan den desværre kun nydes af det
  velhavende Bourgeoisie."
  
  Fra Kobberstikkene gik Samtalen over til Berners egentlige Studium.
  
  Holst og Duborg lyttede som til et Eventyr, da Berner fortalte dem om
  Kjøbenhavns Fauna og Flora, om Fugletræk og Plantevandringer --
  Haveplanters Udvandring til Marken, og nye Planters Opdukken og
  Forsvinden paa Lossepladser og Ruiner. Med stor Interesse hørte de om
  =Trifolium resupinatum=, der havde voxet ved Thorvaldsens Musæum og
  senest muligvis var funden i Store Kongensgade i Grosserer Langes
  Gaard, og med endnu større Interesse hørte de om den sorte Rotte --
  Terndrup saae imens i en Bog.
  
  Ikke uden en vis Veltalenhed skildrede Berner, hvordan den sorte
  Rotte i umindelige Tider havde været eneherskende paa sit Omraade i
  det hele Europa, i Kjelder og paa Loft -- navnlig dog paa Lofter.
  Men i Slutningen af det attende Aarhundrede vældede der pludselig en
  Hær af brune Rotter, et hidtil ukjendt Dyr, frem fra Asien -- "fra
  Asien", sagde han, "hvorfra Alt, Godt og Ondt, er kommet, hvorfra
  alle Verdensreligioner stammer, og hvorfra vi har faaet alle
  Landeplager: Hunner, Pest, Tyrker og Cholera -- Asien, hvorfra vi
  maaske ogsaa en Gang faaer den gule Kineserbølge ind over os, som
  bringer Europa til at slutte sig sammen og til for en Tid at føle sig
  som eet Land." Seirrigt og skaanselsløst som Hunnerne drog den brune
  Rotte fra Land til Land, kjæmpende paa Liv og Død med den sorte. Her
  i Kjøbenhavn havde Parvenuen først rigtig viist sig efter
  Englændernes Bombardement 1807, og nu var der _maaske_ i hele Byen
  ikke et eneste Exemplar mere tilbage af den sorte -- senest var den
  iagttaget ude i Dragør, men dertil var den formodentlig bragt ved et
  Skib.
  
  Og uden maaske egentlig selv at ville det symboliserede Berner
  gjennem Fortællingen om den sorte og den brune Rotte den ene Races
  Fortrængen af den anden, Arternes, Generationernes og Tidsaldrenes
  Vexlen, Indvandring og Udvandring til og fra den store By. Han kom
  ind paa Jordlagenes Afleiringer; dette førte atter til Samtaler om
  "Byens Afleiringer", hvorledes man hver Gang, der gravedes Grund,
  stødte paa gamle Murrester, der atter hvilede paa endnu ældre
  Fundamenter, Minder om graa Tider, der nu var glemte, og tilsidst
  talte man om, hvordan den skiftende Smag, den vexlende Stil, prægede
  sig i de gamle Bygninger, hvor Rundbuerne var tilmurede, og Spidsbuen
  havde trængt sig frem.
  
  -- "Men De maatte jo kunne skrive en forfærdelig god Bog om Alt det,"
  sagde Holst, "om den forsvindende Dyreverden og den skiftende
  Plantevæxt her i Kjøbenhavn -- det maatte jo blive et rigtig
  videnskabeligt Værk!"
  
  "Ja, kan _De_ faae ham til at skrive Bogen, saa tager jeg min Hat af
  for Dem," sagde Terndrup -- "han skulde have skrevet den for længe
  siden!"
  
  "Jeg skriver virkelig ogsaa paa en Bog," svarede Berner, "men
  videnskabelig kan man ikke kalde den -- jeg er kun Dilettant. Kunde
  jeg, inden jeg døer, opnaa at faae gjort noget Lignende for
  Kjøbenhavns Fauna og Flora, som en gammel Student, der hed Peder
  Kylling, i det syttende Aarhundrede gjorde for Danmarks Flora, og
  specielt for Gyldenlunds -- skaffe en Samling af paalidelige
  Iagttagelser, saa forlanger jeg ikke mere. Men jeg trænger til et
  'Puf' udefra, en Impuls, ellers er jeg bange for, det gaaer mig,
  ligesom det gik Historikeren Anders Sørensen Vedel, der samlede og
  samlede, men aldrig kunde bekvemme sig til at blive færdig." "De
  veed dog voldsomt meget!" udbrød Duborg imponeret.
  
  "Ja, saagu veed han saa!" attesterede Terndrup.
  
  "Nei, saamænd om jeg gjør," indvendte Berner, "men Lidt veed jeg
  naturligvis -- _saa_ Meget i alt Fald, at jeg tør sige, jeg har
  _nogen_ historisk Sans, og det er _det_, som vort Folk, og vor Tid i
  det Hele taget, mest trænger til. Opdragelsen er alt for lidt
  historisk!"
  
  "Er den _det_?" spurgte Holst. "Jeg mener da netop, at det, der
  skulde lægges mest Vægt paa ved Skoleundervisningen, var det Reale,
  Naturfagene -- Alt, hvad der kan aabne Øiet og lære Ungdommen at se
  og forstaa Skjønheden i Tilværelsen!"
  
  "Naturfagene i Ære," svarede Berner, "_jeg_ er vel nærmest til at
  forsvare dem, og jeg er ogsaa villig til at gjøre det, om det skulde
  blive nødvendigt. Men man maa blot ikke tro, at det er tilstrækkeligt
  ensidigt at udvikle Børns Erkjendelse, det er at give dem Stene for
  Brød: Udviklingen af deres Phantasi og Følelse er mindst lige saa
  vigtig, og dertil hjælper Historien som intet andet Fag."
  
  "Naa--aa, Aarstal og Kongerækker," indvendte Holst, "de er da ikke
  egentlig udviklende!"
  
  "Men Aarstal og Kongerækker er jo heller ikke Historie," svarede
  Berner, "lige saa lidt som Bogstaver er Literatur eller Tal er
  Mathematik. -- Nei, _hele_ Undervisningen skal paa en vis Maade være
  historisk: vise, hvordan Verdensudviklingen paa alle Omraader er
  gaaet for sig, og hvordan man har levet, tænkt og troet til de
  forskjellige Tider -- _det_ vilde være en gavnlig Lærdom: for
  historisk Opdragelse, den er baade religiøs, ethisk og national. Og
  De kan tro, ni Tiendedele af alle de Misforstaaelser, som Menneskenes
  Børn nu gjør sig skyldig i overfor hinanden, de vilde forsvinde, hvis
  man blot havde noget mere historisk Sans og historisk Syn!"
  
  "Ja, jeg vilde nu alligevel foretrække, at man først og fremmest
  søgte at aabne Børnenes Øine for Kunst og Skjønhed," sagde Holst,
  "det mener _jeg_ er mest udviklende!"
  
  "Kunst i Skolen er god -- men man kan ikke leve et Liv paa Skjønhed
  alene!"
  
  "Heller ikke paa Tradition alene!"
  
  "Bedre i alt Fald! -- Har De ikke lagt Mærke til, at det, der har en
  Fortid, en historisk Baggrund bagved sig, virker ganske anderledes
  betagende end det, der ikke har det?"
  
  "Aa, jeg veed ikke -- naar der bydes En virkelig Skjønhed, troer jeg,
  den tager En ganske umiddelbart."
  
  "Til en vis Grad, selvfølgelig. Men _De_, som Kunstner, maa da bedre
  end de Fleste have Blik for den Betydning, en Baggrund har, og --"
  
  "Ja, i Maleriet!"
  
  "Sandelig ogsaa i Livet! Og den virkningsfuldeste Baggrund, Noget kan
  springe frem af, det er netop den historiske. -- Hvorpaa beroer den
  forventningsfulde, festlige Glædesmumlen, der som et Bølgesus kan gaa
  gjennem et helt Theater, naar en feiret Kunstner blot viser sig paa
  Scenen? Simpelthen derpaa, at han i Øieblikket har sin egen Fortid
  til Baggrund og spiller paa _den_; Tilskuerne tænker uvilkaarligt paa
  de mange glade Minder, som han og de har sammen, og _det_ vækker
  Stemningen. -- Og hvorfor valfarter man til Forum Romanum?"
  
  "Fordi Tempelresterne og Triumphbuerne og det Hele er saa ualmindelig
  malerisk!"
  
  "Nei, det er slet ikke Grunden. Det er, fordi man der staaer i
  Verdenshistoriens locale Centrum; deroppe ligger det Capitolium, som
  frelste Rom fra Gallerne, her har Cato og Cicero talt, og i
  Titusbuens Reliefer seer man endnu Triumphen efter Jerusalems
  Indtagelse og selve den syvarmede Guldstage. -- Og hvorfor valfarter
  man til Wartburg? Ja, _jeg_ har ikke været der, lige saa lidt som paa
  Forum --"
  
  "Det har _jeg_," sagde Duborg, "der er kjønt!"
  
  "Jeg tvivler ikke paa det, men det er saamænd alligevel hverken
  Architecturen eller Udsigten over Thüringens blaanende Skovbølger,
  der gjør Wartburg til et Valfartssted; det er Borgen kun bleven,
  fordi den er Reformationens Vugge, det Sted, hvor den nyere
  Verdenshistorie begynder. -- Og saa kan alligevel hverken Forum
  Romanum eller Wartburg give _mig_ som Nordbo den høitidsfulde Glæde,
  den Følelse af Betagethed, der ligesom paatvinges mig, naar jeg møder
  Noget, der har Bud til mig fra min egen Slægts, mit eget Lands
  Fortid. Jeg bliver sjeldent paa rent ydre Maade greben af et
  Skuespil, men jeg skammer mig ikke ved at tilstaa, at jeg kan faae
  Taarer i Øinene blot ved at se Fanen, mit Lands gamle Flag, blive
  hilst med militair Honneur, eller ved at høre f. Ex. det finske
  Rytteris Marsch fra Trediveaarskrigen -- med _den_ er jeg som Dansk
  jo i saa nær Slægt, at den ligefrem bliver mig nationale Toner -- og
  jeg troer fuldt og fast, at _den_ Følelse, _den_ Betagethed, er i
  Slægt med det Allerbedste i os Mennesker."
  
  "Og det er Følelsen for Kunsten maaske ikke?" spurgte Holst.
  
  "Jo, ubetinget! Men Menigmand, det store Flertal, kommer nu engang
  lettere under Paavirkning af en historisk end af en kunstnerisk
  Stemning."
  
  "Det benægter jeg!"
  
  "Men saa tænk dog blot paa, hvordan Forholdet er Verden over: Hvilke
  Musæer er mest besøgt paa Søn- og Helligdage, de historiske eller
  Kunstsamlingerne? Det er virkelig de første. Og hvad er det for
  Billeder, der samler flest Tilskuere paa Gallerierne! Det er dem, der
  giver et Optrin af Folkets, af Slægtens Historie, og deri, synes jeg,
  ligger ogsaa et Fingerpeg i Retning af, at det Land, hvis Kunstnere
  og Digtere forsømmer Folkets historiske Opdragelse, forsømmer en
  væsentlig Del af sin Opgave."
  
  "Ja, _jeg_ kan ikke male Historie!"
  
  "Jo, De kan!"
  
  "Hvadbehager?"
  
  "Der er saamænd mere 'Historie', end De formodentlig selv troer, i
  Deres Billeder fra Kjøbenhavn!"
  
  "Mener De virkelig, at --"
  
  "Ja, det gjør jeg rigtignok!"
  
  "Det var som Pokker! 'Historiemaler Holst', det lyder ligefrem af
  Noget!"
  
  -- "Ja, _jeg_ er nu egentlig tidig til Aftensmad," sagde Terndrup, og
  saa ophørte Discussionen.
  
  Man gik ind til et velbesat, sirligt dækket Bord, senere drak man
  Toddy, og det var over Midnat, da Gjæsterne stod paa Gaden.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Han, Berner, han er god nok," sagde Duborg til de to Andre, da de
  gik langs Kanalen. "Der er ingen Humbug ved ham!"
  
  "Det er sandt," svarede Holst. "Da jeg første Gang traf ham ude paa
  Amager, syntes jeg nok, han smagte mig noget af hjemmebagte Kager,
  men det har fortaget sig -- han er, som Du siger, god nok!"
  
  Terndrup sluttede sig uden nogetsomhelst Forbehold til disse
  Udtalelser, og Holst, hvis Specialitet det var, aldrig at kunne gaa
  hjem, naar han var ude om Aftenen -- og _det_ var han altid -- fik
  Duborg og Terndrup smuglede bagfra ind paa en Café, og ved "et
  sildigt Aftenbæger" -- som Giveren euphemistisk kaldte det --
  drøftede de endnu en rum Tid Berner, d. v. s. Holst talte, og de
  Andre sagde Ja og nikkede paa de rigtige Steder.
  
  
  
  
  Ugedagen efter var der travlt oppe hos Holst og Duborg: Berner og
  Terndrup ventedes om Aftenen.
  
  Travlheden var nu omtrent udelukkende paa Holsts Side -- Duborg
  indskrænkede sig i det Væsentlige til at sidde ned og se interesseret
  ud, og saadan havde det stadig gaaet i en Række af Aar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Holst og Duborg var jevnaldrende -- et Par og Tredive -- havde været
  Kamerater paa Academiet og havde ogsaa siden, til Trods for al
  Forskjel, fulgtes troligt ad gjennem Livet; de boede sammen,
  arbeidede sammen og skjændtes sammen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Duborg var en Bondesøn fra Jylland, hvem en kunstelskende Præst havde
  "opdaget" og faaet sendt til Kjøbenhavn.
  
  Han ansaaes i Kunstnerkredse for en Slags Autoritet paa forskjellige
  Omraader; Meget sagde han ikke, men sagde han Noget, havde det Vægt,
  mente man.
  
  Da han i femogtyve Aars Alderen havde faaet Udstillingsmedaillen for
  sit store Billede og solgte det til Galleriet, troede Alle -- og han
  selv maaske med -- at nu skulde han for Alvor producere, men han
  holdt tvertimod pludselig helt op med at male -- som Holst sagde,
  fordi han var bange for ikke oftere at kunne gjøre noget saa Godt,
  men efter hvad han selv paastod, fordi han manglede Inspiration, og
  fordi han, utilfreds med den traditionelle Teknik og haabende paa en
  ny Renaissance, ad forskjellige Veie ledte efter "den ny Stil".
  
  I nogen Tid experimenterede han med Temperafarver, var først
  Impressionist og saa Prærafaelit, og prøvede siden paa at fremkalde
  en Slags musikalske Stemninger ved brogede, halv rhytmiske
  Farvesammenstillinger, som han snart gav Navn efter bibelske
  Skikkelser, snart efter kjendte Digterværker. Men saa kastede han sig
  pludselig over Keramik og fandt en Forløsning i Porcelainets sarte
  Underglasurfarver, som han nu erklærede for de eneste, der ikke
  virkede brutalt; desuden illustrerede han af og til Bøger og tegnede
  Titelblade -- hyppigst med stiliserede Friser og med blot decorative
  Motiver -- og kritiserede forresten strengt, hvad Holst og alle Andre
  malede.
  
  Holst var Kjøbenhavner, født af fattige Forældre, Student og begavet
  med ikke ringe practisk Sans -- Forretningssans, vilde Grosserer
  Lange have kaldt det.
  
  "Den gamle Teknik er sgu god nok," paastod han, "bare man forstaaer
  at bruge den," og saa malede han løs og sørgede for at faae sine
  Arbeider solgt -- helst naturligvis til Bestillere eller i alt Fald
  til private Kjøbere, men i Mangel heraf ved Auctioner, naar han
  trængte stærkt til Penge. Ogsaa Duborgs Affairer tog han sig af,
  bestemte Priserne for hvad _han_ leverede, incasserede Pengene og
  styrede den fælles Husholdning.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Der var helt festligt den Aften hos de to Kunstnere.
  
  Holst havde ryddet op i, hvad han kaldte "Modtagelsesværelset",
  støvet af og flyttet om paa de utallige Smaating, der til daglig
  bedækkede ikke blot Borde og Skabe, men ogsaa Stolene og "Løibænken"
  -- Duborg taalte ikke Ordet "Sopha".
  
  Der stod Foglietter med rød og hvid Vin paa Chatolklappen og gamle,
  slebne Glas; i et Par Messingstager lyste Voxlys ned over Opdækningen
  -- Holst elskede _Vox_lys -- det Hele var høist tiltalende.
  
  Og inde i Atelieret var der fyret i, saa den lille Kakkelovn var
  rødglødende, Hængelampen kastede sit Lys over levende Planter, over
  Studier, Billeder, Statuetter og Krukker -- "over Godt og Ondt," som
  Duborg sagde -- nu kunde Gjæsterne komme, naar det skulde være.
  
  Og Gjæsterne kom, og Gjæsterne var imponerede.
  
  Berner havde den gjennemdannede Mands Respect for Kunsten uden paa
  nogen Maade at være særlig kunstforstandig og uden paa nogen Maade at
  give sig Mine af at være det, og i et Kunstnerhjem havde han ikke før
  været. Terndrup var smigret over at være bedt i, hvad _han_ kaldte
  fint Selskab; han var ogsaa til Ære for Festen nybarberet -- henne i
  Grønnegade, det var ikke hjemmegjort Arbeide -- og havde sort Frakke
  paa, men det klædte ham egentlig ikke.
  
  Man begyndte med at se paa Billederne -- det var næsten allesammen
  Holsts -- man spurgte og fik Forklaring.
  
  -- "Har _hun_ nu staaet saadan -- jeg mener uden nogen Klæder paa?"
  spurgte Terndrup og pegede paa Billedet af en kvindelig Model.
  
  "Ja, hun har," svarede Duborg, "jeg malede hende nede i Italien."
  
  Berner fandt en lille Studie af en gammel Herregaard med Spir og
  Tinder og Grave omkring. "Det er kjønt," sagde han.
  
  "Ja, det er ude ved Skovnæsholm," svarede Holst. "Jeg var der en
  fjorten Dages Tid ifjor, efter Bestilling. -- Gudbevares, jeg er god
  Demokrat, men jeg tilstaaer, at det -- naar man endelig _skal_ være
  borte fra Kjøbenhavn -- er Pokkers tiltalende at hentes ved Stationen
  af en grevelig Kusk med fire Heste for Landaueren, spise paa Sølv og
  hver Dag drikke forfærdelig god Cognac til Kaffen."
  
  "Du spiste jo slet ikke paa Sølv," bemærkede Duborg.
  
  "Nei, det gjorde jeg nu forresten heller ikke," indrømmede Holst,
  "men de fire Heste og Cognac'en er i det Væsentlige sandt -- ja, skal
  vi saa gaa tilbords!"
  
  Det var en hel anden Slags Opdækning og en hel anden Slags Mad end
  hos Berner. Her var varme Nyrer, som Holst selv havde ristet, grøn
  Salat med _lidt_ Eddike og _megen_ Olie, stuvede Muslinger, og som
  Dessert Druer, en stor Skaal fuld af deilige, gjennemsigtige Druer.
  Og Vinen flød: Bourgogne og hvid Capri.
  
  "Jeg har faaet en hel Kurv fuld," forklarede Holst, "foruden rigeligt
  Honorar, blot for at tegne Vinhandleren henne paa Hjørnet en
  Reclameplacat, der opfylder alle moderne Fordringer: den er grim, den
  har grelle Farver og ulæselige Bogstaver -- mere kan man da billigvis
  ikke forlange!"
  
  Cigarer og Cigaretter blev tændt ved Bordet, og Tungebaandene løstes
  -- selv Duborg blev talende. Han og Terndrup mødtes nemlig i at være
  Jyder og Jægere, og i over en Time drøftede de Andejagt og
  Bekasinjagt med Alvor, Sagkundskab og correct Terminologi.
  
  -- "Ja, var _jeg_ enevældig Konge af Kjøbenhavn," sagde Holst som
  Afslutning paa et for Berner holdt, indgaaende Foredrag, "saa skulde
  De se Løier! For det første skulde Alt, hvad der nu er lukket, aabnes
  for Alle og Enhver -- først og fremmest det chinesiske Lysthus i
  Frederiksberg Have! De maa gjerne kalde det barnagtigt af mig, men
  saa langt tilbage, jeg kan huske, har jeg havt en brændende Længsel
  efter at komme over til det, og endnu den Dag idag troer jeg i
  Grunden, at der er et eller andet Mystisk -- en sovende Prinsesse
  eller en glemt Eremit eller saadan Noget derovre. Det irriterer mig
  ligefrem, at jeg ikke kan komme over paa den Ø!"
  
  "Men troer De ikke," indvendte Berner, "at al Charme saa vilde
  forsvinde? Troer De ikke, at Øen netop ved sin Afspærring -- og kun
  ved den -- virker, som den skal?"
  
  "Aa, jo, saagu, der kan være Noget i det -- men det irriterer mig nu
  alligevel!" svarede Holst og faldt et Øieblik i Tanker. Pludselig
  saae han op paa Berner og sagde:
  
  "Veed De, hvad jeg egentlig misunder Dem? _De_ har Pietet, det har
  _jeg_ ikke! Jeg vilde ikke have det, om jeg kunde faae det -- ikke
  for Alt i Verden! -- men de Mennesker, der har det, er vist
  alligevel de lykkeligste!"
  
  "De maa ogsaa huske, jeg er født paa Absalons Holm," sagde Berner
  smilende.
  
  "Ja, og 'døbt med Vand fra Absalons Brønd', det er _jeg_ ganske vist
  ikke," indrømmede Holst. "Men jeg er ellers ogsaa en god
  Kjøbenhavner: jeg er da født paa Gammelholm!"
  
  "Men Gammelholm er nærmest opfyldt Grund," svarede Berner og lo. "Det
  er en senere Afleiring, der ikke har nogen rigtig Tradition!"
  
  Bordet blev ryddet, Holst tog Guitaren frem og begyndte til eget
  Accompagnement at synge, med ganske god Stemme og med ypperligt
  Foredrag: italienske Folkeviser, gamle franske Sange og danske
  Kjæmpeviser.
  
  "Kan De _ogsaa_ spille?" udbrød Berner.
  
  "Nei, i Grunden ikke," svarede Holst. "BDur Accorden f. Ex. faaer jeg
  aldrig i Fingrene, men saadan klimpre lidt Musik af Guds Naade, det
  kan jo de fleste Kunstnere."
  
  "Ja, det er sgu da meget bedre end en hel Variété!" erklærede
  Terndrup, formelig begeistret.
  
  "Nei, virkelig! Er det _det_!" svarede Holst. -- Nu skal _jeg_ sige
  _Dem_ noget: var jeg, som jeg før sagde, enevældig Konge af
  Kjøbenhavn, saa skulde en af mine første Regjeringshandlinger være at
  jevne alle Variétéer med Jorden. De ødelægger Menneskenes Børn --"
  
  "Og de fordærver Smagen -- den er daarlig nok i Forveien!" supplerede
  Duborg.
  
  "Det er simpelthen Idioti!" sagde Holst.
  
  "Internationalt Idioti!" vedblev Duborg helt ivrig. "Det er ens over
  hele Verden! Jeg gik en Aften nede ved Santa Lucia i Neapel og saae
  paa Middelhavet og syntes, det var for tidligt at krybe under
  Moskitonettet. Saa hørte jeg Musik og Kvinkeleren lyde ud fra en Sal,
  og saa gik jeg derind. Men hvad fik jeg at høre! Troer De, det var
  Viser paa Landets Maal, de sang? Nei! Et Fruentimmer i lang Kjole,
  der gav sig paa Tysk, og et andet i kort, der hvinede Fransk.
  Publicum forstod naturligvis ikke et Ord, men alligevel hylede de op
  af Glæde -- ligesom herhjemme -- over hvert Nummer, klappede med
  Næverne og stampede med Stokkene. Bagefter kom der saa et Par
  Negerkomikere og --"
  
  "Negerkomikere!" afbrød Holst ham. "Ja, _det_ uappetitlige Griseri
  vover man jo at byde En! -- Negerkomikere! Deres Optræden var ikke
  bleven taalt paa Arenaen i Roms værste Forfaldsperiode -- man havde i
  det Høieste brugt dem til at kaste for vilde Dyr -- om de ellers gad
  ædt dem, hvad jeg meget betvivler! -- Man vilde saamænd heller ikke
  finde sig i dem paa Dyrehavsbakken!"
  
  "Ja, Dyrehavsbakken er nu ellers ogsaa noget simpelt Gjøgl, der
  skulde afskaffes!" sagde Duborg.
  
  "Dyrehavsbakken!" raabte Holst og Berner i Kor.
  
  "Ja, _jeg_ kommer der da i alt Fald ikke!"
  
  "Men Dyrehavsbakken er jo et Stykke Folkeliv," indvendte Berner, "og
  Dyrehavsbakken har jo baade sin Historie og sin Poesi -- hvor kan De
  dog sammenligne _den_ med Variétéerne!"
  
  "Aa, det er, fordi han ikke har Begreb om det Hele!" svarede Holst.
  "Kan man tænke sig noget Kjønnere, noget Festligere end en
  Eftermiddag oppe paa Bakken at se Folk myldre omkring eller ligge i
  Græsset! De hvide Telte med Dannebrogsflag i Toppen -- der er ikke et
  Flag i Verden, hvis Farver staaer saa godt sammen -- Tørverøgen fra
  Beværtningerne, som mørkeblaa trækker sig op under de grønne
  Bøgekupler, ja, selv hele den disharmoniske Symphoni af falske
  Lirekasser, skrattende Trompeter, Harmonikaer og Skrigeballoner midt
  inde i den stolte Skov -- _det_ er Stemning! -- Nei, maa vi beholde
  Dyrehavsbakken!"
  
  "For mig gjerne," brummede Duborg, "men man skulde indrette
  Forstadstheatre -- rigtige Folketheatre -- ude paa Broerne, saadan
  Theatre, hvor der for halvtredsindstyve Øre -- eller allerhelst
  gratis -- blev spillet god Komedie -- eller hvor der i alt Fald blev
  budt paa gode Stykker, daarligt spillede -- _det_ var en
  Samfundsopgave!"
  
  "Og man skulde have store, lyse Concertsale med gratis Entré, billig
  Vin og billigt Øl," sagde Holst, "og saa Pokker i Vold med de simple
  Syngepiger!"
  
  "Ja, i Absalons Kjøbenhavn hører de da ikke hjemme," sagde Berner.
  
  -- "Mine Herrer!" begyndte Holst og slog med en Pensel paa Glasset.
  "Vi er uenige om Meget. Vi er uenige om Politik --"
  
  "Nei, vi er ikke," protesterede Duborg, "for jeg har ingen politisk
  Mening og har Gudskelov aldrig i mit Liv været til et politisk Møde.
  -- _Du_ har da forresten heller ingen politisk Mening, Holst!"
  
  "Har _jeg_ ikke!"
  
  "Nei! -- Har Du glemt, dengang Du var Stiller, eller hvad det hedder
  -- det skulde Du fortælle de to Herrer!"
  
  "Ja, hvad skulde afholde mig fra det? -- Det var for en tre, fire Aar
  siden, da var jeg Stiller for en af Folkethingscandidaterne her i
  Byen -- naturligvis en af de radicale -- det var det Hele; han var
  min personlige Ven, saa det var jo ikke mere end rimeligt!"
  
  "Men Du glemmer det Vigtigste," sagde Duborg. "Du husker nok ikke, at
  Du samtidigt gik rundt ude paa Nørrebro og agiterede for en
  Høirecandidat!"
  
  "Ja, hvad saa?" svarede Holst. "Det var jo i en hel anden Kreds!
  _Han_ var ogsaa min personlige Ven, og han havde bedt mig om at tage
  mig lidt af hans Affairer -- men jeg vidste, at han ikke kunde blive
  valgt, saa det gjorde da Ingenting!"
  
  "Gud veed, hvor Du gad! -- Nei, Høire og Venstre, Conservatisme og
  Socialisme, det er mig knusende ligegyldigt Altsammen, naar _jeg_
  blot maa have min Frihed!"
  
  "Ja, den _personlige_ Frihed, det er Hovedsagen," sagde Berner.
  
  "Friheden leve!" raabte Holst.
  
  "Men den personlige Frihed," vedblev Berner, "den, man har kjæmpet
  for lige fra 1789, den maa vi sandelig efter Evne værne om nu."
  
  "Naa, De mener Reactionen og Provisorierne o. s. v.," udbrød Holst.
  
  "Nei, jeg taler ikke om politisk men om personlig Frihed," svarede
  Berner. "Nu for Tiden har man jo knap Lov til overhovedet at mene
  eller tro andet, end hvad den Fagforening, man tilfældig sorterer
  under, decreterer, at der skal menes eller troes her paa Bjerget --
  det er _ikke_ Frihed!"
  
  "Aa, hvad," indvendte Holst, "det er kun en Overgang!"
  
  "Det troer jeg ogsaa, men det er altid ubehageligt at leve i en
  Overgangstid."
  
  "Tvertimod!" raabte Holst. "Jeg vilde ikke for Alt i Verden have
  levet paa nogen anden Tid end netop nu -- og De skal se, det bliver
  saa meget desto bedre, naar Overgangen først er forbi!"
  
  "Ja, _jeg_ nærer selvfølgelig heller ingen Tvivl om, at Udviklingen,
  nu som bestandig, bærer fremad," sagde Berner -- "troede jeg ikke
  _det_, var det jo ikke til at holde ud at være Lærer for den
  opvoxende Slægt! Jeg troer ogsaa fuldt og fast paa, at vor Landalmue
  _er_, og at vort Socialdemokrati i Virkeligheden vil _blive_ et
  nationalt Parti, der viser sig lige saa interesseret som alle Andre i
  at hævde Landets Ære og Selvstændighed, og desuden --"
  
  "Troer De da, Socialdemokraterne nogensinde bliver Militarister?"
  udbrød Holst.
  
  "Nei, ikke Militarister -- det er nu forresten et af de mest
  misbrugte Ord, Sproget har -- men Venner af det nationale Forsvar,
  selvfølgelig. Jeg tvivler heller ikke om, at dersom en Fjende imorgen
  laa for Kjøbenhavn, saa vilde dens Arbeiderbefolkning vise sig saa
  fædrelandssindet og saa offervillig som Nogen -- det var jo en
  Fornærmelse at tro Andet."
  
  "Ja -- ja, det kan være sandt nok," indrømmede Holst, "men jeg er
  rigtignok noget forbauset over, at _De_ -- stokconservativ, som De
  er -- virkelig troer paa, at --"
  
  "Hvorfor undrer _det_ Dem?" spurgte Berner med et Smil. "Radical og
  conservativ, det er jo blandt hæderlige Mennesker væsentligst kun en
  Temperamentsforskjel: der er dem, som glæder sig over Noget, blot
  fordi det er nyt, og der er Andre, som føler den samme Glæde ved at
  møde Noget, blot fordi det er gammelt. Begge Betragtningsmaader kan
  være lige forsvarlige og lige honnette -- men jeg synes nu rigtignok,
  det er mere rationelt at glæde sig over _det_, som paa en eller anden
  Maade _har_ staaet sin Prøve, end nøies med at haabe paa det Ny, der
  først skal udvikle sig, og som man slet ikke kjender."
  
  "Det var nu ellers Militarismen, vi kom fra," sagde Holst -- "_jeg_
  kommer jo forresten altid fra _det_, jeg taler om! -- Seer De, var
  der Krig, saa mødte jeg ogsaa paa Skansen, Gudbevares --"
  
  "Men De vilde alligevel hellere staa bag en Barricade end paa en
  Skanse!" afbrød Berner ham.
  
  "Der kan være Noget i det! Jeg vilde ellers blot have sagt, at under
  Krigsforhold, saa slaaes man -- naturligvis -- men Rustninger i
  Fredstid og navnlig Befæstninger, dem er jeg afgjort imod. Jeg skal
  sige Dem, jeg troer, at det bærer hen imod den almindelige
  Verdensfred -- troer De ikke ogsaa?"
  
  "Maaske. -- _Om_ den evige Fred forresten vilde være et saa absolut
  Gode for Menneskeheden, det drister i alt Fald _jeg_ mig ikke til at
  afgjøre, men der er dog vist et Stykke til den endnu, og derfor synes
  jeg egentlig ikke, det er rigtig practisk allerede nu at indrette
  sig, som om den _var_ proclameret og garanteret. -- Det er jo ogsaa
  gjerne muligt, at Menneskene engang bliver _saa_ gode, at der hverken
  er Vagabonder eller uartige Drenge mere, men indtil den Tid kommer,
  synes jeg virkelig, det er ganske fornuftigt at sætte Stakit om sin
  Have -- navnlig naar den vender ud til Alfarvei!"
  
  "De har det nu altid med Billeder!" sagde Holst. "Men naar jeg troer
  paa den kommende Verdensfred, saa er det, fordi jeg i det Hele troer
  paa Udviklingslæren, _vor_ Tids Evangelium: vi gaaer fremad til
  større og større Fuldkommenhed -- troer De ikke ogsaa _det_?"
  
  "Jo," svarede Berner, "i visse Henseender ubetinget. -- Men hvor kan
  det være, at de fleste svorne Tilhængere af Evolutionslæren i Reglen
  er saa mærkværdig inconsekvente eller ulogiske, hvad De nu vil kalde
  det?"
  
  "Hvordan det?"
  
  "Jo, har De ikke lagt Mærke til, at de for det Første, snurrigt nok,
  ynder at kokettere med Samfundets revolutionaire Tendentser,
  endskjøndt jo netop Alt, hvad der blot ligner en pludselig Omvæltning
  eller et Spring i Bevægelsen, er ligefrem utænkeligt efter
  Evolutionstheorien, og derfor dog vel ogsaa skulde synes at være i
  alt Fald irrationelt, naar Mennesker gjør det. Og dernæst hævder de
  bestandig den skete Udvikling paa alle Omraader, men paa det ethiske,
  det moralske Omraade, _der_ kan de aabenbart ikke tænke sig
  Muligheden af, at der ogsaa maa være skeet en Udvikling. Saa snart
  Talen er om det Ethiske -- eller i alt Fald om den sexuelle Ethik --
  saa er det jo nu godt Latin strax at møde op med 'Menneskedyret' og
  de animalske Drifter, men _har_ vi udviklet os fra Aber til, hvad vi
  nu er, saa er der dog virkelig ikke noget saa Unaturligt i, at vi
  heller ikke længere kan nøies med en Abemoral."
  
  "Det kan vi ikke," sagde Holst, "men hvad der er skjønt, har sin egen
  Moral eller, rettere sagt: jeg troer nu paa, at hvad der er skjønt,
  ogsaa maa være godt -- _det_ troede de gamle Grækere. -- Men hvor var
  det forresten, jeg slap? Det er sandt, det var ved Militarismen! Men
  den er nu heller ikke det Værste i vore Dage: det Værste er den
  perverse Religieusitet, den sneverhjertede Pietisme, som igjen er
  ifærd med at faae Vind i Seilene -- det minder mig ligefrem om
  Vegetarianerne!"
  
  "Om Vegetarianerne!"
  
  "Ja! Baade _de_ og Missionsfolkene mener jo aabenbart, at Menneskenes
  Børn kun er skabt til at nyde Fastespiser. -- Jeg kan ikke taale
  Vegetarianere -- allermindst deres forlorne Videnskabelighed og deres
  Fanatisme!"
  
  "Jeg ynder virkelig ikke Pietismen," sagde Berner med et Smil,
  "tvertimod! Men beskylde den for at kokettere med Videnskabelighed,
  det kan man ikke! Forresten maa jeg tilstaa, at af to Onder
  foretrækker jeg alligevel Troens Intolerance for Vantroens -- som jeg
  overhovedet altid foretrækker det Positive for det Negative -- og
  naar der nu, baade af Myndige og Umyndige -- mest naturligvis af de
  Sidste -- raabes op mod den indre Mission, som ganske vist har gjort
  umaadelig Fortræd, saa glemmer man helt det Gode, den mange Steder
  har bragt. Og _hvem_ er det, der raaber høiest? Det er saamænd ikke
  dem, der i den indre Mission seer en ensidig Opfattelse af
  Christendommen og derfor raaber Vagt i Gevær, nei, det er dem, der
  bruger Angrebene paa _den_ til at komme Troen overhovedet og den
  religieuse Følelse til Livs!"
  
  "Det benægter jeg bestemt!" indvendte Holst. "Det gjælder da i alt
  Fald ikke om mig selv. -- Men jeg begyndte for lang Tid siden paa en
  Tale, hvor var det nu, jeg slap? -- Jo, det var ved Uenigheden! --
  Altsaa, mine Herrer!" -- han slog igjen paa Glasset -- "Vi er uenige
  om det Meste, men om Eet er vi enige, hver paa sin Vis: vi føler os
  høit hævede over _det_ Kjøbenhavn, der kun lever for Valgagitation,
  Variété-Premièrer, Fagforeninger, Speculationer og Demonstrationer;
  vi staaer udenfor -- eller over -- Massen, det er maaske en Feil --"
  
  "Ja!" brummede Duborg.
  
  -- "men vi gjør det nu engang. Folk troer, at hele Myretuen er een
  Organisme -- det er den ikke! Naar Duborg og jeg sidder paa vort
  flade Tag -- der er ialt tyve Kvadratalen -- og naar D'Hrr. Berner og
  Terndrup staaer paa Dueslaget og seer ud over Byen, saa lyder den
  store Bys uharmoniske og philistrøse Larmen op til os i afdæmpet og
  harmonisk Form. Og hvorfor? Fordi vi, skjøndt vi lever i den og ikke
  vilde leve noget andet Sted -- _jeg_ i alt Fald ikke -- alligevel har
  den paa Afstand. Og det har vi forresten ogsaa, naar vi gaaer nede i
  Gaderne -- naturligvis -- og derfor en Skaal for godt Gjenboskab over
  Tagene!"
  
  "Det er jo Sludder det Meste af, hvad Du siger," erklærede Duborg,
  "men det Sidste er jeg med til -- Skaal!"
  
  "Du er saa ualmindelig veltalende iaften, Duborg," sagde Holst, "jeg
  har flere Gange hørt din indsmigrende Baryton! -- Bare Du ogsaa vilde
  begynde at male igjen!"
  
  "Vrøvl!" svarede Duborg mut. "Troer Du maaske, _Du_ kan inspirere
  mig? Ja, skaf mig et Motiv, der duer noget, saa skal jeg nok tage
  fat -- men Motiver voxer ikke paa Træer!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Holst sang endnu et Par Sange, et Par Foglietter tømtes, og Klokken
  blev henad To, før man endelig skiltes.
  
  
  
  
  Der var kommet Brev fra Poul, fra Athen.
  
  Juleaften havde han og de andre Lærlinge været oppe paa Slottet, og
  Grossereren gjentog til Alle og Enhver, han traf:
  
  "Min Søn har været Kong Georgs Gjæst, og begge Majestæterne var
  særdeles allernaadige imod ham!"
  
  Grossereren havde ellers godt Haab om at blive Generalconsul nu, for
  Møller _havde_ skrevet til Yocobora, og Republikens Præsident
  stillede sig velvilligt til Sagen. -- "Men hvem veed", tænkte han,
  "om _det_ ikke blot er en Begyndelse, for europæisk Generalconsul --
  f. Ex. græsk -- var rigtignok bedre, og har man først Frelserens
  Officeerskors, bliver man nok bagefter Ridder af Dannebrog -- man kan
  godt begynde med at være 'p. p.'!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Marie havde ogsaa faaet Brev fra Poul, men det vidste Grossereren
  ikke noget af. Hun gjorde gode Fremskridt baade i Dans og i
  Skolekundskaber, og Mille Buxbom var ude af sig selv af Beundring og
  Rørelse, da hun hørte, at hendes fordums Elev havde været Gadedreng i
  "Carmen" og som Gnom i "Hans Heiling" var gaaet ned i en
  Forsænkning.
  
  
  
  
  Nu begyndte det saa smaat at lide mod Foraar.
  
  Det er jo -- som Holst ogsaa altid sagde -- en ren Overtro, at
  Aarstidernes Vexlen kun mærkes paa Landet og ikke i Byen -- de mærkes
  kun paa anden Maade.
  
         *       *       *       *       *
  
  Midt i Februar opdager de faste Strøgspadserende pludselig en skjønne
  Dag om ved Klokken Fire, at Dagen virkelig længes; Smaafuglene
  kvidrer i Kor i Lindene ved Helligaandskirken, og naar man fra
  Gammeltorv gaaer ud ad Frederiksberggade, kan man se Gaden fyldt af
  et glødende Solnedgangsskjær. Kuplen paa Panoptikon ligger i
  farvemættet, violet Skygge som Kuplen paa San Pietro seet fra Monte
  Pincio, og saa faaer En og Anden, der ellers kun traver regelmæssigt
  mellem Kongens Nytorv og Raadhuspladsen, den underlige Idee at vandre
  helt ud ad Vesterbro -- derud ad, hvor Solen gaaer ned.
  
  I Begyndelsen af Marts seer man en Morgen stund, at Stæren er kommen;
  husvant og selvbevidst sidder den paa Pinden foran sin gamle Kasse og
  lader, som om den slet ikke har været borte, fløiter efter Varme og
  koketterer i Solskinnet med sin mørkegrønne, hvidprikkede Silketrøie.
  
  Det er næsten ganske lyst, naar man gaaer til Theatret -- Overtøiet
  taaler ikke altid Dagslyset. Der hænger Snepper i Vildthandlerens
  Vinduer, og paa Blomstertorvet, paa Høibroplads, begynder Glasvognene
  med den brændende Petroleumslampe inde mellem Palmerne og Azaleaerne
  at forsvinde -- først i April er hele Torvet een Foraarspragt af
  Tulipaner og Tazetter, Hyacinther, Paaske- og Pintselilier.
  
  Bananerne bag Frugthandlernes Vinduer er bleven plettede, og Æblerne
  faaer endnu fler Rynker. Damer og enkelte Herrer viser sig allerede i
  bar Figur, Drengene paa Frue Plads spiller Klink, og Pigerne i
  Grønningen leger Paradis.
  
  Om Søndagen begynder Karusellerne paa Alleenberg og Sommerlyst igjen
  at gaa, og man seer, at "Hestene" er bleven malet op: Skimlerne
  straaler ligefrem, og de chocoladefarvede Arabere glinser fedt.
  
  Tjørnehækkene ude ved St. Jørgens Sø og Ligustrumbuskene i
  Villahaverne faaer en grøn Tone, Holbergs Kastanie svulmer,
  Skjællene bøier sig nedad, og Knopperne seer ud som heraldiske
  Lilier.
  
  Saa kommer Udstillingens Aabning: Splitflaget smelder i Luften fra
  Charlottenborg, de kongelige Kjøretøier med røde Kuske holder
  udenfor, og nu veed hele Kjøbenhavn, at der er rigtigt Foraar i
  Luften.
  
  Caféerne sætter Laurbærtræer og Vedbendkasser ud paa Fortovene, de
  Handlende skynder sig med Foraarsudsalget, og Selskabsherrer, der har
  gjort hele Vinterens Campagne med, begynder at tænke paa Carlsbad.
  
  Efter Fyraften er der travlt i Colonihaverne udenfor Byen: der
  graves, rives, saaes og plantes -- det er Forhaabningernes Tid.
  Grossereren tager ud og seer til sit Landsted, giver Gartneren Ordrer
  og bestiller Maleren -- han kommer saa sent hjem, at han maa stavre
  op ad Trappen i Mørke, for Husværten holder naturligvis op med at
  tænde Gassen den 15. April!
  
  Om Boulevardernes Lindekroner hviler endnu som en stillestaaende,
  grønlig Bisværm: det er Knopperne, der betænker sig paa at skride,
  men snart er de i Udspring, Folk kommer fra Skoven med Anemoner og
  Bøgeløv, Tivoli lukker op, og de "faste" Spurve pipper af Fornøielse
  -- og saa -- ja, saa er det Foraar i Kjøbenhavn.
  
  
  
  
  Poul kom hjem, glad og seig.
  
  Han havde Smaaforæringer med til hele Familien, men til Marie havde
  han det Bedste: et Syskrin med Træmosaik, som han havde kjøbt i
  Neapel -- _det_ havde sin Historie.
  
         *       *       *       *       *
  
  En Nat paa Hundevagten havde Poul i aldeles usædvanlig Grad følt den
  blandt Lærlingene ombord meget almindelige Trang til at faae et eller
  andet "Extra" -- ligegyldigt hvad -- i Livet, og just som denne Trang
  var paa sit Høieste, saae han en Kamerat, en Grosserersøn som han
  selv, tage et Par Figen op af Lommen og ganske langsomt spise dem --
  det var ikke til at holde ud.
  
  "Hei, Du! Giv mig en!" sagde Poul.
  
  "Nei, jeg har kun fire tilbage," lød Svaret.
  
  "Vil Du sælge dem?" spurgte Poul saa.
  
  "Nei, jeg har jo ingen Brug for Penge nu."
  
  "Hvad vil Du _da_ have for dem?"
  
  "Aa, jeg veed ikke -- jo, Du kan faae dem for det Skrin, Du kjøbte i
  Neapel!"
  
  Det blev nærmest sagt i Spøg, men Poul var bleven hidset, netop fordi
  det Attraaede syntes ham uopnaaeligt, og han slog til -- han havde i
  Øieblikket givet baade Skrinet, Førstefødselsret, og hvad det nu
  ellers skulde være, for de fire Figen.
  
  Næste Morgen skammede han sig -- skammede sig som en Hund. Han havde
  kjøbt Syskrinet til Marie, og hun _skulde_ have det, _hun_ og ingen
  Anden.
  
  Han bød Kameraten fem Kroner, ti Kroner, Alt, hvad han eiede og
  havde, for at lade Handelen gaa tilbage, men i rum Sø synker Pengenes
  Værdi, ganske ligesom den stiger med Udsigt til Landlov, og den Anden
  vilde beholde sit Skrin -- Poul var fortvivlet. "Om der da ikke var
  nogensomhelst Maade, han kunde faae det tilbage paa?" -- "Nei! Jo,
  det Eneste skulde være, om Poul for Resten af Togtet hver Dag vilde
  afstaa sin Ration Vin?"
  
  Og _det_ gjorde han. Det ene Øiebliks Letsindighed paa Hundevagten
  kostede ham et dagligt og føleligt Afsavn, men Gaven til Marie havde
  da ogsaa faaet dobbelt Værdi, syntes han selv, og han var ikke helt
  fri for at være lidt stolt, da han afleverede den.
  
  _Nogen_ Bitterhed nærede han fremdeles mod den mercantile Kamerat,
  der saa godt havde forstaaet at benytte sig af Conjuncturerne, men
  Bitterheden fortog sig, da Denne, der havde faaet nok af Søen, forlod
  Marinen og blev anbragt paa et Handelskontor, hvor han efter Pouls
  Mening vistnok hurtigt vilde avancere.
  
  
  
  
  En smuk Mai Morgen, ganske tidligt, stod Duborg alene oppe i
  Atelieret -- Holst var taget paa Landet "forat male Bøgeskov og
  Bukøer", som han pleiede at sige.
  
  Som Duborg nu stod og saae tvers over Gothersgade, aabnedes der
  pludselig et Kvistvindue ud til en Gaard, og en ung Kvinde kom til
  Syne. Den høire, helt op til Skulderen blottede Arm strakte hun langt
  ud forat faae Stormkrogen sat paa, med venstre holdt hun Linnedet
  sammen over Brystet.
  
  Det Hele stod kun paa et Øieblik, saa var hun forsvunden, men Duborg
  blev idetmindste i fem Minuter ved at stirre over Tagene, hen til
  Vinduet, som efter en tabt Skjønhedsaabenbaring.
  
  Den unge Kvinde, der aabnede sit Vindue, det var jo et Motiv, det var
  Noget at male! De røde Tage i Baggrunden og de hvide, hvide Arme --
  hvor havde hun dog holdt den venstre Haand gratiøst! Der var en
  ubevidst Kyskhed i den hele Stilling, og hun var ganske sikkert
  smuk, meget smuk -- det var han overbevist om, skjøndt han
  naturligvis paa Grund af Afstanden Intet havde kunnet opfatte af
  hendes Ansigt.
  
  Duborg gik op og ned i Atelieret i en Time, fløitede og nynnede
  afvexlende -- begge Dele hvinende falskt -- kigede til det stadig
  aabne Vindue og saae ud som en Mand, hvem der er vederfaredes en stor
  Lykke. -- Ja, vist skulde det males, _hun_ skulde males -- men netop
  _hun_, ingen anden Model i Verden vilde han have!
  
  Han tog Peiling af Stedet, gik ned paa Gaden og recognoscerede, stjal
  sig til at se ind i forskjellige Gaarde -- nei, Vinduet var ikke til
  at finde -- hvem var hun?
  
  Han gik op igjen, tog endnu nøiagtigere Sigte paa Huset og forsøgte
  at finde, men atter forgjæves.
  
  Saa hentede han Terndrup op paa Atelieret, viste ham Kvistvinduet og
  spurgte, hvor det var.
  
  "Tøv lidt," svarede Terndrup, "derovre i Store Kongensgade? -- Men
  det er jo Grosserer Langes Gaard!"
  
  "Og hvem boer paa Kvisten?"
  
  "Det gjør hans Datter."
  
  Duborg følte selv, at det var Vanvid, men ti Minuter senere stod han
  i Grossererens Gaard. Inde under Lindetræet stod han, kastede sky
  Blikke til Kvisten, som om han ventede, at Synet skulde komme igjen,
  og betænkte sig paa, om han virkelig skulde gaa op og ringe paa.
  
  Grossereren gik ud ad Porten i det Samme. Han saae noget mistænksomt
  paa Duborg og drøftede et Øieblik med sig selv Muligheden af, at det
  igjen kunde være en næsvis Naturforsker, der vilde lede efter sjeldne
  Planter, men den Fremmede saae slet ikke _ned_, kun _op_, saa var det
  jo ligegyldigt, og Grossereren gik.
  
  Duborg tog en rask Beslutning, skridtede op ad Trappen, ringede paa,
  spurgte efter Frøkenen og kom ind til Ragna, der heldigvis var alene
  paa Kontoret -- hvad han vilde have gjort, om hun _ikke_ havde været
  det, er ikke godt at sige!
  
  Forgjæves bestræbte Duborg sig senere i Livet mangen god Gang for at
  gjenkalde i sin Erindring, hvad han egentlig sagde, hvordan han
  begyndte, og hvordan han endte, men det var ham ganske umuligt. Kun
  _saa_ Meget vidste han, at han havde fortalt om sit Morgensyn fra
  Atelieret, sagt, at han følte med sig selv, at han nu -- nu og maaske
  aldrig mere -- kunde gjøre et godt Billede, men at _hun_ maatte være
  hans Model -- blot for Armenes og Skuldrenes Vedkommende -- Ansigtet
  var der ikke Tale om, hvis hun ikke ønskede det -- men hun maatte
  endelig, endelig sige Ja, og ikke blive vred over hans Dristighed.
  
  Og Ragna! Ja, hun følte for anden Gang i sit Liv, at der midt i det
  nøgterne Kontor kunde komme som Bud fra en anden Verden, en Verden,
  som hun ikke kjendte, og som laa langt, langt borte fra Journalen,
  Hovedbogen og hele Store Kongensgade.
  
  Et lille Øieblik blev hun fornærmet, men _det_ fortog sig i næste Nu,
  da hun slog Øiet op, for Duborg saae paa een Gang saa troskyldig og
  saa betagen ud.
  
  Fra sin Skoletid mindedes hun Plougs Digt "Et Kys". _Der_ kom en ung
  Mand op til en ung Dame og bad hende om at give ham et Kys ved
  Vinduet, mens Vennerne saae paa det -- _det_ var da meget værre; men
  den unge Pige i Digtet gav ham alligevel Kysset, for hans Livslykke
  afhang deraf. -- Maleren her sagde jo ogsaa, at det beroede paa
  hende, udelukkende paa hende, om han skulde gjøre sin Lykke -- fattig
  var han formodentlig, det var jo alle Kunstnere -- og hvad var saa i
  Grunden det Hele? At møde som til Bal, ikke Andet. -- Hun havde nu
  forresten næsten aldrig været nedringet som Voxen -- men hendes Arme
  kunde godt taale at sees, vidste hun, og Skuldrene med -- og hans
  Blik var saa aabent og saa discret -- hun sagde Ja.
  
  Men hun sagde det saa tilkjæmpet overlegent som muligt, tvang et
  lille Smil frem, der skulde antyde, at hun egentlig fandt det Hele
  ret komisk, og tilføiede saa, at hun foreløbig vilde staa til hans
  Disposition i Atelieret fra Tolv til Et; paa den Tid var Kontoret
  lukket, og hendes Fader og Broder henne at spise Frokost paa
  d'Angleterre -- Moderen var nemlig allerede flyttet ud paa Landstedet
  Dagen iforveien.
  
         *       *       *       *       *
  
  Duborg gik efter forinden at have klemt hendes Haand mellem sine, saa
  den blev ganske øm -- det var nu _hans_ Maade at udtrykke sin
  Taknemmelighed paa.
  
  
  
  
  Paa Slaget Tolv næste Dag kom Ragna ind i Atelieret.
  
  Duborg modtog hende næsten ærbødigt og bad hende forlegent gaa ind i
  Dagligstuen.
  
  _Der_ tog hun Livet og Underlivet af, saae sig om efter et Speil, men
  fandt intet, stod et Øieblik og betænkte sig og gik saa rolig ind i
  Atelieret med en lignende Fornemmelse, som naar hun første Gang om
  Sommeren sprang i Vandet ude fra Landstedets Badehustrappe.
  
  Duborg viste hende den Stilling, han ønskede, hun skulde staa i,
  rettede lidt paa den, da hun havde stillet sig op, og begyndte saa --
  først uden egentlig at se rigtigt paa hende -- at tegne Omridsene op
  paa Lærredet med Kul.
  
  Ragna ventede stadig, at han skulde conversere hende -- ikke fordi
  hun ønskede det, men fordi Tausheden ligefrem generede hende -- men
  han tegnede kun, begyndte at undermale, saae paa hende og saae paa
  Lærredet -- det var ikke til at holde ud.
  
  Pludselig reiste han sig op, satte Armene i Siden, lagde Hovedet paa
  skraa og udbrød:
  
  "De har dog et Par deilige Arme, Frøken!"
  
  Ragna havde en bestemt Følelse af, at hun blev rød i Hovedet. Hun var
  efterhaanden bleven vant til at betragte sig selv som Bogholderske,
  som Procurist, og havde næsten glemt, at hun tillige var en ung, smuk
  Pige. Det tiltalte hende i og for sig nok at blive beundret, men
  Duborg sagde sin Replik saa fagligt, saa objectivt, at det formelig
  var irriterende.
  
  -- "Han er dog en ualmindelig Træmand," tænkte hun, og synderlig mere
  end Farvel og Tak sagde han heller ikke den Dag.
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Dag gik det allerede bedre.
  
  Hun fik sig selv til "i Costume" at gaa rundt i Atelieret og se paa
  Studierne, og _han_ begyndte et Par Gange paa en Slags Conversation,
  der dog hurtig døde hen igjen.
  
  Med eet gled der et Smil hen over hendes Ansigt, hun lo næsten.
  
  "Er det _mig_, De leer af Frøken?" spurgte han roligt.
  
  "Nei, undskyld," svarede hun, "det er det virkelig ikke! Men jeg kom
  pludselig til at tænke paa, hvad min Faders to gamle Tanter ude paa
  Vennebjerg egentlig vilde sige, om de vidste, at jeg stod Model nu!
  -- Jeg troer saamænd ikke, de vilde se mig mere for deres Øine!"
  
  "Vennebjerg," sagde Duborg. "Det er jo den Gaard _der_ -- er det
  ikke?" -- han pegede paa en af Holsts Studier.
  
  "Jo, det er det ogsaa! Det var da morsomt! -- Skal Deres Billede --
  det, De nu maler paa, udstilles?"
  
  "Det skal det vel nok -- hvis det ellers lykkes."
  
  "Hvorfor skulde det ikke det?"
  
  "Aa, man veed jo aldrig iforveien --"
  
  "Det maa man da vide! Naar man overhovedet _kan_ male, og man sætter
  al sin Energi ind paa Arbeidet, saa _maa_ det jo blive godt!"
  
  "Nei -- nei, det gaaer nu alligevel ikke saadan," svarede Duborg, og
  der blev en længere Pause.
  
  Ragna hvilede -- efter hans Opfordring -- nogle Minuter, skjøndt hun
  erklærede, at hun slet ikke var træt, og lod imens Blikket streife
  rundt paa Væggene. Det standsede uvilkaarligt ved den samme
  kvindelige Modelfigur, som havde fanget Terndrups Blik, og da hun
  instinctmæssigt mærkede, at Duborg havde seet, hvad det var, hun saae
  paa, vilde hun ikke faae Udseende af, at der kunde være Noget at
  genere sig for, og spurgte derfor ganske ligefrem:
  
  "Har _De_ malet det?"
  
  "Ja, jeg har saa," svarede Duborg.
  
  "Det er altsaa en Model?"
  
  "Ja, _det_ var det -- hun var fra Capri."
  
  -- "Var det nu virkelig -- ja, jeg mener en anstændig Pige?"
  
  Nei, saadan hvad man herhjemme vilde kalde en anstændig Pige -- nei,
  det mente da Duborg ikke, det havde været.
  
  Ragna fortrød i samme Nu sit Spørgsmaal og sagde:
  
  "Hvorfor bruger Kunstnerne dog _den_ Slags til Modeller -- hvorfor er
  det ikke Damer?"
  
  "Aa," svarede Duborg sindigt, "hvor skulde man egentlig faae Damer
  fra til at staa for det Hele?"
  
  Og saa spurgte Ragna ikke videre.
  
                 *       *       *
  
  -- En Dag lagde Duborg pludselig Penselen og erklærede, at nu kunde
  han ikke mere for den Gang, det gik ikke.
  
  "Men jeg kan jo blive en halv Time endnu!" sagde Ragna.
  
  "Ja, men jeg er ikke oplagt idag."
  
  "Oplagt?" gjentog hun. "Hvad vil det sige? Fordi jeg en Dag har
  Hovedpine, fører jeg virkelig alligevel Bøgerne og besørger
  Correspondancen lige til Middag!"
  
  "Ja," indvendte Duborg, "men det er vel ogsaa noget Andet med Kunst
  end med Bogholderi."
  
  "Det kan jeg aldeles ikke indrømme! Arbeide er Arbeide! -- Mal nu
  blot: De har mig en halv Time endnu!"
  
  "Nei, jeg kan ikke idag."
  
  Saa gik hun halvfornærmet bort men kom næste Dag igjen til sædvanlig
  Tid -- Duborg havde slet ikke mærket, hun var vred.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Hvorefter vil De male Hovedet paa Billedet?" spurgte hun, da der
  var gaaet en Ugestid.
  
  "Aa, jeg veed ikke rigtig endnu," svarede han. "Maaske efter en Model
  her i Byen, som en Bekjendt af mig har brugt, maaske efter Motiver
  fra den Skizze _der_" -- han pegede paa Capripigen.
  
  Der var Ingenting at sige hertil, eftersom det jo netop var en
  bestemt Forudsætning, at Billedet _ikke_ maatte ligne _hende_, men
  ubehagelig berørt følte hun sig dog ved Tanken om, at en simpel Model
  -- rimeligvis en fordærvet Pige -- skulde ligesom give Personlighed
  til Billedet -- _hendes_ Billede, for _det_ var og blev det
  alligevel, følte hun -- hendes og ingen Andens.
  
  Hun blev forstemt og taus Resten af den Time.
  
  
  
  
  Holst kom uventet en Dag til Byen.
  
  Han skulde kjøbe Farver, hed det, "Gurkemeie og Spinatgrønt", men i
  Virkeligheden kom han nok nærmest forat gaa en Tur nedad Strøget, se
  de kjendte Omgivelser og de kjendte Ansigter og indaande lidt
  kjøbenhavnsk Luft, som han kunde have at tære paa ude mellem alt det
  Grønne.
  
  Han gik naturligvis op til Duborg, men blev modtaget underlig
  forbeholdent, og da han vilde gaa ind i Atelieret, stillede Duborg
  sig omtrent i Veien for ham.
  
  "Hvadbehager?" sagde Holst forbauset. "Maa jeg ikke komme ind til mig
  selv! -- Har Du Damebesøg?"
  
  "Nei, det har jeg ikke, men --"
  
  "Naa, det manglede ogsaa kun, at Du skulde benytte Dig af min
  Fraværelse til den Slags Vidtløftigheder -- ja, var det _mig_, der
  var alene i Byen, det var en anden Sag! -- Vil Du saa behage at
  flytte Dig!"
  
  Holst kom ind i Atelieret og saae Maleriet.
  
  "Naa, saa _det_ var Hemmeligheden!" udbrød han. "Du er igjen begyndt
  at male -- maa jeg gratulere! -- Og det tegner jo ligefrem udmærket:
  det er den gamle Niels Duborg lyslevende opstaaet fra Porcelainet! Og
  sikken en Model, det maa være! Vidunderlig deilige Arme -- _det_ er
  Noget, _jeg_ forstaaer mig paa! -- og hele Skikkelsen kysk og
  jomfruelig -- hvor Pokker har Du hittet det Pigebarn?"
  
  "Det er ikke noget Pigebarn," brummede Duborg.
  
  "Er det ikke noget Pigebarn! Hvad er det da, om jeg maa spørge?"
  
  "Det er en Dame."
  
  "En Dame! -- Nu staaer Verden ikke til Foraarsudstillingen! -- Men
  hvem er hun da?"
  
  "Det kan jeg virkelig ikke sige Dig!"
  
  "Men hvordan, i Himlens Navn, har Du dog --"
  
  "Ja, det kan jeg heller ikke sige Dig."
  
  "Naa saaledes! -- Ja, jeg respecterer din Discretion -- naturligvis
  -- men vil Du da blot sige mig, med hvem hun er forlovet -- om det er
  med en Kunstner, mener jeg, for jeg under ikke en Bourgeois at være
  den lykkelige!"
  
  "Hun er slet ikke forlovet, det _jeg_ veed," svarede Duborg og blev
  umotiveret rød i Hovedet, "det troer jeg da ikke, hun er."
  
  "Og _de_ Arme er ikke forlovede!" udbrød Holst begeistret. "Det er jo
  umuligt! Saa maa Ingen have seet dem -- men _det_ er jo ogsaa
  umuligt! Det skulde nu lige rent ud forbydes vedkommende unge Dame at
  vise sig høihalset -- sig det til hende fra mig!"
  
  "Gud veed, hvor Du gider!"
  
  "Ja, Du _har_ da vel fortalt hende, at der ikke er Mage til de Arme i
  Kjøbenhavn? -- Ikke engang det! -- Du er jo umulig! Den Slags Ting
  fortæller _jeg_ altid unge Damer: _mig_ er det en Lettelse at sige
  det, og _dem_ fornøier det at høre det, selv om de meget godt veed
  det!"
  
  "Er Du snart færdig?"
  
  "Nei, jeg kunde gjerne blive ved en halv Time endnu! -- Men forat
  komme tilbage til Billedet: det bliver brillant, gamle Duborg! Det er
  jo som en Personification af selve Foraaret, eller snarere af
  Morgenstemningen i den store By, der vaagner -- Du veed, jeg elsker
  den tidlige Morgen -- theoretisk i alt Fald -- Morgenens Friskhed
  repræsenteret af den skjønne Kvinde, som aabner sit Jomfrubur og --"
  
  "Vrøvl! -- Det er da ikke Andet end en ung Pige, der lukker sit
  Vindue op," indvendte Duborg.
  
  "Prosaist, som Du er!" raabte Holst. "Du veed, Gud hjælpe mig, ikke
  engang, hvad det er, Du selv gjør! Det kan man rigtignok kalde
  kunstnerisk Umiddelbarhed!"
  
  "Du kan for mig kalde det, hvad Du vil!"
  
  "Ja, man kan ogsaa kalde det Philisteri, Aandsforladthed eller
  plebejisk Syn paa Tilværelsen, hvis Du foretrækker _det_! -- Men godt
  bliver Billedet sgu alligevel -- og _det_ er egentlig det
  irriterende!"
  
  Lidt efter gik Holst.
  
  
  
  
  Grossereren og Julius spiste, som Ragna havde sagt, om Sommeren deres
  Frokost paa d'Angleterre mellem Tolv og Et, men Ragna havde altid sin
  Pakke Smørrebrød med fra Hjemmet og nød den til et Glas Melk paa
  Kontoret, som hun ellers aldrig forlod.
  
  Stor var derfor ogsaa Julius' Forbauselse, da han en Dag mellem Tolv
  og Et tilfældigvis kom tilbage paa Kontoret forat hente sit
  Cigaretetui og ikke fandt Søsteren ved Pulten, og da Faderen senere
  gav ham en Overhaling, fordi han ikke passede Kontortiden, udlod han
  sig gnavent med, at _han_ da ikke var den Eneste, der sløiede den af,
  for Ragna var saamænd ikke bedre, o. s. v.
  
  "Vaas!" svarede Grossereren.
  
  En Gang til traf Julius Kontoret tomt mellem Tolv og Et og
  rapporterede det samvittighedsfuldt til Faderen. Denne gik saa
  tilbage noget før Et -- nei, Ragna var der virkelig ikke!
  
  Grossereren fandt nu selv Sagen saa besynderlig, at han nedlod sig
  til at opfordre Julius til at udspionere Søsterens Veie, og _det_
  gjorde Julius med en god Villie og med saa godt Resultat, at han et
  Par Dage efter kunde meddele Faderen, _hvor_ det var, hun gik hen,
  men _hvad_ hun bestilte _der_, det vidste han rigtignok ikke.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ragna stod imidlertid oppe paa Atelieret uden at ane Noget om, at man
  udspeidede hendes skjulte Skridt.
  
  Forholdet mellem hende og Duborg havde _noget_ skiftet Characteer.
  
  Hun var ham ikke længere blot Modellen med de deilige Arme og de
  runde Skuldre, men hun var bleven en Personlighed, der mere og
  mere fyldte ham og navnlig imponerede ham ved sin i alt Fald
  tilsyneladende uanfægtelige Sikkerhed i Eet og Alt. Hun havde en
  bestemt Mening om Alt, Principer og en færdig Dom, og desuden var hun
  saa behagelig ladylike, saa smuk og saa sund -- navnlig ladylike.
  
  Og _han_ var heller ikke længer for hende Træmanden eller den fattige
  Kunstner, som hun gjorde vel imod ved at stille sin Deilighed til
  Skue; han var et stort Barn, uden al Forstand paa Livets almindelige
  Krav, det var sandt, men hvor var det alligevel velgjørende at høre
  ham tale -- sindigt og jevnt og med lange Pauser mellem de enkelte
  Ord -- som om der Intet i Verden var til, der var værd at leve sit
  Liv for uden Kunsten, og hvor høit stod han ikke over hende og hele
  den Kreds, hun hidtil havde bevæget sig i! Aldrig før havde hun
  vidst, hvad Begeistring -- stilfærdig men glødende Begeistring --
  var; nu fik hun en Anelse om det.
  
  Og heller aldrig før havde hun vidst, hvad det vil sige, naar en
  Mands Blik med taus Beundring hviler paa en Kvinde: hvordan man kan
  føle Blikket uden at møde det, varmes af det og fyldes af en dulgt
  Glæde, en Stolthed, som man ikke selv forstaaer.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Billedet var snart færdigt: Omgivelserne, Kvistvinduet, de røde
  Tage i Baggrunden og hele Skikkelsen stod omtrent, som det skulde --
  han arbeidede ogsaa flittigt, naar hun _ikke_ var til Stede -- og
  skjøndt Hovedet kun var løst anlagt, uden nogen Individualitet, havde
  hun dog, da hun saae paa Billedet, en bestemt Følelse af, at det
  allerede var et Hele -- Morgenstemningen aandede ud af det.
  
         *       *       *       *       *
  
  En Dag var han særlig ivrig, næsten febrilsk, talte mindre end ellers
  og var underlig nerveus, naar hun spurgte ham om Noget.
  
  Da hun var færdig og paaklædt til at gaa, saae hun, at det var
  Hovedet, han havde malet paa, og -- hun tog ikke feil -- det var
  _hendes_ Træk!
  
  -- "Skal _det_ Billede udstilles?" spurgte hun.
  
  "Ja, det tænker jeg da," svarede han roligt. "Jeg har aldrig før
  gjort Noget, der var saa godt."
  
  "Men det er jo _mig_ -- _mit_ Ansigt!"
  
  "Ja, det er det nok blevet -- det er saadan kommen ganske af sig
  selv. Jeg skal sige Dem, der er alligevel ikke noget andet Hovede,
  der kan passe ind i _det_ Billede, saadan som jeg har tænkt mig det."
  
  "Men De lovede jo bestemt, at --"
  
  "Ja, jeg gjorde saa, og jeg troede saamænd ogsaa, jeg kunde have
  holdt, hvad jeg lovede -- dengang kjendte jeg Dem jo kun paa saa lang
  Afstand, maa De huske."
  
  Ragna vidste ikke selv, om hun i Øieblikket nærmest var glad over,
  hvad der var skeet, eller dybt krænket, men sin Glæde kunde hun jo
  dog i hvert Fald ikke give Udtryk, og derfor kom det, tilsyneladende
  kun indigneret og overlegent, fra hende:
  
  "Jeg burde have betænkt det i Forveien: en Kunstners Ord er
  selvfølgelig ikke bindende -- end ikke overfor en Dame -- hvis blot
  hans Kunst -- eller, forat bruge det rette Ord: hans Egoisme --
  kræver, at det brydes! Men _det_ Billede skal _ikke_ udstilles --
  forstaaer De mig! -- Hvor meget koster det? Jeg faaer vel Raad til
  selv at kjøbe det."
  
  I det Samme gik Døren op, og ind traadte Grossereren og Julius.
  
  "Fader!" udbrød Ragna og blev blodrød.
  
  "Maa jeg spørge, hvad Du tager Dig for her?" spurgte Grossereren
  fnysende. "Oppe hos en fremmed Maler -- Du er maaske Model -- eller
  har Stævnemøder -- hvadbehager?"
  
  Duborg stod foran Billedet med Ansigtet vendt mod Døren. I samme Nu,
  som han forstod Situationen, gjorde han med Penslen et Par hurtige
  Strøg over Billedet, saa Hovedet helt udviskedes; derefter saae han
  op paa Grossereren og sagde roligt:
  
  "Nei, Deres Datter er kommen herop forat bestille et Billede af
  Vennebjerg efter _den_ Skizze -- hun vidste, at min Ven Holst havde
  malet derude."
  
  Strax da Ragna saae, eller snarere instinctmæssigt forstod, hvad
  Duborg havde i Sinde, gjorde hun en uvilkaarlig Bevægelse som forat
  forhindre ham fra det, men da det var skeet, skjød Blodet op i hende,
  hun rakte ham sin Haand med et straalende Blik og sagde til Faderen:
  
  "Her er en Mand, der holder af _mig_ -- og _jeg_ holder af _ham_!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Saadan blev Duborg forlovet.
  
  
  
  
  En Forlovelse hører jo altid til de Begivenheder, der kan glæde sig
  ved at omfattes med almindelig Interesse, men Duborgs og Ragnas
  Forlovelse vakte mere end almindeligt Røre.
  
  Aviserne meddelte naturligvis Nyheden. De fleste benyttede Vendinger
  som: "den udmærkede Maler" eller "vor berømte Kunstner" og fortalte
  tillige, at Ragna var Datter af "den i Forretningsverdenen vel
  bekjendte Grosserer Lange". _Det_ tiltalte naturligvis den for
  offentlig Berømmelse ikke ufølsomme Grosserer, men forresten var han,
  til en Begyndelse, ædende gal.
  
  "_Min_ Datter giftes med en Lærredsmører!" sagde han. "En, der kun
  lever af Haanden og i Munden! Og jeg, som troede, at hun skulde have
  været min Alderdoms Forretningsstøtte -- Julius er umulig, og Poul
  vil være Søofficeer -- nei, Verdens Løn er Utaknemmelighed!"
  
  Grossererfruen var glad, lige rent ud glad -- hverken mere eller
  mindre -- over at have faaet sin Datter forlovet, og paa Forhaand
  syntes hun, at _hendes_ Svigersøn maatte være et udmærket Menneske.
  
  Poul, der efter sin Hjemkomst fra Vintertogtet gik paa Cursus for at
  forberedes til Adgangsexamen til Søofficeersskolen, syntes, det var
  morsomt at have faaet en forlovet Søster, og navnlig at have faaet En
  at være Svoger med -- det sagde han ogsaa til Fru Lund og Marie, der
  som Ragnas Husfæller var stærkt interesserede i Begivenheden -- og
  Julius, ja, han var sgu i og for sig lige glad, men det var dog ham,
  paastod han selv, der egentlig var Skyld i det Hele.
  
  Holst skrev strax et længere, overstrømmende Brev til Duborg, et
  Brev, der begyndte med en Bemærkning om, at "de Arme selvfølgelig
  ikke kunde blive ved med at være uforlovede", og forresten
  hovedsagelig handlede om, at Kvinderne i al Almindelighed var en
  mærkelig Race, for den Klasse Mandfolk, som de elskede inderligst og
  mest opofrende, var altid elendige Karle som Loke, Faust, Adam Homo
  og Peer Gynt; men til Trods herfor haabede han, at den ubekjendte
  Dame, hvem han, Carl Holst, endnu ikke havde den Fornøielse at
  kjende, vilde holde lige meget af ham, Hans Duborg, skjøndt _han_ jo
  ikke ubetinget var nogen elendig Karl.
  
  Berner mindedes stadig fra sit eneste Besøg hos Grossereren den
  smukke, ranke Pige, hvis Forekomst i Kontoret egentlig var lige saa
  mærkelig, som om =Trifolium resupinatum= virkelig skulde være funden
  i Gaarden, og Terndrup erklærede med Sikkerhed, at Ragna og Poul var
  de Bedste af Familien.
  
  Oppe hos Mille Buxbom blev der ligefrem holdt Kaffegilde paa
  Forlovelsen. Kogekonen Madam Siegler syntes, at Ragna var en yndig
  Pige, og mente, at hun under kyndig Veiledning nok kunde tilegne sig
  de nødvendige Kundskaber i Husholdning og Madlavning, hvilket var og
  blev Basis for et lykkeligt Ægteskab, og Frøken Hansen haabede
  bestemt paa at komme til at synge ved hendes Bryllup -- det skulde
  naturligvis staa i Garnisons Kirke -- og lovede paa Forhaand Jomfruen
  en Billet til Kirken. Maskinmandens Kone, der atter var i velsignede
  Omstændigheder og derfor noget tilbøielig til altid at tro det
  Værste, havde paa fjerde Haand en skrækkelig Historie om, at
  Grossereren skulde have overrasket sin Datter oppe i Malerens
  Atelier, hvor hun stod Model som Havfrue med saa godt som slet
  Ingenting paa, og at han i den Situation skulde have givet Parret sin
  faderlige Velsignelse, men Mille Buxbom følte strax i sin
  Samvittighed, at der ikke var et Ord sandt i den Krønike, og Madam
  Siegler erklærede med Sikkerhed, at Frøkenen rigtignok ikke var af
  _den_ Slags.
  
  -- "Men Gud skal vide, hvad Vennebjergerne siger!" udbrød Mille
  Buxbom ganske umotiveret.
  
  Ja, hvad sagde Vennebjergerne?
  
  De sagde foreløbig ikke et Ord, for de var bleven saa rystede over
  Begivenheden, at de ikke engang gratulerede skriftligt.
  
  
  
  
  Forlovelsen kom forresten, særlig paa dette Tidspunct, Grossereren
  meget ubeleiligt.
  
  Han havde, allerede da Begivenheden indtraf, bedt til en mindre
  Middag ude paa sit Landsted; afsige Middagen kunde han jo ikke, men
  da den nu nødvendigvis maatte blive en Forlovelsesmiddag, maatte der
  jo Flere med.
  
  For det Første den gamle Grosserer. Dernæst maatte Duborg spørges, om
  han havde Familie eller meget nære Venner, han ønskede med, og Duborg
  erklærede sig fuldstændig renonce paa Familie, men udtalte Ønsket om,
  at Holst og Berner maatte blive bedt, og det blev de. Han havde ogsaa
  gjerne seet Terndrup ved denne Leilighed, men da han havde en bestemt
  Fornemmelse af, at han ikke vilde passe i Omgivelserne -- og navnlig
  ikke vilde more sig -- foreslog han det ikke.
  
         *       *       *       *       *
  
  Klokken Sex mødte de Indbudte paa Landstedet -- den gamle Grosserer
  var dog kommen forinden. Han optraadte af Princip altid i Frakke,
  aldrig i Kjole -- vistnok nærmest forat drille Sønnen.
  
  Der var Generalen, den store Taler, som ikke med sin gode Villie
  forsømte nogen Middag; der var en Etatsraad med tre Ordener -- den
  ene af dem om Halsen -- der var Directeuren for det amerikanske
  Exportselskab, to, tre Ligegyldigheder og endelig Duborg, Holst og
  Berner.
  
  Et lille Skaar i Feststemningen havde det paa Forhaand gjort, at
  Julius Aftenen forud paa Strandveien havde havt et Sammenstød, dels
  med en anden Cyclist, dels med Nordre Birks Politi, og derved havde
  erhvervet sig to Skrammer og Udsigt til en større Bøde. Nu mødte han
  op til Middagen med en ny, ganske sindssvag Flip, der gik helt op i
  Nakken og snærede Halsen ind, saa at Hovedet saae ud, som det, hvad
  Øieblik det skulde være, kunde trille af Pinden, men da Faderen
  tillod sig en kritisk Bemærkning desangaaende, fik han ikke andet
  Svar end et medlidende: "=English fashion="!
  
  Poul, der naturligvis havde ligget ude og rakket med Jollen lige til
  det Sidste, optraadte med Tjære paa Benklæderne, men det var jo af
  den Slags Gjenvordigheder, som Verden giver, og som egentlig ikke
  Andre end hans Moder saae eller i alt Fald tog sig nær.
  
  De Gjæster, der for første Gang var ude paa Landstedet -- det hed
  "Kildehøien", rimeligvis fordi der hverken fandtes nogen Høi eller
  nogen Kilde -- gik før Bordet rundt og beundrede pligtskyldigst
  Bygningen og Haven.
  
  Haven var nok værd at beundre, for den gik skraanende lige ud til
  Sundet og stod jo netop nu i sin feireste Pragt med blomstrende
  Syrener og Guldregn, med Kastanier og Rødtjørn. Villaen derimod var i
  den mærkelige Blandingsstil, der characteriserer saa mange Villaer i
  de forskjelligste Lande: et Miniaturtaarn, nærmest passende for en
  gothisk Ridderborg, hævede sig over Skifertaget, korinthiske Pilastre
  prydede Sidemurene og en Loggia udgik fra den store Gavltrappe, som
  bevogtedes af to støbte Cementløver, der begge saae uhyre
  menneskevenlige og gjæstfri ud, og af hvilke den ene fuldstændig
  havde Udtryk som en soigneret =père noble= fra en Scribe'sk Komedie.
  
  Den gamle Grosserer gik rundt med Hænderne paa Ryggen og ludende
  Hoved, men han kigede op alligevel, saae Alt, ærgrede sig over Alt og
  smilede.
  
  Duborg var saa glad og saa stolt som et Barn, og Ragna, i hvid,
  luftig Sommerkjole, saae ud, som om hun var bleven ti Aar yngre, og
  som om der hverken havde existeret Klipfisk eller Hovedbøger.
  
  Holst følte sig paa Vennens Vegne forpligtet til at conversere Alle
  og være behagelig mod Alle -- han drev det endogsaa til i
  Grossererens Paahør at rose de to Familieløver -- og Berner, hvem
  Grossereren syntes at skulle kjende, men alligevel ikke kjendte, gik
  om og var stille begeistret ved at se paa Ragna.
  
  Middagen var udmærket, og Champagnen -- fortræffelig frapperet --
  flød i stride Strømme. Grossereren udbragte, ganske kort og uden
  overdreven Varme, de Forlovedes Skaal, og Duborg talte -- endnu
  kortere -- for Ragnas Forældre. Generalen talte, efter Opfordring,
  for den gamle Grosserer -- han fordrede nemlig, at der altid skulde
  henvendes en speciel Tale til ham -- og saa vidt var Alting gaaet
  godt, men da man var naaet længere hen i Middagen, forbi det Stadium,
  hvor ældre Gentlemen med eet bliver klar over, at de maa skynde sig
  med at tømme deres Glas Bordeaux inden Desserten, og derfor udleder
  sig en eller anden beskeden Yngling, som de til hans store Forundring
  hædrer ved at drikke et Glas med, da reiste til alt Uheld Generalen
  sig anden Gang og holdt en Tale for Duborg, en Tale, der i det
  Væsentlige gik ud paa, at _den_ Mand maatte misundes, der ledet af
  Kjærlighedens Genius var saa lykkelig at blive indført i en Familie
  som Grosserer Langes.
  
  Dette var mere end Holst, som allerede var noget oplivet, kunde sidde
  rolig ved.
  
  Neppe havde Generalen sluttet, før han slog paa sit Glas og reiste
  sig -- Duborg saae ængstelig og advarende hen paa ham.
  
  "Mine Damer og Herrer!" begyndte han. "Den sidste, meget ærede Taler
  sagde, at den Mand maatte være lykkelig, der var bleven indført i den
  Lange'ske Familie, hvor jeg for Øieblikket har den Fornøielse at
  befinde mig -- og befinder mig vel. Jeg troer nu ogsaa, at min Ven
  Duborg er lykkelig -- jeg kan se det paa ham! -- og han har jo ogsaa
  forsaavidt god Grund til det, som det er en ualmindelig bedaarende
  Pige, han har faaet sig til Kjæreste og -- rimeligvis -- senere vil
  faae til Kone. -- Skaal, gamle Dreng, hun gjør din Smag Ære! -- Men
  _er_ der forresten Nogen, der skal være stolt, og er der Nogen, der
  er bleven hædret, saa er det da den Familie, i hvilken en Kunstner
  som Duborg har indforlovet sig og -- rimeligvis -- senere agter at
  indgifte sig. Menneskeheden bestaaer jo nemlig, som vi Alle veed, af
  to, i og for sig ganske incommensurable, Verdener: Kunstnerne og
  Borgerskabet. Det sidste kan overhovedet kun komme i Berøring med
  Kunsten paa tre Maader: dels ved Giftermaal, dels ved at kjøbe
  Malerier -- det skeer nu forresten saa forbandet sjeldent! -- og
  endelig gjennem de bedre Middage, som det er Bourgeoisiets lykkelige
  Privilegium ind imellem at kunne give. Og derfor, mine Damer og
  Herrer -- jeg haaber at have motiveret tilstrækkeligt -- et Leve for
  Kunsten!"
  
  Der blev en pinlig Pause, og midt under den sagde den gamle Grosserer
  fornøiet smilende til Sønnen:
  
  "Jeg troer sgu, han gjør Nar af Dig i dit eget Landsted, lille
  Jesper! -- Ikke? Naa, ja, jeg tager maaske feil, jeg hører jo ikke
  saa godt mere!"
  
  Etatsraaden søgte at redde Situationen ved at holde en særlig Tale
  for Grosserer Lange, "hvis Forretningsskjold var uden nogen Plet,
  lige saa blankt som Messingpladen med hans Navn udenfor Porten." Det
  havde imidlertid kun til Følge, at Holst gemytligt afbrød ham ved at
  sige:
  
  "Ja, men selv om Pladen skulde blive anløben, saa kan den jo pudses
  -- _jeg_ er ogsaa anløben, men _jeg_ kan ikke pudses -- det er hele
  Forskjellen."
  
  Fruen skyndte sig nu at faae Bordet hævet, og man gik ud i Haven
  forat drikke Kaffe og ryge Cigar.
  
  Den gamle Grosserer reddede sine tre Stykker Sukker, Sønnen benyttede
  sig af Leiligheden til at betro Generalen og Etatsraaden sine
  Fremtidsplaner om Yocobora, og Holst, hvem den friske Luft strax
  gjorde godt, faldt i Begeistring over Sundet.
  
  -- "Hvor i Verden har man en Kyst som her!" udbrød han. "Ingensteds!
  Det skulde være ved Sorrent, naar man om Aftenen sidder under
  Vinløvet og seer over til Capri -- men _vi_ har ogsaa et Capri:
  Middelgrundsfortet derude! Jeg er naturligvis Anti-Militarist og
  Fredsven -- Gudbevares! -- men Middelgrundsfortet, decorativt seet,
  er en afgjort Vinding for Sundet -- her er vidunderligt!"
  
  Herrerne satte sig i Lysthuset, drak Cognac og Likør, og drøftede
  forholdsvis neutrale Emner.
  
  En kom til at nævne Amerika, og Directeuren, der hørte til
  Oppositionen, udbrød pludselig med _den_ beherskede Lyrik, der kommer
  til Orde efter en Sommermiddag: "Ja, Amerika, _det_ er et Land!" og
  saa tilføiede han, velvilligt henvendt til Berner, der sad ham
  nærmest; "_De_ vilde formodentlig ogsaa gjerne se Amerika?"
  
  "Nei," svarede Berner paa sin stilfærdige Maade, "det brød jeg mig da
  egentlig ikke om."
  
  "Ikke det! Tør man spørge hvorfor?"
  
  "Aa, fordi Parvenu-Stater interesserer mig lige saa lidt som
  Parvenu-Byer: de har jo hverken Historie eller Tradition! Det er da
  ogsaa characteristisk nok, at Amerika, til Trods for sin Udstrækning
  og sin Folkemængde, endnu ikke har frembragt nogen Aandens Stormand."
  
  "Nu har jeg sandelig hørt _det_ med!" raabte Directeuren. "Hvad
  forstaar _De_ ved en Aandens Stormand, Høistærede?"
  
  "Derved forstaaer jeg simpelthen en Mand, uden hvem Verdens aandelige
  Habitus vilde være betydelig anderledes, end den er," svarede Berner.
  "Shakespeare og Linné, Goethe og Thorvaldsen f. Ex. kalder jeg
  Aandens Stormænd, og mange, mange Andre."
  
  "Og Edison skulde ikke være lige saa stor som Nogen af dem!" haanlo
  Directeuren. "Han, Menneskehedens Velgjører!"
  
  "Menneskehedens Velgjører!" gjentog Holst. "_Den_ er ualmindelig god!
  -- Nei, seer De, Edison er fingernem, og --"
  
  "Er Edison fingernem!" fnysede Directeuren og saae næsten forfærdet
  ud.
  
  "Ja, han er sgu," forsikrede Holst. "Baade hans Phonograph og hans
  levende Billeder er brillante Variéténumre, det indrømmer jeg,
  men --"
  
  "De glemmer Telephonen, min Herre," sagde Etatsraaden.
  
  "Nei, jeg gjør ikke. Telephonen sparer os adskillige Støvlesaaler, og
  vil en velhavende Bedsteborger inde fra sit Kontor i Byen bestille en
  bedre Middag ude paa Klampenborg eller Skodsborg og være ganske
  sikker paa, at Champagnen er isafkjølet, naar han kommer, saa er
  Telephonen ligefrem uvurdeerlig. Men Verdens aandelige Habitus, som
  Candidat Berner kaldte det, vilde saamænd være accurat den samme,
  hvad enten Edison havde existeret eller ei!"
  
  "Amerika -- Amerika er dog sikkert Fremtidens Land!" henkastede
  Generalen og behagede sig saaledes i Repliken, at han gjentog: "Jeg
  siger Fremtidens Land, mine Herrer!"
  
  "Det er høist rimeligt," indrømmede Berner, "men _det_ hjælper da
  ingen af _os_. Englænderne siger, at der skal syv Generationer til
  for at skabe en Gentleman, og er _det_ sandt, kan man vel nok gaa ud
  fra, at der hører idetmindste adskillige Aarhundreder til at skabe et
  Folk. For mig i alt Fald er Amerikanerne endnu kun dygtige men
  ucultiverede Barbarer, og jeg synes ogsaa, at det er saa betegnende,
  at den eneste ordentlige Krig, de siden Uafhængighedskampen har ført
  mod Europa, var Røvertoget mod Spanien -- og _det_ var de oven i
  Kjøbet Hyklere nok til at kalde en Befrielseskrig!"
  
  "Ja, vist er de Barbarer!" brummede Duborg. "Se blot paa den Smag, de
  saakaldte Dannede derovre har for Kunst og Digtning og Musik: det, de
  klapper i Næverne for, er jo det Samme, som Pøbelen herhjemme himler
  over!"
  
  "Ja, Negerkomikere!" indskjød Holst.
  
  "Amerikanerne boxer da storartet," sagde Julius, der endelig fandt en
  Anledning til at blande sig i Samtalen, "det kan man se af '=Police
  Gazette=', og der er heller Ingen, der kan tage det op med dem i at
  bygge Cycler!"
  
  "Man maa nu heller ikke skjære hele Amerika over een Kam," mente
  Grossereren. "Fristaterne ynder jeg ikke, men i Mellemamerikas
  Republiker rører der sig et fremadstræbende Liv, og jeg veed f. Ex.
  at Yocobora --"
  
  "Amerikanerne er det sande Demokratis og den sande Fordomsfriheds
  Folk!" afbrød Directeuren ham.
  
  "De er da slet ikke noget Folk," tillod Berner sig at bemærke.
  
  "Er de ikke noget Folk! Hvad er de da?"
  
  "De er endnu kun Indbyggere."
  
  Etatsraaden saae uforstaaende op paa Berner, og imens tog Holst fat.
  
  "Det er en rar Fordomsfrihed!" sagde han. "Der er da ikke saa snobbet
  en Race til i Verden! Fortæl en Amerikaner, at en Mand er berømt, og
  han kliner sig op ad ham -- giv en amerikansk Millionair Udsigt til,
  at hans Datter kan blive gift med en forgjældet Greve og faae Krone
  paa alt sit Nattøi: han byder strax det halve af Millionerne i
  Medgift!"
  
  "Amerika er og bliver Frihedens Land!" sagde Directeuren irriteret,
  og denne Udtalelse vilde sikkert have affødt adskillige Bemærkninger,
  hvis ikke den gamle Grosserer, der netop rokkede forbi, havde
  opfanget et Par af de sidste Ord.
  
  "Frihed!" sagde han. "Jeg synes, der blev talt om Frihed? Aa, ja, vi
  har da ogsaa havt Frihed her i Landet, lige til vi fik den
  forbandede Grundlov, men nu har man jo ikke engang Lov at slaa sine
  egne Tjenestefolk paa Snuden længer! Aa, ja, Herregud!"
  
  Efter denne Replik følte Ingen mere Kraft til at føre Samtalen
  tilbage til Amerika, og man bevægede sig fra nu af i almindelige
  Talemaader og i _den_ Velvillie, der følger med at have spist og
  drukket mere end absolut nødvendigt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Duborg var med Ragna gaaet ned til Stranden. Aftenen var lys som
  Dæmring, Maanen slog en gylden Bro over Sundet helt over til den
  svenske Kyst, og bløde Smaabølger, blaa som en svag Svovllue,
  skyllede klirrende ind mod Bredden.
  
  -- "Din Ven var rigtignok ikke ganske heldig som Taler," sagde Ragna.
  
  "Aa, hvad Herregud -- Du maa huske, han er Kunstner," svarede Duborg.
  
  "Men han er da ogsaa Gjæst i vort Hus," indvendte Ragna.
  
  Der blev en Pause, Hver tænkte Sit.
  
  -- "Hans er saa god og saa opofrende," tænkte Ragna, "Ingen af alle
  de Andre er som han, og alligevel -- alligevel har han lidt -- ganske
  lidt -- af Kunstnernes Hovmod og Formløshed. Men det forsvinder nok,
  naar han faaer et godt Hjem, et roligt Hjem med Hygge og Orden."
  
  Og Duborg tænkte: "Ragna er den deiligste Kvinde under Solen, fin og
  klog; den Smule Spidsborgerlighed, hun har taget i Arv fra Hjemmet,
  gaaer nok af hende, naar hun bliver revet ud af de vante Forhold!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Saa drog han hende tættere til sig, hun lagde sin Haand paa hans
  Skulder, og saa tænkte Ingen af dem mere.
  
  
  
  
  Da otte Dage var gaaet, kunde Duborg ikke holde det ud længere saadan
  at gaa om som forlovet tam Stork, og Ragna mærkede det. Hun tog
  derfor en rask Beslutning og telegrapherede til Vennebjergerne:
  
  "Min Forlovede og jeg kommer i Eftermiddag med Femtoget. Hent os ved
  Stationen."
  
  Vennebjergerne havde stadig ikke ladet høre fra sig, og Ragna fandt
  det derfor rigtigere at telegraphere til dem end at skrive -- saa
  levnedes der dem ikke Tid til at reflectere.
  
  Og ved Femtoget holdt den gamle Andrees med den gamle Vogn og de
  gamle Heste, og et Kvarteer senere rullede de Nyforlovede ind paa
  Vennebjerg.
  
  Tanterne stod opstillede paa Stentrappen, stive og stramme som
  Postamenter -- de saae ikke nær saa menneskevenlige og gjæstfrie ud
  som Neveuens Cementløver -- men ikke saa snart var Ragna sprungen ud
  af Vognen og havde givet hver af dem et Kys paa Panden, før de i
  samme Nu tøede op, et Par klare Taarer trillede dem ned ad de magre
  Kinder, de rystede paa Hovedet og udbrød i Kor:
  
  "Stakkels, lille Ragna!"
  
  Ragna lo og præsenterede Duborg, og efterat Tanterne havde taget Maal
  af ham fra øverst til nederst, fandt de, at _skulde_ Ulykken ske,
  kunde Vedkommende jo have seet værre ud, og de erklærede, at han i
  alt Fald var velkommen paa Vennebjerg i sin Egenskab af Ragnas
  Forlovede.
  
  Saa lo Duborg ogsaa, Tanterne saae fornøiet paa hinanden, og Hanne
  sagde: "Sine, han leer af os!" og Sine fortsatte: "Hanne, Mennesket
  er jo gemytligt!" og dermed var Duborg introduceret paa Vennebjerg.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Tanterne skulde sees i deres Hjem. I Kjøbenhavn gav de kun
  Gjæsteroller og følte sig paa fremmed Grund, men paa Vennebjerg, hvor
  de var født, og hvor de havde levet deres hele, lange Liv, _der_
  passede de til Omgivelserne og Omgivelserne til dem.
  
  Selv styrede de Bedriften uden at taale nogen som helst fremmed
  Indblanding: de bestemte Saaning og Høst, Kjøb af Kreaturer og
  Udvisning i Skoven, kort sagt, det Hele, og det gik nøiagtigt, som
  det havde gaaet i deres Faders Tid: i det Bed, hvor der nu var
  Levkøier, havde der været Levkøier i de sidste halvhundrede Aar, og
  gik en Busk ud, plantedes der en af samme Slags i Steden. Folkene paa
  Gaarden var alle gamle, Frugttræerne gamle og Kreaturerne gamle --
  Grossereren paastod, at de døde af Apoplexi.
  
  Søstrenes Liv gik som et Uhrværk. Om Sommeren var de oppe Klokken
  Fem, om Vinteren Klokken Sex; Dagen var inddelt som en Timetabel:
  selv Middagssøvnen fra 1¼ til 2 var paa Klokkeslet, og i det Øieblik,
  de satte sig hen for at sove, sov de -- "saadant Noget er kun en
  Vane", erklærede de.
  
  De skiftedes for Madlavningens Vedkommende til at have Uge, men gik
  forresten bogstaveligt i hinandens Fodspor Dagen igjennem: fulgtes
  ad, naar de lugede Gulerødderne med Grossererfruens eller Ragnas
  aflagte Handsker paa, og fulgtes ad, naar de om Sommeren efter Middag
  gik et Kvarteer i Stikkelsbærrene; saa havde de, af Økonomi, Vrangen
  vendt ud af Forklæderne, Ansigtet var hel skjult af en mægtig
  Shirtings Solhat af Form som en Kyse, og hver af dem bar sin
  "Skallekurv", i hvilken Stikkelsbærskallerne omhyggeligt gjemtes til
  Hønsene.
  
  Sommeren igjennem var der Gjæster paa Vennebjerg: gamle, hjemløse
  Damer, mere eller mindre havarerede Existenser, der var kommen paa
  Livets Skyggeside; Mille Buxbom blev regelmæssig bedt men kom næsten
  aldrig, for hun kjedede sig frygteligt ude paa Landet og erklærede
  selv, at "Luften _der_ var hende for stærk."
  
  Gjæsterne havde det som Blommen i et Æg, fededes systematisk og kunde
  gjøre og lade, ganske som de selv vilde, naar blot den rent ydre
  Caserneorden iagttoges.
  
  Paa Slaget Syv om Morgenen skulde Alle være ved Frokostbordet,
  Klokken Tolv spistes der til Middag, og fra 1¼ til 2 skulde der være
  Ro i Huset. Den, der kom for sent til Bordet, havde at betale en Bøde
  af ti Øre, der gik til Sognets Fattigkasse, men Søstrene betalte
  rigtignok i de fleste Tilfælde selv Bøderne for deres Gjæster.
  Klokken Syv spistes der til Aften, og Klokken Otte var der staaende
  Dessert -- Rødgrød, Smaakager eller Frugt -- inde i Havestuen; det
  var egentlig det Maaltid, de selv satte mest Pris paa, for de var
  store Slikmunde, der altid hver havde sin private Krukke med
  Syltetøi, som de i Utide kunde tage en Skefuld af. Klokken Ti skulde
  Alle uden Undtagelse være i Seng, og Alt lukket og slukket, og før de
  selv lagde sig, gjorde de en Runde i hele Huset.
  
  To Gange om Ugen var de og alle Gjæster paa Kjøretur i den store
  Char-à-banc; selv sad de lige overfor hinanden, inderst i Vognen, op
  til Kuskesædet, og naar de mente, der var Fare paa Færde -- naar den
  gamle Andrees gjorde for kort en Vending ved Hovmarksveien, eller
  naar der i det Fjerne viste sig en Cycle -- reiste de sig op og greb
  hver fra sin Side i Linerne. Cycler hadede de; i deres Skov var ved
  alle Indgangene opslaaet Placater med Indskriften "Ingen Adgang for
  Cyclister!" og den nærmest boende Læge havde de afskediget, fordi han
  havde tilladt sig at møde paa Vennebjerg pr. Hjul: "Vi vil ikke have
  en svedt Doctor ved vores Seng," sagde de.
  
  Udenfor Sommertiden var der stille paa Gaarden, men Tiden gik,
  umærkeligt og uden et ledigt Øieblik.
  
  Mange Timer om Dagen spandt de -- alt deres Dækketøi og Linned var
  selvfølgelig hjemmegjort -- og altid uheglet Hør; "Frøkenerne har
  haarde Hænder men bløde Hjerter," hed det derfor ogsaa almindeligt i
  Egnen. Om Aftenen skiftedes de til at rode op i Kakkelovnen med en
  Ildrager -- det var en af de bedste Vinterfornøielser -- og til at
  læse "Berlingske Tidende" høit fra Ende til anden, og en særlig
  Interesse havde da Trækningslisten, ikke fordi de spillede i
  Lotteriet, men de havde hver valgt sig et Nummer, og det lod de, som
  de spillede paa; "_mit_ Nummer er kommet ud med Hundrede Kroner,"
  kunde den Ene triumpherende sige, og den Anden kunde da i nedstemt
  Tone svare: "denne Gang har _jeg_ ikke vundet."
  
  For den nærliggende Landsby havde de en protegerende Interesse og
  stor Nysgjerrighed. Flere Gange om Aaret holdt de Middag for
  Honoratiores: Præst, Læge, Skolelærer og Sognefoged, og til Trods
  for deres afgjorte Uvillie mod Ægteskabet var det dem dog ganske
  umuligt at blive hjemme, naar de hørte, at En eller Anden havde gjort
  Barsel nede i Byen; saa skridtede de ud som et Par Landpostbude --
  Sine regelmæssigt bagved Hanne -- gjorde Visit, saae paa den Nyfødte
  og bragte Moderen en Flaske Hindbærsaft. Og de Fornøielser, Egnen
  bød, dem tog de. Var der en Liremand i Byen, hørte de med større
  Fornøielse paa hans Toner end mangt et Medlem af Musikforeningen paa
  Concerterne, og var der Foredrag eller Oplæsning paa Kroen, sad de i
  forreste Række med fine Pyntekapper og fransk Langshawl paa. Naar
  derimod Missionsfolkene reiste deres transportable Telt paa den
  hellige Husmands Udlod, kom de _ikke_ til Bønnemøderne: "Vi gaaer i
  Kirke," sagde de, "og ikke i Telt," og da en Totalafholdsforening
  omsider fik Lov af dem at holde Fest i deres Skov, blev de ogsaa selv
  borte, men betalte Entreen for deres Factotum, den fordrukne Smed, i
  det forfængelige Haab, at Talerne skulde have en heldig Indflydelse
  paa hans fugtige Tilbøieligheder.
  
  Glade og taknemmelige var de altid, og selv en vis Aarstidernes Poesi
  kunde der falde over dem. Æblehøsten var dem en Fest -- de klatrede
  naturligvis som Egern -- det var med formelig Andagt, de første Gang
  efter den lange Vinter aabnede de tildækkede Havedøre og sagde: "Nu
  lukker vi Foraaret ind i Stuen!" og naar Hanne en Dag i Mai kunde
  raabe: "Sine, Sine! Jeg har hørt Gjøgen kukke!" og naar saa Sine
  kunde svare: "Hanne, Hanne! Jeg har seet Storken!" ja, saa kunde
  Enhver paa Røsten høre, at de to Gamle følte Jubelen over Vaarens
  Komme lige saa varmt som nogen Ung.
  
  
  
  
  Duborg var naturligvis strax bleven præsenteret for alle de liggende
  kvindelige Gjæster, men det holdt haardt for ham at huske Navnene og
  holde Personerne ude fra hinanden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Der var den gamle, forhenværende Lærerinde, som af ren og skjær Pligt
  gik sine reglementerede Ture, saa hun transpirerede ved det, blot
  forat faae rigtig Appetit til Maaltiderne. Hun fortalte hver Morgen
  sine Medmennesker, hvordan hun havde sovet om Natten, og havde hun
  drømt, undgik Ingen at faae Drømmen i alle dens Detailler.
  
  Der var den ældgamle, døve Dame, som aldrig kom længere end i
  Verandaen, og som troligt sad posteret _der_ med Hørerøret i Haab om,
  at en barmhjertig Sjæl skulde raabe Noget ind i det; skete det saa,
  straalede hun over hele Ansigtet og holdt Vedkommende fast, saa længe
  det paa nogen Maade var muligt.
  
  Saa var der Frøkenen fra Langeland, hvis Specialitet det var hver Dag
  at liste sig ned i Kjøkkenet forat se eller lugte sig til, hvad man
  skulde have til Middag, og var Missionen lykkedes, fortalte hun stolt
  Resultatet til de Andre.
  
  Endelig var der Enkefruen med Datter; de var lige tynde, ens klædt og
  tilsyneladende lige gamle -- ubestemmelig Alder. De _gav_ Veninderne,
  supplerede hinandens Fortællinger og betroede hinanden, hvad de mente
  at have erfaret. Den største Mærkelighed var imidlertid Moderens Evne
  til ved Alt i Verden, hvad hun foretog sig, at give det Udseende af,
  at hun handlede netop saaledes, som hun gjorde, af Hensyn til sine
  Medmennesker, og dog gjorde hun aldrig Andet, end hvad hun havde Lyst
  til. Gik hun Tur, saa var det forat glæde den appetitspadserende
  Jomfru, og blev hun hjemme, var det forat holde den Døve med Selskab;
  tog hun Brystet af Anden, var det, fordi hun vidste, at Vingen var
  hendes Sidemands Livret, og var hun nødt til at byde en af de Andre
  først af Kagefadet, forstod hun, ligesom en Taskenspiller, der
  forcerer et Kort, ufravigeligt at faae Vedkommende til at tage _den_
  Kage, hun skulde, og lade _den_ ligge, som hun selv vilde have.
  Datteren maatte, forat befinde sig fuldstændig vel, daglig kunne
  consumere flere Lispund høirøstet Beundring, men kneb det med
  Tilveiebringelsen af dette Kvantum paa anden Maade, var Moderen Mand
  for at levere mindst de fire.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Det er ikke nogen bedaarende kvindelig Modelsamling, der er
  her paa Gaarden," erklærede Duborg til Ragna, der sad og saae paa
  ham, mens han malede et Interieur af Bryggerset, hvor Ilden under
  Kjedlen og Solskinnet fra Vinduerne hver fra sin Side lyste paa
  Bryggerspigens kraftige Skikkelse. "Men det er det samme," tilføiede
  han, "jeg har _Dig_, og Du er mere end nok for mig at se paa!"
  
  -- "Hvor jeg dog fører et Driverliv!" sagde Ragna. "Det er egentlig
  ganske utilladeligt saadan at sidde med Hænderne i Skjødet!"
  
  "Savner Du maaske Kontoret?" spurgte Duborg.
  
  "Nei, jeg vil ikke sige, jeg savner det, men --"
  
  "Da maa Du skam vænne Dig til at undvære det! Naar vi nu til
  Efteraaret har holdt Bryllup, saa reiser vi til Syden, og saa --"
  
  "Skal vi have Bryllup til Efteraaret?" spurgte Ragna tøvende.
  
  "Ja, hvad skulde vi bie efter!"
  
  "Nei -- ja, jeg tænkte kun -- har vi -- _Du_, mener jeg -- faste
  Indtægter, saa vi kan leve?"
  
  "Faste Indtægter!" gjentog Duborg forbauset og lod Haanden synke.
  "Nei -- hvordan skulde en Kunstner have _det_?"
  
  "Nei, det kan han vel hel heller ikke have," indrømmede Ragna, "men
  det er alligevel saa underligt at tænke paa!"
  
  Saa blev der en længere Pause, men Duborg malede flittigt.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Er det Olie, De sidder og sviner med!" udbrød Tanterne,
  da de lidt efter kom forbi. "Faae ikke noget af _det_ paa Tøiet,
  og vær endelig forsigtig med Billedet, naar de gaaer gjennem
  Dagligstuedøren, at der ikke bliver smurt noget af paa Portièren!
  Vandfarve er meget bedre og proprere -- det lærte _vi_ at male med i
  vores Ungdom, og det blev pæne Stykker, der tørrede hurtigt."
  
  Duborg lo. Han kunde i Grunden rigtig godt lide Tanterne, men det
  generede ham skrækkeligt om Aftenen efter den staaende Dessert at
  maatte sidde en Time inde i den store, kjedelige Havestue med de faa,
  stilfulde Møbler, høre paa Gjæsternes Samtale og af og til selv tage
  Del i den.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Nogen_ Oplivelse bragte Pouls uformodede Ankomst. Han havde faaet
  Ferie og var strax taget til Vennebjerg, nærmest forat være sammen
  med sin nye Svoger. -- "Ja, _vi_ vil ingen Ansvar have for ham,"
  erklærede Tanterne strax til Ragna. "Tager han ud paa Søen og drukner
  sig, er det paa hans egen og din Kjærestes Risico -- _vi_ kan ikke
  redde ham!"
  
  Forresten morede det i høi Grad de to Gamle at høre om hans
  Vintertogt, navnlig om Forpleiningen ombord. -- "Lutter Mandfolk,
  ogsaa i Kjøkkenet!" sagde de. "Gud, sikke noget Griseri, den Mad maa
  være! -- Lutter Mandfolk, hvad skal _det_ ogsaa blive til!"
  
  Men Poul følte sig krænket paa Mandkjønnets Vegne og svarede:
  
  "Det kan gjerne være, at Kjøkkenet paa Vennebjerg er renere end
  Kabyssen ombord, men veed I hvad, Tante Hanne og Tante Sine: naar der
  ligger en Krydser med, lad os sige tre Hundrede Mand ombord paa
  Indrerheden, og den faaer Ordre til at lette næste Morgen Klokken
  Fem, saa letter den; og lyder Seilordren paa, at den skal gjøre et
  Togt til Vestindien og anløbe Madeira paa Udreisen og være hjemme fem
  Maaneders Dagen efter, saa _er_ den hjemme og stryger Commandoen til
  bestemt Tid. -- Troer I nu ogsaa, naar det var en Krydser med tre
  Hundrede Fruentimmer ombord, at den kunde holde sig sin Seilordre
  efterrettelig? -- Nei, Mænd, om den kunde, for Fruentimmer er og
  bliver udisciplinerede!"
  
  "Der er Noget i, hvad Drengen _der_ siger!" svarede Hanne, og et
  Øieblik efter sagde Sine: "Hvad der _er_ sandt, _skal_ være sandt:
  Poul har Ret!"
  
  Fra det Øieblik af havde Tanterne vundet Pouls Hjerte, og han deres,
  og der var ikke den Ting, han ikke turde tillade sig, ja, tilsidst
  drev han det endogsaa til at indføre saadanne maritime Retter som
  Lobescowes og Bixemad paa Vennebjerg, og Tanterne erklærede ganske
  vist, at det saae fælt ud, men indrømmede, at det smagte godt.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Duborgs Bryggersbillede var færdigt, og Ragna syntes naturligvis,
  det var udmærket.
  
  "Ja, det er slet ikke saa galt," sagde han selv, "male kan jeg jo nok
  endnu, men det er alligevel Ingenting -- saadant Noget kan Enhver,
  der vil, lære at gjøre. -- Nei, det forrige -- det, jeg blev forlovet
  paa -- det kunde have blevet godt!"
  
  "Men Du gjør det da færdigt en anden Gang -- naar vi først er gift,
  og Du altid kan have mig som Model," sagde Ragna men blev uvilkaarlig
  forlegen ved sine Ord.
  
  "Nei," svarede Duborg, "det kan jeg ikke."
  
  "Hvad vil det sige?"
  
  "Jo, kan Du ikke forstaa, at naar man _har_ gjort et Billede, saa er
  _det_ gjort, og saa kan man ikke gjøre det om igjen."
  
  "Nei, det forstaaer jeg virkelig ikke -- det maa jo være lettere
  anden Gang!"
  
  Duborg saae hjælpeløst op paa hende. Han vidste slet ikke, hvordan
  han skulde forklare sig, men saa fik han en lykkelig Indskydelse,
  syntes han selv, og sagde smilende:
  
  "Kan Du huske, hvad Du sagde til din Fader, da Du friede til mig?"
  
  "Men Hans dog!"
  
  "Du sagde: '_Der_ staaer en Mand, der holder af _mig_, og _jeg_
  holder af ham!' -- Se, det kunde _Du_ heller ikke gjøre om, og det
  blev skam ikke lettere at sige anden Gang end første -- tvertimod!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Skal det Billede nu paa Udstillingen derinde?" spurgte Tanterne
  siden.
  
  "Aa, jeg veed saamænd ikke," svarede Duborg. "Jeg er egentlig helst
  fri for at udstille; Folk, de gaaer og gloer og forstaaer Ingenting,
  og saa er man dog selv alligevel i en Slags Spænding!"
  
  "Ja, om man faaer Præmie eller ei!" afbrød Hanne ham, "det er saa
  rimeligt!" og Sine tilføiede: "Det kan _vi_ saa godt forstaa, for vi
  var ogsaa helt æggesyge ifjor, inden vi vidste, om vores engelske
  Vædder havde faaet 'Hæderlig Omtale' paa Jyderup Dyrskue -- det er
  saa sin Sag med at udstille!"
  
  Duborg lo, saa det rungede efter, men to Dage efter sagde han til
  Ragna, at hun ikke maatte blive vred, men nu kunde han ikke længer
  holde det ud, han maatte bort.
  
  "Dine Tanter kan jeg rentud godt lide," sagde han, "og jeg troer
  ogsaa, jeg kunde døie det øvrige Antikcabinet en Uge eller to endnu,
  naar blot den Enkefrue og hendes Datter ikke var, men _de_ tager for
  meget paa Humeuret -- jeg seer mig gal paa dem! De snakker jo
  ligefrem forat snakke, bare forat høre deres egne, sprukne Stemmer --
  og det lige fra Morgenstunden -- nei, jeg maa væk!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Og Duborg og Ragna reiste, og Poul med -- han længtes efter Saltvand,
  sagde han.
  
  
  
  
  Midt om Sommeren er Kjøbenhavn en hel anden By.
  
  Gaaer man ned ad Strøget, seer man lutter fremmede Ansigter, og mødes
  to Bekjendte, maa de nødvendigvis standse forat meddele hinanden
  deres Forundring.
  
  Udlændinge med Bädeker eller Murray under Armen stiller sig op paa et
  Gadehjørne, studerer Kortet, seer sig forvildet omkring og ender
  alligevel med at spørge den nærmeste Betjent om Vei til Thorvaldsens
  Musæum eller Frue Kirke.
  
  Landsbyskolelærere kommer til Byen med deres Ungdom; parvis trasker
  Poderne med en Bylt i Haanden bagved Skolemester, besøger
  Amalienborg, Rundetaarn og et Par af Samlingerne, gaaer i Zoologisk
  Have om Eftermiddagen og ender dødtrætte i Tivoli om Aftenen.
  
  Vinduerne staaer aabne overalt, hvor en Leilighed er beboet, Gaderne
  vandes, og det drypper kjøligt fra Isværkernes Vogne; offentlige
  Bygninger restaureres, og Græsset luges op mellem Brostenene paa de
  afsides, lidet befærdede Pladser.
  
  Butikerne har indrettet sig paa Fremmedbesøg: det vrimler med
  "=Souvenirs de Copenhague=", og i Boghandlervinduerne er det
  Reisebøger, Kort, Photographier og udenlandsk Lecture, der dominerer
  Markedet.
  
  Hotellerne er overfyldte, og Portier'ne blaseerte; udenfor Caféerne
  er der neppe en Plads at opdrive, og man faaer et Indtryk af rastløs
  Flid ved at se Udlændinge sidde og skrive Adresser paa Bunker af
  Prospect-Brevkort.
  
  En enkelt fredlyst Plet paa Strøget er der dog, som altid bliver sig
  selv lig: det er Helligaands Kirkeplads. Gamle, graa Mænd sidder her
  under Lindeskyggerne, tegner med Stokken i Gruset, lokker for en
  vagabonderende Hund eller henvender et Par Ord til Børnene, der leger
  mellem de slidte Gravsten -- "Slægt skal følge Slægters Gang!"
  
  De hvidtede Vinduer kan gjøre En hel trist -- man faaer Fornemmelsen
  af selv at være den eneste Indfødte i den uddøde By. Intet Hof, ingen
  Vagtparade af Garden; Gesandtskabspalaiserne i Bredgade staaer tomme:
  i det Høieste er der efterladt en overcomplet Attaché -- diplomatiske
  Forviklinger frabedes i Sommerferien! Sognepræsterne er borte, og
  Capellanerne faaer Lov at øve sig om Søndagen for tomme Bænke;
  Aviserne lever høit paa at bringe bekjendte og ubekjendte Mænds
  Ferieadresser, Søslangen er paa sin aarlige Tournée i Smaabladene, og
  kasserede Feuilletoner trykkes. Selv Militairet skifter Physiognomi:
  Infanteriet, der kommer fra Skydebanerne paa Amager, og
  Gardehusarerne, der trækker ad Østerbro til, er hvide -- hvide af
  Uniform og hvide af Støv -- og Officerernes Ansigter seer ud som
  kogte Krebs med lyst Overskjæg.
  
  Om Aftenen bevæger der sig igjen en Strøm af Mennesker i forskjellige
  Retninger: Nogle ad Langelinie til, Andre mod Vesterbro -- Tivoli
  haaber paa Tørveir, Circus paa Regn -- og atter Andre tager i Skoven,
  til Charlottenlund og Klampenborg eller længere bort. -- Men
  Smaafolk! Hvor er de henne?
  
  Ja, i den gamle By, i "City", er de jo snart en uddøende Race,
  ligesom Berners sorte Rotte, men i de snevre, afsidesliggende Gader
  er der dog endnu en varm Sommeraften et "Stillleben", der kan minde
  om Frederik den Sjettes Tid eller om en fredelig Provinsidyl.
  
  Fatter har flyttet sin Stol ud paa Fortovet og ryger sin Pibe i det
  Fri, af og til converserende Pigerne inde i Strygeriet, hvor der
  endnu arbeides for aabne Døre og i let Costume, Kjeldermanden staaer
  i Skjorteærmer ved Nedgangen til sin Hule, Madamen passiarer
  tversover Gaden, Børnene leger -- der er saa mange, at de synes at
  gro op ad Brostenene -- fede Mopper døser med gispende Tunge, og en
  Trækkevogn med solhedet, halvfordærvet Frugt gjør glimrende
  Forretninger.
  
  Og ude paa Broerne, i Arbeiderkvartererne, _der_ foregaar ogsaa en
  hel Udvandring til Colonihaver, Marker, Grønninger og -- fremfor Alt
  -- til Fællederne.
  
  Hvor mangen Kjøbenhavner kjender egentlig Fællederne rigtigt? Og hvor
  er dog Fællederne smukke, med fine Farvenuancer og med fine
  Curvelinier, og hvor er det dog skiftende Sommerbilleder, de
  frembyder! -- Om Formiddagen, naar der exerceres, er Indtrykket
  overveiende militairt; de marscherende Colonner seer i Afstand ud som
  eet fremadskridende Legeme, der er mørkt og ensfarvet, men saa høres
  der en Commando eller et Hornsignal, en Vending følger, og der kommer
  et Farveskjær og et Lynblink i blanke Vaaben -- Garde, Infanteri
  eller Husarer. -- Om Eftermiddagen er her civilt fredeligt, saa
  dyrkes Sporten, den mere demokratiske Sport: Fodbold, Cricquet eller
  Langbold, og der bevæger sig hvide, blaa og røde Huer over den
  gulgrønne Flade. -- Men Den, der vil se Fællederne i deres Glans,
  skal se dem en Sommeraften, naar Smaakaarsfolk leirer sig derude om
  de medbragte Madkurve -- Mand, Kone, Børn og Hund -- og ligger paa
  Maven og nyder Aftensmaden i det Grønne. Saa er der Liv ved "Holger
  Danskes Briller": Børnene vader, Skibe seiler og gaaer til Bunds, og
  en enkelt Terne vipper paa sine Vinger. Heste og Køer søger herned
  forat drikke, og Husdyrene vækker hos mangen kulsværtet, skjægstubbet
  Byarbeider halv vemodige Minder om den Tid, da han selv var en god,
  lille Dreng ude paa Landet -- det fredelige, stille Land, Barndommens
  tabte Paradis.
  
  
  
  
  Nu var der dem, som begyndte at længes efter, at Sommeren snart
  skulde faae Ende -- først og fremmest Mille Buxbom. Hun kjedede sig
  gudsjammerligt, savnede sine sex Børn og gik ikke engang i Kirke, for
  hun hørte af Princip ikke Capellaner. Besøg havde hun kun faa af, og
  selv Maskinmanden og Marie havde intet Nyt at melde, naar de kom.
  
  Marie var voxet stærkt, kjøn var hun bleven, dygtig til Dansen og
  dygtig i Læseskolen, men spinkel, meget spinkel, og noget bleg -- hun
  trængte aabenbart til Sol og kraftig Føde. Sin daglige Gjerning og
  Kameraterne savnede hun voldsomt, og en Dag, da hun havde været oppe
  paa Theatret forat hente Noget, hun havde glemt, og var gaaet ned paa
  Scenen, havde det formelig været trist at se op i det mægtige, tomme
  Rum, hvor der nu hverken var Soffiter eller Bagtepper, og hvor
  Løbebroerne hang saa ensomt oppe under Snoreloftet.
  
  Endelig kom da den femtende August; Danseskolen begyndte, Prøverne
  begyndte, og hun fik tildelt et Soloparti: hun skulde danse
  Børnemenuetten i "Elverhøi", det var en stor Begivenhed! I Fritiden
  sad hun, naar Veiret var godt, gjerne sammen med Kameraterne ude paa
  det flade Tag over Forbindelsesbygningen og spiste sin Frokost, saae
  paa Folk, der gik nedenfor, og listede sig stundom ind ad et af
  Vinduerne paa den anden Side, ind i Malersalen, hvor de nye Bagtepper
  laa paa det store Gulv, og hvor Theatermaleren prøvede Virkningen af
  sine Decorationsskizzer paa det lille Modeltheater -- det var Noget
  at høre om baade for Mille Buxbom og Madam Siegler, Frøken Hansen og
  Madam Asters.
  
  Madam Siegler klagede ellers stærkt over den døde Tid, og det samme
  gjorde Frøken Hansen. "Ingen Brylluper er der," sagde hun, "og _det_
  kan jeg forstaa, men hvorfor der heller aldrig er fine Lig om
  Sommeren, _det_ veed jeg ikke!"
  
  Madam Asters residerede ganske alene med sin Mand i det grevelige
  Palais, men det var ikke morsomt, erklærede hun: "der er Betræk over
  alle Møblerne og Flor om Lysekronen, ikke et Menneske ringer paa
  Porten, og man kan ligefrem forfalde til Tungsindighed og
  Religionsskrupler."
  
  Terndrup tilbragte den halve Dag oppe paa Dueslaget; Ingen kjøbte
  Naturalier, Ingen byttede Frimærker, og der var endnu noget til,
  Drengene skulde have de ny Skolebøger. Saa fulgtes han i Reglen om
  Aftenen med Berner, der nød sin Ferie, paa Excursioner, og da
  Holst kom til Byen, fordi han ikke længere kunde holde ud at være
  borte, slog de Tre sig jevnlig sammen -- en Dag var de inde i
  Christiansborgs Ruiner.
  
         *       *       *       *       *
  
  Berner havde jo saa tidt og saa vemodig-begeistret talt om den
  eiendommelige Verden, Ruinerne indesluttede -- "Absalons Brønd" først
  og fremmest -- at Holst havde faaet umaadelig Lyst til at se dem;
  Berner selv vilde gjerne engang igjen undersøge, om Faunaen og
  Floraen skulde være bleven forøget, og saa gik naturligvis Terndrup
  ogsaa med, for Selskabs og mulig Fornøielses Skyld.
  
  En af Brandvagterne, som Berner kjendte fra gamle Dage, havde han
  faaet til at lukke dem ind -- Adgangen til Ruinerne er jo ellers af
  Hensyn til mulige Nedstyrtninger forbudt -- og forsynet med en tændt
  Lygte gik han da i Spidsen for Trekløveret ind gjennem Kirkeporten og
  ned i Kjelderne.
  
  De mægtige, vildsomme Kjelderhvælvinger ligger endnu uberørte fra det
  forrige Slots Tid; Lygteskjæret flakker og skrider hen over de
  graalige, fugtige Flader, hvor de vaklende Skygger nysgjerrigt følger
  efter -- man gaaer som i en Fæstnings underjordiske Kasematter.
  
  Pludselig, efter en Dreining, staaer der en Væg af Dagslys ind i
  Gangen, man gaaer et Skridt til Høire og seer op som gjennem en uhyre
  Skakt med ru, sodede Mursider og med blaa Himmel foroven. -- "Ja,
  _der_ var Kjøkkentrappen," siger Berner, "og derinde er den kongelige
  Vinkjelder!"
  
  "Er De _saa_ localiseret!" udbryder Holst.
  
  "Det er da intet Under," svarer Berner. "Husk, at jeg er født paa
  Slottet og har levet al min Tid her -- lige til hin Octobernat, der
  lagde det Hele i Grus -- min gamle Fader tog sin Død over det!"
  
  -- "Der ligger Kjøkkenerne," siger Brandvagten og viser dem ind til
  Venstre, ind i de vældige, kjølige Rum, hvor de lange, massive
  Plankeborde endnu strækker sig under Hvælvingerne, hvor et Par uhyre
  Stenmortere staar i Hjørnerne, og hvor rustne Ringe foran det aabne
  Ildsted engang har baaret Spiddene.
  
  "Her er bleven lavet megen god Mad i Tidens Løb!" siger Terndrup.
  
  "Og hentet megen god Vin!" tilføier Holst -- han smækker ligefrem med
  Tungen.
  
  "Ja, men Gudbevares, hvor der maa være gaaet meget til Spilde i
  saadan en Husholdning!" bemærker Terndrup, og saa gaaer de videre.
  
  -- "Nu nærmer vi os til Absalons Brønd," siger Berner, og hans Stemme
  faaer en næsten høitidelig Klang.
  
  Henad en Sidehvælving dreier de, og fra den kommer de ind i en anden
  Gang, smallere og ganske lav; her er mørkt som i Graven og blød,
  sivende Grund -- man maa føle sig for med Foden for hvert Skridt.
  
  For Enden af Gangen ligger en simpel, rund Stenbrystning, Lygten
  holdes ind over den, og et Par Alen nede blinker der et lille
  Vandspeil.
  
  -- "Er her dybt?" spørger Holst.
  
  "Ja, der er vel en halv Snes Alen Vand," svarer Brandvagten, "og naar
  det ikke, som nu, staaer og bliver surt, fordi der aldrig tages af
  det, saa er det saamænd det bedste Vand i Kjøbenhavn. I gamle Dage, i
  Frederik den Sjettes og Christian den Ottendes Tid, længe før vi
  havde Vandværk, da var det nu ogsaa en hel Herlighed og en stor Naade
  for de fornemste Familier i Byen at faae Nøgle her til Brønden og
  have Lov at hente Vand af den; min salig Fader har fortalt mig, at
  der om Morgenen tidt kunde komme en halv Snes kjønne Herskabspiger
  paa een Gang med deres Spande -- ak, ja, det var andre Tider!"
  
  "Men hvorfor kaldes den nu egentlig 'Absalons Brønd'?" spørger
  Terndrup.
  
  "Ganske simpelt, fordi den stammer fra hans Tid," svarer Berner.
  
  "Ja, er _det_ nu saa vist?"
  
  "Saa vist, som at Brønden overhovedet existerer! Troer De, at der i
  henimod syv Hundrede Aar holder sig en fast, uafbrudt Tradition om
  Brøndens Oprindelse, naar Traditionen ikke er ægte -- nei! Og selve
  Forholdene viser jo ogsaa tydeligt, at Traditionen er rigtig. Det
  Første, Absalon har gjort, da han tænkte paa at bygge sin Borg her
  paa Holmen, har naturligvis været at sikre sig, at der var fersk
  Vand; Brønden er bleven gravet, og Taarnet er reist udenom _den_ --
  med faste, høie Mure forat værne Livskilden i Ufredstider. Absalons
  Borg maatte give Plads for 'Kjøbenhavns Slot', og Kjøbenhavns Slot
  for det første og det andet Christiansborg, men Kjelderne hvælvedes
  over den gamle Brønd -- Slottets eneste -- og som Hovedstaden er
  opstaaet omkring Borgen, saadan kan man sige, at Borgen er opstaaet
  om Absalons Brønd -- _den_ er det inderste Centrum, Kjernen,
  Livskilden, hvad De vil kalde det -- Byens og Landets. -- Med _dens_
  Vand er _jeg_ døbt, og af _den_ har jeg drukket Hundreder af Gange!"
  
  "Og ved den Daab har De faaet Deres Indvielse som Ridder af
  Kjøbenhavn," siger Holst, "og Pietet og historisk Sans har De siden
  drukket Dem til af den!"
  
  "Maaske! -- I saa Fald vilde jeg blot ønske, at mange, mange Flere
  kunde faae deres Indvielse og læske deres Tørst af Absalons gamle
  Brønd!"
  
  "Ja, der skulde først og fremmest være uhindret Adgang til Ruinerne,"
  siger Holst.
  
  "Nei, først og fremmest skulde Ruinerne ryddes og Borgen reises,"
  svarer Berner -- og saa gaaer de videre, opad, op til Lyset, til den
  varme Dag.
  
  Tommetykt ligger sine Steder den faldne Askeregn over de blottede
  Hvælvinger -- i Asken opdager Berner tydelige Aftryk af Husmaarens
  lette Fod, og inde under en Murkant finder han en indtørret Mumie af
  den store Flagermus, =Vesperugo noctula=.
  
  "Ja, det Stads er der nok af," forklarer Brandvagten. "De ligger i
  Dvale herinde om Vinteren i snesevis, og Sommeraftener kan det være
  hel fælt, naar man skræmmer dem op, og de flagrer lige om Ørerne paa
  En!"
  
  -- Gjennem en Vinduesaabning seer de ind i et uhyre, aflangt Rum,
  stort som Torvet i en Kjøbstad; Fordybninger i Mursiderne viser,
  _hvor_ Bjælkehovederne har hvilet, sværtede Nischer, _hvor_ der har
  staaet Ovne -- her laa Riddersalen.
  
  "_Der_ har jeg som Barn to Gange været oppe paa Galleriet og seet ned
  paa Nytaarstaflet," siger Berner. "Og ovre i det Hjørnevindue, ud mod
  Slotspladsen -- ved Siden af Colonnaden, hvor der var Opgang til
  Høiesteret -- _der_ stod Frederik den Syvende, husker jeg, en
  Grundlovsdag og talte til Folket. Naar man hørte ham tale, og naar
  man saae hans stolte Skikkelse, saa var han Kongen, og man glemte
  rent, at han kastede en Slagskygge, der hed Grevinde Danner, ud over
  Landet!"
  
  "Hun maa ligegodt have været et svært bjergsomt Fruentimmer," siger
  Terndrup, "saa mange Contanter hun kunde efterlade sig!" -- det lyder
  til en vis Grad anerkjendende, jydsk anerkjendende.
  
  -- "Det er 'Kongens Trappe'," forklarer Brandvagten, da de gaaer op
  ad de massive Mahognitrin med de røgsværtede Messingbalustre paa
  Siderne; kulsort, trekantet Spindelvæv hænger i Hjørner paa
  Marmorvæggene, Støv og Aske dækker Afsatserne.
  
  "_Jeg_ interesserer mig nu mest for 'Dronningens Trappe'," siger
  Holst, "for _der_ stod Jerichau's 'Hercules og Hebe' -- men _den_
  Gruppe blev da heldigvis reddet!"
  
  "Ja, 'Dronningens Trappe' er derovre," svarer Berner, "ovre paa den
  anden Side af Hovedporten."
  
  Og gjennem Hovedporten gaaer de, det endnu helt bevarede Portrum, der
  er høit som en Kirke og vidtstrakt som en Hal.
  
  -- "Husker De, hvor det rungede, naar man ved Nattetide gik igjennem
  her og slog den lille Portlaage i efter sig!" udbryder Holst. "Jeg
  kan høre det tordne endnu!"
  
  "Ja, her er Plads!" erklærer Brandvagten. "Naar Portene for begge
  Ender var lukket, holdt der mageligt et Sexspand herinde -- det tog
  sig ud!"
  
  "Aa, jeg husker endnu, som var det igaar," siger Berner, "sidste Gang
  der var rigtigt Hof i stor Stil her paa Slottet! Det var i 1875, da
  Kong Oscar var Kong Christians Gjæst -- da var her Liv! Ekvipagerne
  rullede ud og ind Dagen igjennem, og Gardervagten her ved Foden af
  Trappen havde nok at gjøre: uafbrudt maatte den træde under Gevær, og
  Musiken spillede -- nu er der ikke Andet tilbage af den Tids
  Herlighed end Ringen _der_, som Fanen stod i, og saa Fourchetterne
  ovenover!"
  
  Ude i Slotsgaarden sætter Holst sig til at tegne, og Berner finder
  mellem de store Dynger af Murbrokker og Slakker allerede en hel
  begyndende Vegetation: flere Tidselarter, Følfod, Nelder og Fuglegræs
  -- Planteverdenens Pariaer.
  
  -- "Men den sjeldne italienske Kløver, De har talt om," spørger
  Holst, da han er færdig, "kan den ikke være her?"
  
  "Var den italiensk!" udbryder Terndrup og seer pludselig interesseret
  ud.
  
  "Ja, vist var den italiensk," svarer Berner.
  
  "Og det var jo i Gaarden hos Duborgs Svigerfader, den siden skulde
  være funden, ikke sandt?" spørger Holst videre.
  
  "_Det_ var det!"
  
  -- "Veed De af, at han nu skal være Generalconsul?"
  
  "Nei!"
  
  "Jo, han skal sgu!"
  
  -- "Veed De af, at han er en stor Kjeltring?" siger Terndrup,
  tilsyneladende ganske umotiveret.
  
  "Nei, jeg _veed_ det ikke," erklærer Holst, "men det forbauser mig
  ikke: jeg har paa Forhaand ikke nogen synderlig Fidus til
  Bourgeoisiets Hæderlighed!"
  
  "Det veed De jo slet ikke noget om, Terndrup!" siger Berner.
  
  "Ikke det! -- Naa, ja ja, saa veed jeg Ingenting! Men jeg har da
  ellers engang læst et Brev, som jeg brændte, for man skal ikke lede
  sig selv udi Fristelse, og nu, da jeg hører, at -- jo, gu er _han_ en
  Kjeltring -- man kan da baade stave og lægge sammen!"
  
  "Grosserer Lange repræsenterer den ny, den indvandrede Slægt, der
  trænger sig frem," siger Berner.
  
  "Ligesom den brune Rotte!" svarer Terndrup, og Berner smiler.
  
  -- Inde i Buegangene falder Holst i Extase. "Se dog blot det
  Perspectiv, man har for Øie herinde! -- Det er noget af det Fineste
  og mest Harmoniske i Linier, som Kjøbenhavn overhovedet har at opvise
  -- det minder ligefrem om Fratergangen i et italiensk Kloster!"
  
  "Men veed De saa, hvad der alligevel er mest Stemning over her i
  Buegangene?" spørger Berner. "Det er saamænd over de gamle,
  hvidhaarede Veteraner fra Hans Majestæts Staldetat. -- Ja, _jeg_ seer
  naturligvis med andre Øine end De, det er rimeligt, men betragt
  alligevel saadan en gammel Livkusk, naar han en Sommerdag er ude at
  sole sig selv og de kongelige Ekvipager og Seletøier paa Ridebanen!
  Se det Blik, hvormed han betragter den bedagede Galakareth, som han i
  sine Velmagtsdage maaske selv har tronet paa Bukken af, mens hans
  Konge sad derinde! Firspandet, han styrede, det er forlængst
  forsvundet, men Karethen existerer endnu, og _den_ vækker for ham
  stolte, lykkelige Minder -- det er nu _hans_ Livs Poesi!"
  
  "Ja, de høirøde Frakker og gule Veste tager sig brillant ud paa
  saadan en gammel Patriark," siger Holst. "Han er egentlig lige saa
  festlig at se paa som en Postillon!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Ved Frederiksholms Kanal skilles man, og Holst takker Berner for
  Turen.
  
  -- "Nu har De da været paa Valfart!" siger Berner.
  
  "Valfart?"
  
  "Ja, til Absalons Brønd!"
  
  "Naa, saadan at forstaa!"
  
  "Ja, den er og bliver da Kjøbenhavns 'hellige Kilde'," svarer
  Berner, "og hvis der blot med Tro og Andagt blev valfartet til _den_,
  saa --"
  
  "Hvad saa?"
  
  "Saa var der maaske mere Sans for Historiens Poesi og for de
  Forpligtelser, der følger med en Tradition, end der nu er!"
  
  
  
  
  Det forholdt sig ganske rigtigt, hvad der hin Dag blev sagt i
  Christiansborgs Ruiner om Grosserer Lange -- det vil sige _det_ af
  det, der angik Generalconsulværdigheden. Grossereren var virkelig ved
  at naa sine foreløbige Ønskers Maal.
  
  Den tidligere Generalconsul havde varmt anbefalet Grossereren til
  Præsidenten for Republiken Yocobora, og Præsidenten havde efter moden
  Overveielse og i Betragtning af de udmærkede mercantile og
  diplomatiske Egenskaber, som altid havde været et Særkjende for
  Grosserer Jesper Lange, bestemt sig til at meddele hans Exequatur som
  Republikens Generalconsul for Kongeriget Danmark. Nu manglede der kun
  Hans Majestæt Kongen af Danmarks Sanction -- "men de smøler jo altid
  oppe i Ministerierne," sagde Grossereren, "saa det kan gjerne trække
  en Maaned eller to ud endnu." Og dette var saa meget ubehageligere,
  som Ragna og Duborg jo skulde have Bryllup, men der naturligvis ikke
  kunde blive noget Bryllup, før Grossereren havde Ret til at optræde
  i Uniform. -- "_Den_ Satisfaction vil jeg dog nok have," sagde han.
  
  Fruen havde travlt med at sørge for Ragnas personlige Udstyr -- om
  Indbo var der ikke Tale, da Ægteparret for det Beløb, som Indboet
  vilde have kostet, strax efter Bryllupet agtede at reise til Udlandet
  paa ubestemt Tid -- og næsten hver Dag tog hun ind fra Landstedet,
  besaae og vragede, kjøbte og byttede og spillede som en Fisk i
  Vandet.
  
  Poul var utaalelig, erklærede hele Familien; han var altid værst i
  lange Ferier, og saa tyede Poul, naar han da var i Byen, over i
  Baghuset til Fru Lund, udmalede sin egen Fremtid som Cadet og hørte
  med stor Interesse paa Marie, der i Slutningen af Saisonen havde
  været Skibsdreng i "Fjernt fra Danmark".
  
  Julius var forholdsvis skikkelig, syntes Faderen. -- "Gudbevares, han
  møder ikke paa Kontoret i rette Tid, og møder han, bestiller han
  Ingenting, men han har ikke i sex Uger plustret mig for Extra-Penge,
  og det er store Ting!"
  
  Sagen var den, at Julius en Søndag ude paa Traverbanen, som han nu
  var begyndt at dyrke, af en ren Feiltagelse havde holdt paa en Hest,
  som Ingen ventede sig Noget af, og da den ganske uformodet kom ind
  som en smuk Nummer Eet, gav den saa store Odds, at Julius i længere
  Tid kunde leve paa Gevinsten -- og leve flot.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ragna var under sin korte Forlovelsestid baade stolt og lykkelig,
  glad og forventningsfuld, men alligevel var hun af og til en lille
  Smule betænkelig -- navnlig efter et Kunstnergilde, som en af Duborgs
  gifte Bekjendte gav til Ære for de Forlovede.
  
  Allerede det at blive bedt ud til _Aften_, og ikke til Middag, var
  saa underligt, syntes hun, og saa spiste man baade i Atelieret og i
  de andre Værelser, drak megen Vin af umage Glas, lo og talte i Munden
  paa hinanden og røg uafbrudt Cigaretter -- ogsaa Damerne; _det_ sved
  græsseligt i Øinene, og det hjalp jo ikke, at Duborg forsikrede, at
  naar hun blot selv røg, mærkede hun det slet ikke, for hun _kunde_
  ikke ryge.
  
  Saa blev der talt om Kunst, Udstillinger og Academiet, nævnet Navne,
  hun aldrig før havde hørt, og hentydet til Forhold, hun ikke kjendte.
  
  Hun sad taus, søgte at være elskværdig mod Alle, men blev alligevel
  nærmest opfattet som stiv og overlegen. Duborg mærkede det, _han_
  blev ærgerlig, og _hun_ blev bedrøvet.
  
  Man sang og spillede -- Nogle Mandolin, Andre Guitar. Ragna spillede
  jo intet Instrument, sang ikke heller, og saa havde hun desuden saa
  svært ved strax at finde de anerkjendende Ord, som Enhver, der
  præsterer Noget, det være nok saa Lidt, nu engang venter af
  Tilhørerne.
  
  -- "Det er jo lidt kjedeligt, at Du slet ikke kan gjøre noget Musik,"
  sagde Duborg til hende, da de langt ud paa Natten gik hjem, men hun
  var saa træt og saa søvnig, at hun i Grunden neppe tænkte over det i
  Øieblikket, og først op ad Dagen huskede hun, hvad han havde sagt,
  gav ham i sit stille Sind Ret og syntes, at hun var en dum og
  kjedelig En. Men hvad der, naar hun senere tænkte paa Aftenselskabet,
  dog optog hende mere end noget Andet, var, at alle Gjæsterne, -- alle
  undtagen hun -- aabenbart havde moret sig storartet.
  
  Det, at man overhovedet kunde more sig i et Selskab, det var ikke før
  forefaldet i hendes Praxis.
  
  
  
  
  I Begyndelsen af October stod Ragnas og Duborgs Bryllup.
  
  I sidste Øieblik havde det maattet udsættes otte Dage af Hensyn til
  Generalconsulens Uniform, thi vel var Formandens, som han jo havde
  overtaget samtidig med Stillingen, overmaade vel conditioneret, men
  den strammede i Ærmegabene, og Kraven var for snever. Alt blev dog
  ordnet, og den store Dag oprandt.
  
  Vielsen fandt Sted i Garnisons Kirke, Frøken Hansen sang, og Mille
  Buxbom havde Billet til Pulpituret, hvorfra hun kunde se det Hele
  storartet.
  
  Efter Vielsen Middag i Hjemmet -- Madam Siegler omtalte senere altid
  med særlig Anerkjendelse, at Generalconsulen ikke havde holdt Festen
  paa Skydebanen.
  
  Generalen var med, Berner var med og Holst ogsaa -- men _han_ havde
  faaet bestemt Tilhold af Duborg om ikke under nogen Omstændigheder at
  holde Tale.
  
  Den gamle Grosserer tog Maal af Sønnen og sagde med sit grimmeste
  Smil: "Herregud, han, Petersen, som vi grinede saa meget af -- han,
  Du veed, der var Brandmajor og altid fulgte Lig i Uniform -- han var
  da ikke nær saa pyntet som Du!" og Vennebjergerne stillede sig op
  foran den nye Generalconsul, slog Hænderne sammen og sagde: "Jesper,
  Du har trekantet Hat, Sabel ved Siden og forgyldte Buxer -- Du kunde
  bruges til at ride Fastelavn ind, _hvor_ det skulde være!"
  
  Ellers gik Middagen rigtig godt. Generalen holdt først en Tale for
  Brudeparret og characteriserede træffende den nu sluttede Forbindelse
  som en Alliance mellem den store Forretningsverden og den mere
  flygtige, høitsvævende Kunst, og desuden en Tale for den nye
  Generalconsul, hvem han betegnede som en Mand, i hvis Hænder den
  fremadstræbende Republik Yocoboras Velfærd trygt kunde betroes.
  
  Tilsidst talte Berner. Han fortalte, hvordan han en Dag var kommen
  ind til daværende Grosserer Lange -- Grossereren nød Ordet
  "daværende" -- og hos ham havde søgt Oplysninger om en sjelden Plante
  -- ja, Generalconsulen mindedes det vel neppe. Han, Berner, havde
  ikke fundet, hvad han søgte, men Duborg var bleven den Lykkelige:
  _han_ havde fundet Den, der for ham var Verdens deiligste Rose -- et
  Leve for Bruden, den skjønne, ranke Frue!
  
  Lidt efter Middagen brød Brudeparret op -- de skulde reise sydpaa med
  Ottetoget.
  
  Den gamle Grosserer, der jo gjerne havde et venligt Ord til Enhver,
  saae op paa dem med sine smaa, rødkantede Øine og sagde:
  
  "Aa, ja, Herregud, det gaaer jo nok en lille Tid, men naar Krybben er
  tom, bides Hestene, Børn -- ja, de gjør saamænd! Men det kommer _jeg_
  nu ikke til at opleve, ak, nei, jeg er saa gammel!"
  
  Holst kom til dem ude i Entreen, trykkede hjerteligt Begges Hænder og
  sagde til Ragna:
  
  "Jeg vil blot sige Dem een Ting, lille, deilige Frue: Deres Mand har
  omtrent aldrig kysset nogen anden Kvinde end sin Moder -- men _det_
  har f. Ex. _jeg_! Derfor skal De ogsaa skjønne paa, at det er _ham_,
  og ikke f. Ex. _mig_, De iaften reiser ud i den vide Verden med --
  Levvel!"
  
  Og da Parret gik ned ad Trappen, sagde Duborg til Ragna:
  
  "Er Du nu rigtig glad ved Tanken om alt det, Du skal se i Syden?"
  
  Men Ragna saae op paa ham med sine store, klare Øine og svarede:
  
  "Hvor kan jeg tænke paa _det_! Jeg er kun opfyldt af, at det er med
  _Dig_, jeg reiser!"
  
  
  
  
  -- Holst savnede Duborg umaadeligt.
  
  Det var ikke til at holde ud, syntes han, at gaa alene rundt i
  Atelieret; der var tomt og koldt, han tænkte paa at flytte.
  
  -- "Hvad om vi To slog os sammen," sagde han en Dag til Berner, "det
  kunde blive hyggeligt! Saa leiede vi en større Leilighed -- _De_
  faaer en stor Stue, hvor De stiller alle Bøgerne op i de perlemalede
  Reoler og pynter med de kjøbenhavnske Kobberstik, _jeg_ faaer et
  Atelier, og saa holder vi en fælles Stue, der bliver udstyret med en
  Blanding af Deres og min Smag!"
  
  Men Berner vilde naturligvis ikke fra Nyhavn. Han tænkte ogsaa med
  Gru paa Oliepletter, henkastede Pensler og geniale Drapperier, saa
  den Sammenflytning blev der ikke Noget af, men hyppig mødtes de, og
  glade var de for hinanden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Terndrup var bleven lidt underlig, fandt Berner.
  Efteraarsanfægtelserne var stærkere, end de pleiede at være: han
  faldt jevnlig i Tanker, som de allerbedst sad, spillede paa Violin
  midt om Dagen, og en Aften, da de var paa Expedition sammen ude ved
  Kallebodstrand, kastede han tre, fire Gange Stokken til Kinden blot
  ved at se en Ryle eller en Strandbrokfugl.
  
  En Eftermiddag, da Berner kom ind i Butiken, søgte Terndrup
  omhyggeligt at skjule Noget, han sad med i Skjødet, men det
  mislykkedes, og corpus delicti viste sig at være en Bøsse.
  
  "Ja, det er rent tilfældigt, jeg er kommen til den Skyder,"
  forklarede Terndrup undskyldende, "og naar jeg i sin Tid lovede mig
  selv ikke mere at røre en Bøsse, saa mente jeg begribeligvis bare, at
  jeg ikke mere vilde skyde, og det gjør jeg heller aldrig -- nei, hvad
  man har lovet, det skal man holde -- saa vidt muligt da! Men der kom
  forleden en Fyr ind i Butiken og vilde sælge den her Tingest -- han
  troede nok, jeg var saadan en almindelig Marschandiser -- og han var
  i Pengetrang, sagde han, og Bøssen er sgu meget god -- det er
  Baandløb, og Fjedrene er stærke -- saa kjøbte jeg den -- jeg kan jo
  altid sælge den igjen for den Pris, jeg har givet, eller maaske tjene
  lidt paa den!"
  
  Men hvad der ikke blev solgt, det var Bøssen. Den blev anbragt over
  Terndrups Seng paa det Søm, hvor Violinen hidtil havde hængt, og
  _der_ blev den hængende.
  
  
  
  
  En Fredag Eftermiddag blev Terndrup hentet op til Mille Buxbom -- han
  maatte endelig komme strax, blev der sagt.
  
  Neppe var han imidlertid bragt til Sæde i den Lænestol, som for
  Øieblikket tænktes testamenteret til den ny Catechet ved Frelsers
  Kirke, før Madam Asters kom. Terndrup vilde gaa, men det fik han
  naturligvis ikke Lov til, og saa maatte han da i en stiv halv Time
  døie alle Madamens Fortællinger om det grevelige Herskab, som nu
  endelig var kommet til Byen. -- Det var rigtignok ikke som før, sagde
  hun, nede paa Palais'et. I gamle Dage, saa havde man Diner'er, Baller
  og Router -- men nu! Det var kun Bønnemøder og Samtalemøder, og
  Missionsmøder og Tractatmøder, men økonomisk maatte den
  Selskabelighed da være, mente hun, for Gjæsterne fik ikke Andet end
  Thevand og smaa Tvebakker -- Vin taaltes ikke mere i Huset. "Greven
  siger ogsaa altid, at Guds Rige koster ham femten Tusind om Aaret,"
  fortsatte hun, "det er mange Penge, saa der maa jo spares paa andre
  Maader. Og Grevinden og Comtesserne, de er altid klædt i Sort nu og
  altid høihalsede -- det gaaer der jo mere Tøi med til end før, men
  saa faaer de jo ogsaa mere for Kjolerne, naar de sælger dem, det kan
  vel gaa lige op, tænker jeg. -- Men et deiligt Herskab er det!"
  
  Endelig gik da Madam Asters, og Mille Buxbom rykkede frem med, hvad
  hun vilde.
  
  Marie havde faaet den største Børnerolle, der var i nogen Ballet --
  Fanny i "Conservatoriet" -- og Balletten skulde gaa første Gang paa
  Onsdag, og gamle Mille vilde da saa forfærdelig gjerne hen at se sin
  egen Marie.
  
  Terndrup saae spørgende op og bemærkede først nu, at Jomfruen kun
  havde een Guldørenring paa. Saa vidste han af Erfaring, at den anden
  var paa Assistentshuset, og at der var særlig Ebbe i Portemonnaien,
  og med en næsten galant Haandbevægelse sagde han:
  
  "Maa _jeg_ have den Fornøielse at invitere Jomfruen til den Aften!"
  
  "Tusind Tak, lille Terndrup!" svarede hun og lod uhyre overrasket.
  "Det var rigtignok pænt af Dem -- men De gaaer da selv med?"
  
  "Aa, jeg veed ikke --"
  
  "Ja, maa jeg saa ikke have den Fornøielse at invitere _Dem_!" sagde
  Jomfruen, og Terndrup, der naturligvis intet Øieblik var i Tvivl om,
  at Invitationen var paa hans egen Regning, sagde Ja, Tak og fik saa
  omsider Lov at gaa.
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Dag gik han hen til Fru Lund, hvem han traf ved Vaskeballien --
  _der_ tilbragte hun en stor Del af sin Tid, navnlig efterat Marie var
  kommen til Theatret, hvor hun jo skulde bruge saa meget rent
  Dansetøi. Hun strøg Sæben af Hænderne og tørrede dem i sit Forklæde
  og gjorde forresten mange Undskyldninger, fordi han fandt hende
  saadan. Først talte hun om sin salig Mand og græd lidt, saa talte hun
  om Datteren med moderlig Stolthed og om Generalconsulen med ærbødig
  Taknemmelighed, drøftede sine Chancer for at faae et af de ledige
  Legater og vendte saa igjen tilbage til Marie.
  
  Terndrup fortalte da, at han var kommen for at invitere hende til
  Galleriets Pladsloge førstkommende Onsdag Aften, og Fru Lund neiede,
  hel rød i Hovedet, og sagde saa mange Tak.
  
         *       *       *       *       *
  
  Da Berner og Holst hørte om Terndrups Invitationer, vilde de ogsaa
  med -- de satte Begge megen Pris paa Balletten.
  
  "Jeg er voxet op med Bournonville's Værker," sagde Berner, "og en
  Ballet som 'Valdemar' er mere vækkende og folkeopdragende end hele
  den nyere Literatur!"
  
  Det var nu stærke Ord, mente Holst, men ogsaa han elskede den danske
  Ballet, navnlig "Et Folkesagn" og "Napoli". -- "Der er festivitas
  over dem," sagde han, "Livsglæde og Skjønhed, og man trænger ligefrem
  til Skjønhed en Gang imellem. -- Jeg glæder mig til paa Onsdag!"
  
  
  
  
  Onsdag Aften mødtes Terndrups Selskab i Galleriets Pladsloge.
  
  Mille Buxbom havde begge Guldørenringe paa, grøn Sløife i Halsen og
  gule Handsker -- dem, hun pleiede at gaa til Bryllup i Garnisons
  Kirke med.
  
  Fru Lund var sortklædt som altid -- hun kunde, for den Sags Skyld,
  gaa til Bønnemøde hos Grevens, naar det skulde være -- pibet og
  strimlet, og sad kun paa det Yderste af Klappladsen.
  
  Inden Ouverturen begyndte, havde Jomfruen faaet fortalt de
  Nærmestsiddende om Marie: at hendes Moder sad _der_, at hun, Mille
  Buxbom, havde lagt Grunden til hendes boglige Viden, og at Terndrup
  havde inviteret dem Allesammen hen til Debut'en. Fra de
  Nærmestsiddende forplantede Meddelelsen sig videre, og snart vidste
  hele Logen al ønskelig Besked, og alle Tilskuerne i den dreiede
  Hovederne om efter Fru Lund.
  
  Det første Stykke blev ikke fulgt med synderlig Interesse af
  Selskabet -- man fandt det langtrukkent og higede kun efter
  "Conservatoriet".
  
  Endelig begyndte Balletten, og da Marie viste sig i første Act,
  udbrød Mille Buxbom: "Der er hun, det yndige Lam!" og det saa høit,
  at hele Logen hørte det, og Fru Lund maatte tysse paa hende. Men
  efter den store Scene i anden Act var det tydeligt at se, at ogsaa
  Andre end Terndrups Selskab havde lagt Mærke til Marie: det rungede
  med Bifald, Mille Buxbom græd, som hun var pisket, og Fru Lund
  tørrede bevæget Øinene.
  
  Da Teppet faldt, skyndte Fru Lund sig ud: hun skulde jo, som hun
  gjorde hver Aften, hente Marie, og saa blev Jomfruen fulgt hjem af
  hele tre Kavalerer -- _det_ var ikke det mindst storartede ved den
  uforglemmelige Aften!
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Hvor skal vi saa gaa hen?" spurgte Holst.
  
  Ja, Berner havde rigtignok nærmest tænkt paa at gaa hjem: Kjedlen
  stod over Spritapparatet, saa han kunde lave The paa fem Minuter.
  
  "The!" raabte Holst indigneret. "Maa jeg være her -- jeg har ikke
  Influenza!"
  
  Terndrup foreslog at gaa hen paa en Ølstue i Gothersgade, hvor han
  vidste, at de havde god Grisesylte med Rødbeder til, men heller ikke
  det Forslag vandt Holsts Bifald.
  
  "Øl vilde profanere Aftenens Indtryk", sagde han, "og lille Maries
  Debut skal feires med Vin, for sød var hun! -- Vi kan jo gaa hen i
  Ankjærs Vinstue i Lille Kongensgade," foreslog han, "_der_ faaer man
  en forfærdelig god Burgunder til rimelig Pris!"
  
  Terndrup erklærede imidlertid, at i alt Fald _han_ ikke kunde nøies
  med at drikke, han maatte have Noget at _spise_, men Holst afviste
  enhver Indvending. -- "Spise!" gjentog han. "Ja, naturligvis skal De
  have Noget at spise -- troer De, _jeg_ vil faste! Kom blot med!"
  
  Ankjærs Vinstue var en Overlevering fra Fortiden -- fra den Tid, da
  baiersk Øl ikke kjendtes, og da agtbare Skatteborgere, naar de ikke
  gik i Clubben og ikke vilde sidde hjemme, ufravigeligt om Aftenen gik
  hen og drak en halv Flaske Vin.
  
  Udstyrelsen viste ogsaa, at man ikke fulgte med Tiden: i en lille,
  daarlig oplyst og tilrøget Stue var der tre, fire slidte Smaaborde
  med Stole omkring, Skjænken var af umalet Fyrretræ, og bagved den
  stod der Ankere med Rom, Cognac og Arrac; i Baggrunden af Rummet, i
  mystisk Halvmørke, laa i tilgitrede Rum Stabler af støvede Flasker,
  og i Gulvet fandtes en Lem, der førte ned til Kjelderen, den dybe,
  mørke Kjelder, hvor Fadene laa.
  
  Et halvt Dusin Spidsborgere sad om Bordene og drak -- mest Portvin --
  røg og smaasnakkede, men halv sagte og i Enstavelsesord -- det var
  tydeligt nok, at de kom for Vinens og ikke for Passiarens Skyld.
  
  Holst anbragte sig selv og de to Andre ved et ledigt Bord, vinkede ad
  Kjeldersvenden, der bar et mægtigt Forklæde af Læder, og sagde blot:
  
  "En Flaske Bourgogne af den rigtige, og Aftensmad til Tre!"
  
  "Ja, vel, Hr. Holst!" svarede Kjeldersvenden, tændte en Lygte,
  forsvandt i Dybet og vendte et Øieblik efter tilbage med en støvet,
  tykmavet Flaske, som han med en vis Kjærlighed satte for de
  nysankomne Gjæster. Saa trak han den op, nød selv fagmæssigt Buketten
  og satte Glas paa Bordet. Lidt efter kom han igjen med tre dybe
  Tallerkener, og paa hver af dem fandtes et Surbrød, en Skive Smør, to
  Ansjoser og en Kile Eidammer Ost -- det var, hvad Ankjærs Vinstue bød
  -- og rimeligvis i Menneskealdere havde budt -- af Aftensmad.
  
  -- "Smager det saa ikke storartet?" spurgte Holst.
  
  "Udmærket!" forsikrede Terndrup. "Det er en god, fed Ost!"
  
  "Men Vinen!"
  
  "Ja -- er den ikke noget sur?"
  
  "Sur!" raabte Holst. "Men Menneske, kan De da ikke smage, at det er
  en Drue, som der maaske ikke har været Mage til i den kongelige
  Vinkjelder, man viste os i Christiansborgs Ruiner! -- Det er et rent
  Tilfælde, at den i sin Tid har forvildet sig herhen i Lille
  Kongensgade," tilføiede han hviskende, "og der er ikke meget tilbage
  af den, har Kjeldersvenden betroet mig, saa man maa nyde den, mens
  man har den! -- Aa, hvor den smager!"
  
  "De er vist egentlig en stor Gourmand!" sagde Berner.
  
  "Nei, det tør jeg ikke rose mig af," svarede Holst, "men jeg skjønner
  paa, naar jeg faaer noget Godt, og jeg nyder det -- hvor Mange gjør
  det! Der er jo Folk, som, hvor utroligt det end kan lyde, roser sig
  af at have Grød og Vælling til Livretter -- som om _det_ var noget
  Fortjenstligt, at have en daarlig Smag! Og der er Folk, som f. Ex.
  Duborg, der bilder sig selv ind at have Smag, men som i Virkeligheden
  ikke kan kjende Forskjel paa Slikasparges og Macaroni! -- Aa, mærk
  den Buket! Gudbevares, jeg er en god Demokrat, men _saa_ demokratisk,
  at jeg foretrækker Øl for ædel Vin, det er jeg dog ikke, og var _jeg_
  enevældig Konge af Kjøbenhavn, saa skulde alle Kjeldere i det nye
  Raadhus fyldes med Fade, der indeholdt det Bedste, Jorden kan byde:
  Burgunder og Asmannshäuser, hvid Capri og Tokayer -- til Folket er
  det Bedste ikke for godt! Borgmestre og Raad skulde som i gamle Dage
  selv gjøre Indkjøb for Stadens Regning, Vinen skulde modnes i den
  kjølig-lune Kjelder, og af stilfulde Glas skulde Byens jevne Borgere
  -- ikke blot det velhavende Bourgeoisie -- her for en rimelig Pris
  kunne gjøre sig til Gode -- se, det kalder _jeg_ en demokratisk
  Idee!"
  
  Om Ideen egentlig var demokratisk, vidste Berner ikke, men han kunde
  godt sympathisere med Tanken om en rigtig Raadhuskjelder, forsaavidt
  det jo herved dreiede sig om at kalde en gammel, nu forsvunden
  Tradition til Live, og Holst benyttede sig strax af Berners
  Tilslutning til at bestille endnu en Flaske, og dette havde til
  Følge, at Terndrup indrømmede, at naar man havde drukket et Par Glas
  af den Burgunder, saa begyndte det Ramme at gaa af den.
  
  -- "Apropos hvid Capri, som jeg nævnte før," sagde Holst pludselig,
  "jeg har faaet Brev fra Capri, fra Duborg!"
  
  "Hvordan har han det?" spurgte Terndrup.
  
  "Ja, og Fruen?" tilføiede Berner.
  
  "Meget skriver han ikke," svarede Holst, -- "Skriveri har nu aldrig
  været hans stærke Side -- men de er raske begge To, og han har faaet
  et Par Bestillinger."
  
  "Naa, ja, saa er jo Alting godt!" sagde Terndrup.
  
  
  
  
  Og Alting var forsaavidt ogsaa godt.
  
  Langsomt var Ragna og Duborg reist sydpaa -- første Station havde
  været _Dresden_. _Der_ gik de naturligvis strax op paa Galleriet, og
  Ragna var virkelig betaget af den sixtinske Madonna. _Den_ kjendte
  hun dog, baade af Navn og af Gjengivelser, men Holbeins Madonna havde
  hun aldrig før hørt nævne; den gjorde imidlertid stærkt Indtryk paa
  hende, og hun spurgte beskedent Duborg, om den ikke, paa sin Vis, var
  lige saa stor Kunst som Raffaels.
  
  "Det er den dog vel knap," svarede han, "men Du er alligevel en klog
  lille Kone, at Du synes saa godt om den -- det kan jeg lide Dig for!"
  
  Og Ragna saae taknemmelig op paa ham og syntes, at hun blev
  anerkjendt som aldrig før.
  
  Det kneb noget for hende at blive begeistret over Rubens' og Lucas
  Cranachs Kvinder -- de første fandt hun for fede, de sidste for
  magre, men det maatte hun ikke paa nogen Maade have Lov til: hun
  skulde have Blik for den skiftende Opfattelse af den menneskelige
  Idealskikkelse.
  
  "Ja, Du maa bære over med mig, Hans," sagde hun saa, "og huske, at
  jeg egentlig aldrig har været udenfor Store Kongensgade -- men det
  skal forhaabentlig nok komme Altsammen, naar _Du_ blot hjælper mig!"
  
  Gjerne havde hun gjort en Tur ind i sachsisk Schweiz -- det var jo
  endnu den gode Aarstid -- men Duborg erklærede, at sachsisk Schweiz
  var Legetøis-Natur, det var saamænd ikke Noget at se -- og _han_
  maatte jo vide det, for _han_ havde været der, og saa kom de der
  ikke.
  
         *       *       *       *       *
  
  I _Nürnberg_ mødtes de Begge i Glæden over Helhedsindtrykket af den
  gamle By, og da de om Aftenen stod oppe paa Borgen og saae ud over
  alle de vildsomme, rødbrune Tage, lagde han Armen om hendes Liv, drog
  hende ind til sig og sagde:
  
  "_Dig_ saae jeg ogsaa for første Gang mellem de røde Tage -- se,
  derhenne, bagved det Hus med de to Karnapper, _der_ er en Kvist, hvor
  jeg gad se Dig staa og aabne Vinduet med din hvide Arm! -- Ja, det
  kunde være blevet et godt Billede, det, jeg malede af Dig!"
  
  Saa talte han om Terndrup og sagde, at Nürnberg maatte være en By for
  ham at holde Dueslag i, og da de lidt efter stod i Raadhusgaarden,
  mindedes han Holst og sagde forresten, at Labenswolffs lille
  Fontaine herinde egentlig var mere værd end al Nürnbergs øvrige Kunst
  -- bedre end selve Peter Vischer's Sebaldusgrav og Veit Stoss'
  Sacramenthus. Det forstod Ragna nu ikke, men hun vidste jo, at naar
  Hans sagde det, var det rigtigt, og bestræbte sig troligt for at se
  med hans Øine.
  
         *       *       *       *       *
  
  Fra Nürnberg reiste de lige til Florents.
  
  Ragna var henrykt over Arnofloden og =Palazzo vecchio=, over Turen
  til Fiesole og hele det Stykke italiensk Renaissance, Medicæerstaden
  frembyder, men det var knebent nok, hun fik Lov at være det.
  
  "Du seer jo kun paa det Hele saadan som i Fugleperspectiv," sagde
  Duborg, "men det maa man ikke: man skal se paa Enkelthederne og lære
  at forstaa dem. -- Nu i Formiddag tager vi Ghiberti's Broncedøre og
  Verrocchio's Fontaine inde i =Palazzo vecchio=, saa kan vi altid se,
  om vi kan overkomme mere i Eftermiddag."
  
  "Der er forresten een Ting her i Florents, jeg saa gjerne vilde se,"
  svarede Ragna.
  
  "Hvad er det? Er det nogle af Luca della Robbia's Majolikaer?"
  
  "Nei, dem kjender jeg ikke -- det er Metalsvinet!"
  
  "Metalsvinet! Hvad for et Metalsvin? -- Naa, jeg troer forresten nok,
  jeg saae det forrige Gang, jeg var her -- det staaer henne paa det
  lille Grønttorv. -- Men hvor kjender Du _det_ fra?"
  
  "Men, Herregud, Hans: fra H. C. Andersens Eventyr!"
  
  "Naa, har _han_ skrevet om _det_, se, se! -- Men det er da ellers
  ingen Grund til at rende efter det!"
  
  Og saa kom de naturligvis ikke til Metalsvinet.
  
  -- Næste Dag skulde de i Uffizierne, men lige som de var ved at gaa
  ind, og Duesværmen flagrede omkring dem, opdagede Ragna, at man kunde
  kjøbe Kræmmerhuse med Mais og fodre Duerne. Det maatte hun prøve, og
  et Øieblik efter sad der til hendes store Fryd en halv Snes af de
  tamme Fugle rundt omkring paa hende, paa Hænder, Skuldre og Hoved.
  Maisen var fortæret i et Nu, og hun bad derfor Duborg kjøbe et
  Kræmmerhus til og række hende: hun vilde saa nødig skræmme de Duer,
  der sad paa hende, ved en større Bevægelse.
  
  "Ja, jeg kunde jo gjerne kjøbe noget mere Mais," svarede han, "det
  kunde jeg saamænd godt, men det er da egentlig at spilde Tiden -- Du
  maa huske paa, vi skal op at se paa Kunst, _det_ er da vigtigere!"
  
  Saa lod Ragna Duerne flyve og gik i Uffizierne med ham.
  
  Da de kom i den Sal, hvor de store Mestres Selvportraiter fra alle
  Lande er samlet, udbrød hun pludselig:
  
  "Men, Hans! _Der_ hænger jo Otto Bache -- og Krøyer! Og _der_ hænger
  jo Carl Bloch!"
  
  "Ja, de gjør saa!"
  
  "Nei, hvor det dog er morsomt at træffe sine berømte Landsmænd paa
  den Maade -- synes Du ikke?"
  
  "Aa, jo -- jo -- men det er da ellers ikke _dem_, man tager til
  Florents for at se!"
  
  "Nei, det er det ikke, men alligevel -- Hans, troer Du nogensinde
  _Du_ kan komme til at hænge her?"
  
  "Nei -- aa, nei -- jeg maler jo heller ikke saadan Portraiter."
  
  Og saa gik de videre, saae paa Malerier og Haandtegninger -- mest paa
  de sidste, for Duborg sagde, at _de_ var interessantest.
  
         *       *       *       *       *
  
  Efter et Par Dages Ophold reiste de videre, men der var endnu for
  varmt i Rom, sagde han, de skulde være en Maaned paa _Capri_.
  
  Her var Ragna egentlig for første Gang i sit Liv begeistret. Hvor hun
  gik og stod, laa det vidunderlige Hav dybt under hende med _den_ blaa
  Farve, som hun kun kjendte fra Billeder -- og dog ikke kjendte -- og
  med skiftende grønt og violet Perlemoersskjær inde mellem de rødbrune
  Klipper; modne Druer hang i overvældende Rigdom fra Loggiaer, Mure
  og Træer, Citronerne blinkede lyst mellem det mørke Løv, Solen bagte,
  og lette som Gemser løb Pigerne op ad Klippetrapperne med de tunge
  Byrder paa Hovedet.
  
  -- "Den Capripige, Du havde hjemme paa din Væg," sagde Ragna en Dag,
  "hende Modellen, hvad hed hun?"
  
  "Hun hed Graziella," svarede Duborg.
  
  "Troer Du, hun lever endnu -- jeg kunde have Lyst til at se hende!"
  
  "Det skal Du ikke ønske -- hun maa nu være om ved de tredive Aar, og
  saa er hun her paa Capri en gammel Kone."
  
  "Jeg kunde nu alligevel nok lide at se hende," erklærede Ragna, men
  der blev ikke gjort noget Skridt for at imødekomme hendes Ønske, og
  saa talte hun ikke oftere om det.
  
  -- De boede først hos Pagano, og her var Duborg flittig, malede det
  meste af Dagen og fik to Bestillinger af tyske Familier.
  
  Ragna sad og saae paa ham, mens han arbeidede og tog sig af og til en
  Cigaret; oprindelig havde hun begyndt at ryge udelukkende forat glæde
  sin Mand, men efterhaanden smagte det hende, og nu kunde hun ligefrem
  daarligt undvære sin "Bostanjoglo" efter Middag. Stundom tog hun
  ogsaa et Arbeide frem imens, men det blev ikke til Noget: hun kunde
  aldrig blive træt af at se paa ham, syntes hun.
  
  Om Eftermiddagen gik de ned til den store Marina, fik et dobbelt
  Badehus og svømmede sammen.
  
  Den første Gang gjorde hun Indvendinger. -- "Men Ragna dog!" sagde
  han og lo. "Hvad generer Du Dig for? _Jeg_ har jo ogsaa Badedragt
  paa, og kan den magre, russiske Fyrstinde plaske om her ved Siden af,
  saa kan _Du_ virkelig ogsaa -- _Du_ kan godt lade Dig se!"
  
  Saa svømmede de ud til et lille Skjær, der laa en halv Snes Alen
  udenfor Badehuset, satte sig _der_, hvilede et Par Minuter og saae
  over ad Sorrent til.
  
  -- "Nei, hvor Du dog er kjøn, som Du sidder _der_!" udbrød han en
  Dag.
  
  "Troer Du ogsaa, Tanterne paa Vennebjerg vilde finde det?" svarede
  hun og lo.
  
  "Aa, lad være at røre Dig, blot et Øieblik!" bad Duborg. "Det er
  accurat, som der kom en Sølvhinde af Vandet om dine Fødder -- jeg
  kunde male Dig som Havfrue -- hvis jeg da gav mig af med at male den
  Slags!" lagde han til.
  
  Ragna smilede, lod sig glide ned i Vandet og strakte ud i lange,
  sikre Tag. Han svømmede efter og anstrengte sig for at række hende,
  men da han naaede ind til Badehuset, stod hun allerede paa Trappen.
  
  -- Af og til faldt det hende lidt underligt, at han kunde sidde i
  timevis uden at tale, men det vænnede hun sig til, og Tiden blev
  hende sjelden lang.
  
  Saa flyttede de efter nogle Ugers Forløb op til Anacapri og boede i
  "=Paradiso=".
  
  Her var Forholdene jevnere, man levede paa nært Hold sammen med
  Værtsfolkene og de Omboende, og Duborg kunde længe ad Gangen more sig
  med at pludre med Børnene, mens Ragna sad overladt til sig selv. En
  Aften udbrød han pludselig: "Men det er sandt: Du kan vel ikke
  Italiensk?"
  
  Nei, det kunde Ragna rigtignok ikke.
  
  "Det er ellers kjedeligt," sagde han saa, -- og Ragna modsagde ham
  ikke.
  
  Ogsaa heroppe malede han et Par Billeder og flere Studier. -- "Det
  gaaer saa let for mig," sagde han, "naar Du sidder og seer paa mig --
  saa let har jeg saamænd aldrig arbeidet før!"
  
  Ragna smilte fornøiet -- men hun begyndte alligevel saa smaat at
  længes efter at have en lille Smule at tage sig for, _lidt_ Andet at
  bestille end blot at se paa ham, og _det_ sagde hun ogsaa en Dag til
  ham, forsigtigt og følende sig for.
  
  "Naa, Noget at bestille," svarede han, "det er saamænd ikke faldet
  mig ind, for jeg synes i Grunden, det er allerrarest Ingenting at
  have for. Men vent kun, til vi kommer til Rom, saa skal vi føre egen
  Husholdning!"
  
  -- Ragna tænkte imidlertid alligevel paa at skaffe sig Noget, der
  baade kunde udfylde en Del af hendes mange ledige Timer, og, som hun
  haabede, tillige glæde Duborg, og uden at han anede det, gik hun en
  Dag ned til Signora Morgana, der i sin Café tæt ved Pagano jo
  handlede med alt Muligt. Her kjøbte hun for sine private Lommepenge
  en stor, oval Gjenstand, bar den selv, omhyggeligt indpakket, op til
  Anacapri og havde hver Dag siden hemmelige Sammenkomster med Datteren
  i "=Paradiso=", som hun efterhaanden saa nogenlunde havde lært at
  gjøre sig forstaaelig for.
  
  -- Den sidste Aften, de var paa Capri, faldt Duborg ligefrem i
  Begeistring over en Agave, som stod yderst ude paa en brat Skrænt.
  
  "Er den ikke deilig i Linierne!" udbrød _han_. "Og saa den dæmpede,
  discrete Tone, den har -- lige til at bruge i Underglasurfarver! Den
  er ti Gange mere værd end den brutalt grønne Bøgeskov derhjemme!"
  
  Ragna sagde ikke Noget, men den Aften følte hun med sig selv, at hun
  alligevel med Tiden kunde komme til at længes efter Bøgeskoven.
  
         *       *       *       *       *
  
  Saa tog de til _Rom_.
  
  Hvor mange Forudsætninger Ragna end manglede, saa var det dog med en
  naturlig Andagt, hun betraadte den evige Stad, og da hun første Gang
  saae Solen gaa ned oppe fra Monte Pincio, saae de gyldne Toner vige
  for de violette, og Peterskirkens Kuppel indrammet af Forgrundens
  Løvværk, da var det Hele som Slutningen paa en Kirkegang, hvor
  Velsignelsen lyses, og man bøier sit Hoved.
  
  De leiede sig en Bolig med Atelier i Via Sistina, og Ragna begyndte
  at føre Hus: gjorde selv Indkjøb om Morgenen og lavede Maden. Hun
  havde egentlig tænkt sig, at man maatte kunne leve i Rom omtrent som
  i Kjøbenhavn, men det gik aabenbart ikke, for man maatte jo tage,
  hvad man kunde faae, og prøvede hun en enkelt Gang paa at lave en
  hjemlig Ret som Grød, frabad Duborg sig paa det Bestemteste
  Gjentagelser.
  
  "Du længes da vel ikke efter Klipfisken?" kunde han saa sige, og det
  holdt Ragna ikke af at høre.
  
  Flittig var han, og hurtigt arbeidede han, men han talte mindre og
  mindre med hende, mens han malede. Kom imidlertid en Fremmed til,
  kunde han blive livlig og forholdsvis talende, endog lægge Penselen
  og tænde en Cigaret, og det krænkede i Grunden Ragna lidt, at han
  aldrig kunde tænke sig at gjøre en Pause for hendes Skyld -- hun
  sagde det ogsaa en Gang til ham, men han slog det hen.
  
  Om Aftenen vilde _hun_ helst sidde hjemme; hun indrettede ogsaa deres
  Opholdsstue saa hyggeligt som muligt, fik anskaffet en Lampe og et
  Spritapparat, lavede The og sad med sit Sytøi eller Hæklearbeide,
  men saa gabede Duborg, det kunde han ikke holde ud.
  
  "Du er da ikke kommen til Rom forat drikke Thevand og sidde og gnirke
  med et Hækletøi," sagde han en Dag. "Nei, om Aftenen vil vi ud, ud at
  drikke Vin og faae Musik -- det hører sig til!"
  
  "Du kunde nu ogsaa faae baade Vin og Musik herhjemme," svarede Ragna
  smilende men rød i Hovedet, gik ind i Soveværelset og kom et Øieblik
  efter tilbage med en Mandolin, som hun til Duborgs store Forbauselse
  spillede et Par italienske Folkemelodier paa, correct og musikalsk,
  men uhyre angst. Det var Mandolinen, hun havde kjøbt hos Signora
  Morgana, og den unge Pige i "=Paradiso=" havde lært hende
  Begyndelsesgrundene af Kunsten.
  
  "Naa, Du spiller!" sagde Duborg. "Naar har Du lært det?"
  
  "Jeg har øvet mig, naar jeg var alene," svarede Ragna, "men Du skulde
  egentlig slet ikke have hørt mig, før jeg var dygtigere."
  
  "Aa, det er saamænd meget pænt -- synger Du ogsaa?"
  
  Ragna var ligefrem bange for at høre sin egen Stemme -- men hun sang
  alligevel, lidt vibrerende men rent og kjønt.
  
  "Ja, det er jo meget rart, Du har _det_ at more Dig med, naar jeg er
  ude," sagde Duborg anerkjendende, -- "skal vi saa gaa!"
  
  Og de gik hen i "Thunfisken" ved Trevi og drak Frascati; _han_ indlod
  sig med hvem han traf, _hun_ blev søvnig og træt -- hun kunde jo
  endnu ikke følge en Samtale paa Italiensk.
  
  En Aften traf de en fransk Familie, unge, livlige Folk, der var paa
  Bryllupsreise, og det morede Ragna at tale med dem; men Duborg talte
  ikke Fransk og var halv stødt, da de gik hjem, over at have maattet
  sidde saa længe udenfor Samtalen.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Landsmænd omgikkes de i Begyndelsen slet ikke, og da Ragna en Dag
  paa Gaden hørte to Danske tale sammen og glad overrasket vendte sig
  om, skyndte Duborg sig at sige: "Giv Dig bare ikke til Kjende som
  Dansk -- Landsmænd har vi saamænd nok af hjemme!", men efterhaanden
  kunde det dog ikke undgaaes, at de traf Danske, og i "Skandinavisk
  Forening" kom de af og til.
  
  Her blev Ragna strax taget under beskyttende Vinger af
  Kunstnercoloniens kvindelige Nestor, Billedhuggerinden _Asta Hansen_,
  der uden Afbrydelse havde tilbragt en halv Snes Aar i Rom. Hun var om
  ved Halvtreds, meget lidt kjøn men umaadelig hjælpsom, havde et lille
  Talent men stor Forretningssans, var som et Forsyn for alle
  tilreisende Skandinaver og tilbragte en stor Del af sin Tid med at
  være ulønnet Cicerone og ulønnet Commissionair.
  
  -- "Men Gud forbarme sig, lille Frue," udbrød Frøken Hansen næsten
  forfærdet en af de første Gange, de var sammen, "De har været to
  Maaneder i Rom og har ikke seet Peterskirken! -- Skammer De Dem ikke,
  Duborg!"
  
  "Nei, jeg gjør ikke," svarede Duborg gnavent. "Peterskirken morer mig
  ikke, derfor har jeg ikke viist min Kone den -- men jeg har havt
  hende to Gange henne i =San Clemente=, _den_ morer mig, og den er der
  saa Faa, der har seet ordentligt! -- Forresten kan hun jo gaa i
  Peterskirken, _naar_ hun vil!"
  
  Følgen af denne Samtale var, at Ragna saa smaat begyndte at gaa paa
  egen Haand og at gaa paa Opdagelse, og hver Dag fandt hun noget Nyt,
  som hun, i alt Fald i Begyndelsen, absolut maatte vise Duborg næste
  Gang, de kom forbi. Snart var det et antikt Capitæl, der var muret
  ind i Sokkelen paa et moderne Hus, snart en Klynge frodiggrønne,
  spydbladede Bregner, der voxede frem mellem Fugerne paa en Brøndkarm,
  snart et særlig decorativt Motiv i Mosaikgulvene i Caracallas
  Thermer.
  
  "Ja, aa, ja," sagde Duborg saa i Reglen, "det kan være meget kjønt,
  men Du skal nu ikke gaa og se paa alt det Smaatteri: Du skal se
  stort paa Rom!"
  
  Og Duborg var egentlig ikke fri for at være fornærmet paa Asta
  Hansen, der var Skyld i, at hans Kone gik paa egen Haand, men Ragna
  tænkte i sit stille Sind, at det alligevel var svært nok at vide,
  _naar_ man skulde se paa Detaillerne og _naar_ paa Helheden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Med Asta Hansen og Duborg gik det dog. Værre var det, naar han i
  Foreningen traf Maleren og Kunstkritikeren _A. B. Jensen_ --
  undertiden kaldet "A. B. C. Jensen".
  
  Han havde i sin Tid malet lidt, men da det ikke blev til videre,
  slog han sig paa Kritik, og gik nu i Reglen under Navnet
  "Stabstrompeteren", fordi han i det lille Blad, der stod til hans
  Raadighed, ved enhver Leilighed var frivillig Trompeter for den
  faatallige Flok af miskjendte Blænkere, der altid var formeret som
  helt Compagni og egentlig helst omtalte sig selv som Bataillon. Ham
  kunde Duborg ikke udstaa, og det skjøndt der havde været en Tid, da
  A. B. Jensen ogsaa trompetede for _ham_.
  
         *       *       *       *       *
  
  Saa var der endnu En, som Duborg havde seet sig gal paa -- egentlig
  ganske uden Grund -- det var Maleren _Løvenørn-Petersen_, hvem han
  forresten havde kjendt i mange Aar.
  
  Løvenørn-Petersen var halvhundrede Aar og nu, som for tredive Aar
  siden, stadig "lovende". Han var velhavende gift uden Børn, havde en
  ganske lille Kone, der beundrede ham og kun levede for ham og hans
  Kunst, og et Par skikkelige Svigerforældre, af hvilke _han_ levede.
  
  I sine unge Dage havde han oprindelig tænkt paa først at erhverve sig
  europæisk Berømmelse og derefter at anlægge et genialt Ydre med
  tætklippet Haar, blød Skjorte o. s. v., men da det trak noget ud med
  den europæiske Berømmelse, bestemte han sig til at begynde med det
  geniale Ydre i Haab om, at Resten saa nok vilde komme af sig selv.
  Men skjøndt han, som Duborg sagde, i flere Aar egentlig ikke havde
  turdet gaa hjemmefra, af Frygt for, at Berømmelsen imens skulde komme
  og banke paa Døren, og skjøndt han gjorde alt Muligt -- og lidt til
  -- forat blive bemærket, lykkedes det dog ikke. Forgjæves søgte han
  at arrangere Succes'er ved af og til at sætte sine Smaabilleder ind
  til Salg hos Kunsthandlere og paa Auctioner og saa lade Familiens
  Medlemmer skiftes til at opkjøbe dem; forgjæves sled han alle
  Redactionskontorers Bagtrapper forat tigge sig en Smule trykt
  Anerkjendelse til -- det hjalp Altsammen ikke, Berømmelsen udeblev,
  og saa blev Løvenørn-Petersen bitter, bitter mod Alle og misundelig
  paa Enhver, det gik godt. Hørte han om en Kamerat, der havde gjort et
  Billede, var han hel nerveus, inden han havde seet det; var han da
  saa heldig strax at kunne skjønne, at det ikke var noget Betydeligt,
  gik han beroliget bort, men saae han, at det var godt og vilde gjøre
  sig, blev han næsten syg.
  
  Hvert tredie, fjerde Aar fik han en Gyldenlak eller en Buket Aurikler
  paa Udstillingen, og da Blomsterne jo dog maatte have en Anvendelse,
  pleiede _han_ at forære Svigerfaderen to Billeder om Aaret, og
  Svigermoderen at kjøbe fire Billeder af ham, saaledes at
  Svigerforældrenes Hus efterhaanden, som Duborg ogsaa sagde, var
  blevet et helt "Petersens Musæum", hvor der ikke manglede Andet end
  Petersens egen Grav i Gaarden. -- _Ham_ kunde Duborg ikke taale.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Julen kom. Ragna var fra Hjemmet ikke synderlig religieust
  udviklet men kunde dog ikke tænke sig en Juleaften uden Kirkegang og
  spurgte derfor Juleaftens Formiddag Duborg, _hvor_ de skulde gaa i
  Kirke.
  
  "Ja," svarede han, "der er jo saa mange Kirker. -- Belysningen er
  naturligvis mest storartet i Peterskirken, men Musiken er vel
  egentlig bedst i =Maria Maggiore=."
  
  "Men Hans dog!" udbrød hun. "Du kan da vel nok begribe, at jeg mener
  protestantisk Gudstjeneste!"
  
  "Naa, ja, det kan vi jo ogsaa gaa til," svarede han, "men det
  Katholske er forresten slet ikke saa galt. -- Kunde _Du_ ikke tænke
  Dig at blive Katholik?"
  
  "Nei!"
  
  "Da kunde _jeg_ godt tænke mig at være Munk!"
  
  "Munk!"
  
  "Ja, hvis jeg ikke var gift, naturligvis, og kun naar Klostrene endnu
  var, hvad de var i den gode, gamle Pavetid. -- Tænk blot, hvor det
  maatte være storartet altid at sidde oppe i =Bonaventura= paa
  Palatinerbjerget, ligesom Küchler gjorde, og se ud over Rom og kun
  male, naar man havde Lyst! Og saa aldrig at skulle tænke paa at
  skaffe Penge eller give Penge ud! -- Jo, Katholicismen er saamænd
  meget god i mange Dele, men vi kan jo gjerne gaa til protestantisk
  Gudstjeneste alligevel!"
  
  Og saa var de først til tysk Prædiken og siden til Julefest i
  "Skandinavisk Forening". _Der_ forærede han hende en udmærket smuk
  antik Gemme -- en Hermesfigur -- som han en Morgen havde kjøbt paa
  =Campo de' fiori= og siden ladet fatte i en svær Guldring. Hun blev
  umaadelig glad for den men syntes blot, at Gaven var alt for kostbar.
  -- "Aa, hvad," svarede han, "saa suger vi paa Labben siden, om det
  bliver nødvendigt. Hellere for meget den ene Dag og for lidt den
  anden end evig og altid den samme nøgterne Indtægt -- men _Du_
  tænker naturligvis bestandig paa din Hovedbog, der skulde stemme hver
  Aften!"
  
  Bestandig tænkte Ragna ganske vist ikke paa Hovedbogen, men jevnlig,
  efterhaanden hyppigere og hyppigere, gik hendes Tanker til Hjemmet.
  Ikke at hun just savnede Kontoret, og ikke at hun vilde bytte sit
  nuværende Liv med det forrige, men Overgangen havde alligevel været
  for stærk og for brat, hun trængte ligefrem til Arbeide, og hun
  længtes -- af og til i alt Fald -- efter Hjemmet. Brevene fra
  Familien -- faa og temmelig indholdsløse -- var et saa tarveligt
  Surrogat, syntes hun, og dog blev hun glad, hvergang der kom et --
  men det kunde Duborg ikke lide, at hun blev: han var næsten skinsyg
  paa Hjemmet og kunde undertiden rent ud krænke hende ved saarende
  Ytringer.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- I Begyndelsen af April, romersk Foraar, arrangerede Asta Hansen en
  Tur til Tivoli, og Duborg lod sig overtale til for Ragnas Skyld at
  tage med, skjøndt baade A. B. Jensen og Løvenørn-Petersen var
  Deltagere.
  
  Man forsmaaede Dampsporvognen og havde eget Kjøretøi. Hen over den
  vaargrønne, fint nuancerede Campagne kjørte de, mødte tungtlæssede
  Æselskærrer med mægtige Hjul, langhornede Oxer og maleriske
  Campagnuoler med Gedeflokke -- her var nok at se. Aniofloden
  passerede de, bedede ved =Acque Albule= med det dampende, svovlede
  Vand, og havnede endelig i Tivoli.
  
  Anemoner, røde og blaa, stod i fuldt Flor, Venushaarenes fine, sorte
  Stilke bar allerede det grønne Kniplingsslør, og nede i Grotterne
  buldrede Vandmasserne, som vilde de sprænge Klippefanget. Det var
  deiligt Veir, næsten dansk Sommervarme, og man spiste naturligvis i
  det Fri, ved Siden af Sibylletemplet.
  
  Duborg var paa Forhaand gnaven. Løvenørn-Petersen havde bestemt sig
  til at ville skabe et nyt, udødeligt Mesterværk til næste
  Foraarsudstilling, forestillende italienske Anemoner, og klistrede
  sig i den Anledning uafbrudt opad A. B. Jensen, medens den lille Frue
  hagede sig fast ved den anden Side for gjennem orienterende
  Bemærkninger at stille ham paa det rette Standpunct overfor al den
  Miskjendelse, Manden bestandig havde været Gjenstand for. _Det_
  irriterede yderligere Duborg, og lige efter Maaltidet reiste han sig
  og gik hen til Skrænten. Ragna fulgte efter, lagde en Haand paa hans
  Skulder og sagde, idet hun saae ud over Faldene:
  
  "Hvor er det dog en deilig Natur her -- Tak, fordi Du tog mig med,
  Hans!"
  
  Duborg vendte ikke Hovedet om men brummede:
  
  "Natur! Det er ikke Natur, det er Kunst -- daarlig Kunst,
  Panoramaopstilling!"
  
  "Ja, _jeg_ finder det nu smukt alligevel," sagde Ragna, "og det vil
  jeg med din Tilladelse blive ved med!"
  
  "Se, se! Du begynder nok at lægge Dig en selvstændig Opfattelse til!
  Det klæder Dig godt -- næsten lige saa godt som at ryge Cigaret!"
  
  "Om det klæder mig, veed jeg ikke," svarede Ragna, "og det er mig
  ogsaa ligegyldigt, men vær Du glad ved at have en Kone, der ikke som
  Løvenørn-Petersens talende Automat kun har lært at sige: 'Allah er
  stor!' -- Aa, jeg holdt det ikke ud!" udbrød hun heftigt. "Og jeg
  holder det heller ikke ud, Hans, hører Du! Jeg maa have Noget, der
  kan fylde mig, Noget at tænke paa og tage fat i -- giv mig en Opgave,
  ellers ender det med, jeg gaaer til Grunde!"
  
  Duborg havde vendt sig om og saae næsten forskrækket paa hende.
  
  "Men Herregud, lille Ragna," sagde han hjælpeløst som til et Barn,
  "hvad er der dog i Veien! Og hvor skulde _jeg_ faae en Opgave fra?
  Det kan jeg virkelig ikke skaffe Dig!"
  
  "Du skal ikke bryde Dig om, at jeg blev heftig," sagde Ragna nu
  roligt. "Jeg er lidt træt og lidt nerveus i den sidste Tid, men det
  gaaer nok over -- tænk blot ikke paa, hvad jeg sagde før -- hører
  Du!"
  
  Det gjorde Duborg nu alligevel et Par Gange i de nærmest følgende
  Dage efter Tivoli Turen, men hvor meget han end tænkte -- undertiden
  et helt Kvarteer ad Gangen -- var og blev det ham dog umuligt at
  skaffe Ragna en Opgave.
  
         *       *       *       *       *
  
  Saa kom den imidlertid af sig selv -- hun følte, at hun skulde være
  Moder.
  
  
  
  
  Hjemme i Kjøbenhavn blev det ogsaa Foraar, men først senere.
  
  Vinteren igjennem havde den nye Generalconsul savnet Ragna paa
  Kontoret, og nu endte det med, at han maatte tage en Bogholder, saa
  meget mere som Cyclisten Julius, til Faderens Forbitrelse, for Alvor
  tænkte paa at gaa over fra "Amateur" til "Professional".
  
  Generalconsulen nød forresten sin Værdighed, nød hvert Brev med
  Titlen udenpaa, og blev for saa vidt en stadig Kirkens Mand, som han
  nu, langt hyppigere end tidligere, mødte ved Begravelser og luftede
  Uniformen. _Den_ Tilfredsstillelse havde han ogsaa, at han fik sin
  Kone ind i en meget fin Damecomitée til Opklædning af ubemidlede
  Negerconfirmander i Dahomey; Møderne holdtes i selve det grevelige
  Palais, hvor Madam Asters var Portnerske, og Madamen gav Referat til
  Mille Buxbom af Generalconsulindens Ankomst.
  
  Den største Begivenhed i det generalconsulige Hus var imidlertid, at
  Poul i April skulde op til Adgangsexamen til Søofficeersskolen.
  
  Aftenen før den første "mundtlige Examensdag" sad han ovre hos Fru
  Lund og Marie, som den Aften ikke var "med". Han var i Gravstemning
  og var ganske sikker paa at falde; "men saa gaaer jeg til Koffardis,"
  forsikrede han, "for til Søs _vil_ jeg!"
  
  Fru Lund rystede bekymret paa Hovedet og tænkte, at det vist næsten
  maatte være lige saa svært at komme ind paa Søofficeersskolen som at
  blive Klasselotteri-Collectrice, men Marie sagde:
  
  "Aa, Pyt! Hvorfor skulde _Du_ falde! Du har jo været flittig!"
  
  "Ja--a, de sidste to Maaneder!"
  
  "Naa, ja, saa gaaer det nok, Du skal bare have Courage!"
  
  -- Da det høitidelige Øieblik kom, da Poul næste Morgen gik ind ad
  Søofficeersskolens Port og passerede den maritime Skildvagt i
  Gaarden, var det med et Udtryk af overlegen Freidighed, som om det
  ikke kom ham ved, men Hjertet sad ham i Halsen, og da han traadte ind
  ad Døren og stod i Vestibulen, bankede hans Hjerte stærkere, end da
  han som Lærling første Gang stod til Rors.
  
  Med Huen i Haanden traadte han ind i den store, eiendommelig
  stilfulde Gymnastiksal, der indtager hele Bygningens Midte, og
  hvorfra der er Indgang til alle Rummene i Stueetagen; foroven løber
  et Galleri af udskaaret Træværk, og derfra er Indgang til første Sals
  Rum.
  
  Han og en anden Adgangsgast havde foreløbig god Tid til at se sig om.
  Gallionsfiguren af gamle "Heimdal", der var med ved Helgoland,
  kneiste i Baggrunden af Salen, og oppe paa Galleriet, hvor i
  Øieblikket den vagthavende Kvarteerchef, som sad og skrev en Rapport,
  var det eneste Levende, straalede i Guld og Farver danske Søheltes
  Vaabenskjolde lige fra Absalon til Suenson.
  
  Saa trak Adgangsgasterne deres Nummer -- Poul trak Nummer Tre.
  
  Nummer Et kom ind i et af Klasseværelserne nedenunder, Døren lukkede
  sig efter ham -- nu var _han_ i Ilden!
  
  Saa kom Nummer To -- det var dog en syndig Tid, han var oppe, syntes
  Poul! Men Alt faaer en Ende, og det fik da Examinationen af Nummer To
  ogsaa -- nu var det Pouls Tur!
  
  Hvor betagen han end var af Situationen, saae han dog i et eneste Nu
  hver Enkelthed i Værelset for sig: Skabet med Modeller og
  Projectilprøver, Rammerne paa Væggen med artilleristiske Tegninger og
  -- først og sidst -- Examinator og de to Censorer ved det grønne
  Bord.
  
  Alt løb rundt for ham, da han satte sig ned, men lige saa snart han
  hørte sin egen Stemme, var al Benouelse som blæst væk, og han
  klarede sig meget anstændigt.
  
  Og som det gik den første Dag, gik det de følgende. _Meget_ stiv i
  Papirerne var Poul ikke noget Sted, men han dummede sig ikke mere end
  nødvendigt, og da han hørte til de Lykkelige, hvis blotte Fremtræden
  uvilkaarlig virker behageligt, hjalp det vel ogsaa: han blev virkelig
  en af de tolv Aspiranter, der skulde gjøre Sommertogtet med
  Cadetcorvetten. Nu gjaldt det altsaa blot om at være blandt de
  Flinkeste ombord, "og det skal jeg nok blive," sagde han til Fru Lund
  og Marie, "saa til Efteraaret er jeg Cadet og har Dolken ved Siden!"
  
  
  
  
  Marie skrantede.
  
  Ikke at hun feilede noget Bestemt, men hun blev spinklere og
  spinklere, blegere og blegere. Hun var efterhaanden bleven Alles
  Yndling oppe paa Theatret, og snart kom den Ene og snart den Anden
  derovre og spurgte deltagende til hende og gav gode Raad i Retning af
  Maltextract og Hæmatogeen. Balletmesteren talte til Theaterlægen, og
  Theaterlægen erklærede, at hun led af Blodmangel -- hun skulde blot,
  naar Theaterferien kom, ud paa Landet og have frisk Luft og kraftig
  Føde.
  
  Det blev sagt som en Beroligelse til Moderen, men det var ingen
  Beroligelse, for Fru Lund vidste ikke sine levende Raad for, hvordan
  og hvor hun skulde faae Marie paa Landet; hun havde ingen Bekjendte
  udenfor Byen -- hvor skulde man sende et halvvoxent Pigebarn hen paa
  egen Haand, og hvor skulde Pengene komme fra?
  
  I sin Nød henvendte hun sig da til Maries gamle Læremo'er, til Mille
  Buxbom. Og Mille Buxbom, der nu var reduceret til fem Børn, sendte
  midt i Skoletiden Bud ned til Terndrup, som hun altid pleiede, og bad
  ham komme op strax.
  
  Terndrup var imidlertid ikke hjemme, og paa hans Dør stod ikke den
  sædvanlige Placat med Paaskriften "Kommer strax!" men en ny, hvorpaa
  læstes: "Forretningen lukket paa Grund af Begravelse." Det var første
  Gang, Mille Buxbom oplevede _det_ -- Terndrup gik jo ellers aldrig
  til Begravelse! Hvem kunde det være, der blev begravet!
  
  Havde hun spurgt Terndrup selv, var hun neppe bleven synderlig
  klogere, men havde hun spurgt Berner, kunde han nok have givet visse
  Oplysninger. Han havde nemlig i Løbet af Efteraaret og Vinteren
  oftere seet den samme Begravelsesplacat paa Terndrups Dør, og da han
  ikke kunde forstaa, hvorfor just hele hans gamle Vens meget
  indskrænkede Bekjendtskabskreds skulde gaa hen og dø paa omtrent
  samme Tid -- der var jo dog ikke Pest i Byen -- havde han lirket og
  frittet saa længe, til Terndrup omsider, meget tøvende, var gaaet til
  Bekjendelse og havde maattet tilstaa, at Begravelsen kun betød, at
  han var "ude med sin Bøsse", som han kaldte det.
  
  "Seer De," sagde han, "jeg lovede mig selv ovre i Jylland aldrig mere
  at røre en Bøsse -- men her er vi jo paa Sjælland, og her gjælder
  Jydske Lov ikke. -- Jeg kan sgu ikke længer lade det Skyderi helt
  fare," lagde han til, "det er Jægerblodet -- enten har man det, eller
  ogsaa har man det ikke -- men jeg gaaer begribeligvis kun, hvor jeg
  har Lov til det -- det kan De stole paa!"
  
  -- Den Maidag, Mille Buxbom sendte Bud efter Terndrup, var han ude i
  Sundet efter Knortegjæs sammen med fire Andre -- Jægere finder jo
  altid hinanden, hvor stor saa Byen er -- men næste Dag var der ingen
  "Begravelse", og han stillede derfor efter Anmodning oppe paa
  Kvisten.
  
  Først converserede Jomfruen ham om Familiepapegøien, af hvilken
  Oldefaderens Røst endnu talte, men svagere og hæsere. -- "Poppe
  bliver gammel," sagde hun, "jeg beholder ham vist ikke længe, og det
  er lige saa meget som et Tab af tyve Kroner om Aaret, naar han gaaer
  bort. -- Troer De, der er Noget at gjøre ved ham, Terndrup?"
  
  Terndrup foreslog ti Draaber amerikansk Olie, og det bedst begavede
  og flittigste af de fem Børn blev strax sendt hen paa Hjorteapotheket
  efter det foreskrevne Medicament.
  
  "Skriv nu flinkt paa Tavlen imens, I smaa Guds Unger," sagde hun
  opmuntrende til de resterende fire Børn, "og sæt De Dem i Lænestolen,
  lille Terndrup, jeg har noget meget Vigtigt at tale med Dem om!"
  
  "Hvis Lænestol er det for Tiden, jeg sidder i?" spurgte Terndrup. "Er
  det nu Pastor Knastrups eller Pastor Jespersens, eller er de i
  Compagni om den?"
  
  "Aa, Passiar!" svarede hun vrippent. "Pastor Jespersen er jo
  forflyttet til Jylland -- han er dem forresten vel undt derovre! --
  og Pastor Knastrup har jeg ikke hørt det sidste Aar. -- Nei, om Gud
  vil, er det jo rigtignok min Mening, at Præsten ved tysk Kirke skal
  have Lænestolen -- men han bliver nødt til at koste nyt Betræk til
  den!"
  
  "Det gjør han vist! -- Men gaaer De nu i tysk Kirke, Jomfru?"
  
  "Ja, jeg gjør saamænd -- sommetider i alt Fald. Man forstaaer dog
  næsten altid Noget af, hvad Præsten siger -- han har en deilig stærk
  Stemme -- og saa er det saa nemt at faae en god Plads i tysk Kirke --
  det er en vigtig Post! -- Men hvad jeg vilde sige, har De hørt _det_
  med lille Marie?"
  
  Nei, Terndrup vidste Ingenting, og saa fortalte Jomfruen, at Marie
  maatte paa Landet og have mere Blod, sagde Doctoren, men Fru Lund
  vidste ikke, hvor hun skulde faae hende anbragt, og saa havde hun,
  Mille Buxbom, tænkt sig, om ikke Frøkenerne paa Vennebjerg vilde tage
  hende i Ferien, og vilde nu spørge, om det ikke kunde gaa an at bede
  dem om det.
  
  Jo, det mente Terndrup godt det kunde, Mille skrev til Vennebjerg, og
  Søstrene svarede, at Pigebarnet skulde være velkomment.
  
  
  
  
  Marie var naturligvis henrykt over at skulle ud i den vide Verden,
  Fru Lund var taknemmelig men høitidelig -- Moder og Datter havde jo
  hidtil aldrig været en Dag borte fra hinanden.
  
  Mille Buxbom og Terndrup fulgte sammen med Fru Lund Marie paa
  Stationen, Terndrup tog Perronbilletter, og alle Tre saae de hende
  vel anbragt i en Coupée i det rigtige Tog -- saa gik det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Søstrene paa Vennebjerg havde to Dage forinden havt Sengen til hende
  opredt, og ti Gange om Dagen saae de paa den, vendte og dreiede paa
  Hovedpuden og pillede ved Teppet.
  
  -- "Det er et stort Ansvar for Gud og Mennesker," sagde de til
  hinanden, "saadan at tage et fremmed Barn til sig, men et Pigebarn,
  det kan dog gaa, og proper og velopdragen skriver Mille jo, hun er."
  
  Det havde Mille Buxbom ogsaa ganske rigtigt skrevet men derimod
  klogeligt fortiet, at hun var ved Balletten, vel vidende, at de
  Gamle i saa Fald aldrig havde indladt sig paa at huse et efter deres
  Mening moralsk fordærvet Pigebarn, der snarere hørte hjemme paa
  Flakkebjerg end paa Vennebjerg.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Nu maa Andrees kunne være her med hende," sagde Hanne, der jo
  altid var lidt forud.
  
  "Nei," svarede Sine, "før om fem Minuter kan Vognen ikke komme."
  
  "Jo, den skulde have været her nu, men der er formodentlig skeet en
  Ulykke -- ikke med Andrees, men med Jernbanen!"
  
  Det troede Hanne nu altid, der var, men heldigvis spaaede hun ved
  denne som ved alle andre tidligere Leiligheder feil, for et Øieblik
  efter svingede Andrees ind i Gaarden og holdt nedenfor Stentrappen.
  
  -- "Hun er jo sød!" udbrød Søstrene ganske ugeneert, ligesom hun var
  kommen af Vognen.
  
  "Men Du er meget større, end vi havde tænkt os," tilføiede Hanne.
  "Hvor gammel er Du?"
  
  "Tretten Aar."
  
  "Og hvad hedder Du?" spurgte Sine.
  
  "Marie."
  
  "Herregud, Marie! Det hed Væverens Datter, der døde ifjor, jo ogsaa!"
  
  "Naa, Velkommen til Vennebjerg!" lød det i Kor.
  
  "Og nu skal Du se dit Værelse og din Seng," sagde Hanne.
  
  "Men _jeg_ vil være med at vise det!" erklærede Sine, og saa fulgtes
  de alle Tre ad.
  
  Marie syntes, det var meget for pænt Altsammen til hende, sagde hun
  med straalende Øine, Søstrene puffede fornøiet til hinanden, og saa
  skulde den ny Gjæst vises om i Hus og Have.
  
  -- "Nei, hvor den er stor!" sagde Marie om Havesalen. "Den er jo lige
  saa stor som Ballettens Foyer!"
  
  "Som hvad for Noget?" spurgte Hanne forbauset.
  
  "Som Ballettens Foyer," gjentog Marie.
  
  "Kjender den ikke!" sagde Søstrene, og saa gik de ud i Haven.
  
  -- "Aa, hvor her er kjønt!" udbrød Marie. "Saadan en Have har jeg
  aldrig seet -- den er ligesom anden Act af 'Eventyr paa Fodreisen'."
  
  "Hvad er det for noget underligt Noget, Barnet gaaer og siger!" sagde
  Sine, og Hanne rystede paa Hovedet. "Anden Act af hvad for Noget?"
  
  "Af Hostrups 'Eventyr paa Fodreisen'," svarede Marie, der blev hel
  betuttet. "Kjender De ikke det Stykke?"
  
  "Nei! Vi har ikke Noget med Komedie og Linedansere at gjøre -- men
  hvor i al Verden veed Du alt saadant Noget fra?"
  
  "Men, Herregud, jeg er jo ved Balletten," svarede Marie troskyldigt.
  
  "Ved Balletten!" formelig raabte Søstrene og slog Hænderne sammen.
  "Ja, det kunde man jo have tænkt sig, at naar Mille anbefalede os et
  Pigebarn, saa maatte det være en Badutspringerske -- naturligvis! --
  for der er Gjøglerblod i Mille! -- Du forbarmende Gud! Et Balletbarn
  her paa Vennebjerg!"
  
  Marie havde Øinene fulde af Taarer, og det saae et Øieblik ud til, at
  hun skulde briste i Graad, men hun tog sig sammen, reiste Hovedet og
  sagde:
  
  "Det er meget kjedeligt, at Jomfru Buxbom ikke har skrevet til Dem,
  hvem jeg var, og hvad jeg var, men jeg har rigtignok aldrig før
  vidst, at der var nogen Skam i at være ved Balletten -- tvertimod,
  jeg er stolt af det! Jeg veed nok, at Danserinder i andre Lande
  maaske ikke har saa godt et Navn paa sig, men er det andre Steder en
  Plet paa en ung Pige at være ved Balletten, saa er det en Ære at være
  det i Kjøbenhavn, ved Bournonville's Ballet, ved det kongelige
  Theater -- _det_ veed jeg ogsaa! Og jeg har ikke tigget mig paa her
  hos Dem -- De har bedt mig, og jeg troede, jeg var velkommen, som De
  ogsaa før sagde, jeg var; men det er jeg altsaa ikke, mærker jeg nok,
  og saa beder jeg blot om at maatte blive kjørt til Stationen igjen --
  jeg kan ogsaa godt _gaa_, hvis De vil sende mit Tøi efter mig -- og
  saa tager jeg hjem til min Moder, til mit eget, gode Hjem!"
  
  "Pigebarnet har fuldstændig Ret, Sine!" udbrød Hanne, og neppe havde
  hun faaet det sagt, før Sine busede ud med et lige saa fuldtonende:
  "Hanne, det er vist og sandt, hvert Ord, hun siger!" og i Kor kom det
  saa: "Vi er to gamle, ufornuftige Mennesker, der staaer her og
  snakker op om, hvad vi ikke har mindste Forstand paa! Vi har været
  een Gang i vores Liv paa en Variété, og det tiltalte os ikke; Ballet
  har vi aldrig været paa, men nu vil vi saamænd ikke gaa i Graven uden
  at have seet en, det er sikkert!"
  
  "Din lille Stakkel!" sagde Hanne og kyssede hende to Gange, Sine
  gjorde det Samme, saa græd de lidt alle Tre, og dermed var Venskabet
  sluttet -- for bestandig.
  
  Om Aftenen, da Marie var kommen i Seng, listede de to Gamle sig sagte
  ind forat se til hende -- jo, hun sov! Og Hanne saae paa hende og
  sagde: "Søster!" -- det sagde Vennebjergerne nu kun til hinanden ved
  høitidelige Leiligheder, eller naar de var meget rørt -- "Søster! Hun
  ligner en Guds Engel!" Og Sine svarede: "Det gjør hun! -- Gamle Mille
  skal ogsaa have en Spegepølse og en Sødmelksost imorgen, fordi hun
  har sendt os Barnet!"
  
  De nærmest følgende Dage bragte idel Glæde for alle Parter. De Gamle
  kunde ikke blive træt af Maries Fortællinger om Livet paa Theatret,
  Kameraterne, Prøver og Forestillinger, og det ene Øieblik imponeredes
  de af at høre hende tale ud fra den Verdenserfaring, Skuespillene
  havde givet hende, ret som om hun var en voxen Dame paa mindst tyve,
  det næste Øieblik slog de Hænderne sammen over hendes Uvidenhed om
  Alt, hvad der blot laa udenfor Scenen.
  
  Naturen kjendte hun jo egentlig slet ikke Noget til, havde kun en
  dunkel Anelse om den. Hun mindedes en Foraarsdag, da hun som ganske
  Lille havde været inde i Kongens Have og _der_ seet et stort Bed med
  Hundreder af spættede Crocus, som Solen skinnede paa; _det_ Bed var
  efterhaanden blevet hende Udtryk baade for Foraar, Farvepragt og al
  Sydens Herlighed, og hver Gang hun siden paa Theatret saae en tropisk
  Decoration med Palmer, Magnolier og Lianer, maatte hun bestandig
  tænke paa de spættede Crocus inde i Kongens Have.
  
  Bagtepper og Sætstykker, det var iøvrigt hendes Natur og hendes
  Landskaber, og uvilkaarligt sammenlignede hun nu ude paa Vennebjerg
  Alt med Scenen: bryggede Mosekonen nede paa Engen, mindedes hun strax
  om "Et Folkesagn", og lærte Søstrene hende at klatre til Veirs i det
  store Kirsebærtræ, tænkte hun paa Zerina og Zeretta i "Alferne".
  
  -- "Nei, hvad er det, _der_ løber?" spurgte hun en Dag meget
  interesseret.
  
  "Det er jo en Hare, Barn!"
  
  "Tænk, kan _den_ løbe saa hurtigt! -- Ja, jeg kjender ellers godt
  Harer: jeg har seet mange af dem hænge udenfor Generalconsulens
  Kjøkkenvinduer!"
  
  "Hvad for en Generalconsul?" spurgte Søstrene og spidsede alle fire
  Ører.
  
  "Generalconsul Lange -- _der_, hvor vi boer i Baghuset!"
  
  "Vores egen Brodersøn! Nei, boer Du _der_!"
  
  Denne Oplysning blev jo ganske naturligt Udgangspunctet for en hel
  Række interessante Samtaler om den generalconsulige Familie, og Alle
  Tre enedes om at gjøre mest af Ragna og Poul -- Tanterne dog mest af
  Ragna, Marie af Poul.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ud i den lille Skov kom de, hvor Alt undtagen Cyclister frededes --
  _der_ saae de et Stykke Raavildt -- og ned til Søen gik de, hvor
  Søstrene lærte hende at fiske og skiftedes til at sætte Orm paa
  Krogen for hende. Bredden var flad og deilig fintsandet, som _gjort_
  til at soppe ud fra, og Marie tog Sko og Strømper af og vadede ud
  mellem Sivene -- _det_ havde hun naturligvis heller aldrig før
  prøvet.
  
  "Sine," sagde Hanne imens, "vi har aldrig i vores unge Dage danset
  med korte Skjørter, det veed Gud -- men lad os være enige om, at vi
  heller aldrig har havt saadan et Par Ben at vise frem!" og Sine
  svarede:
  
  "Nei, Hanne, det har Du Ret i: vores Ben har altid været lige op og
  ned som Portstolper -- det var Faconen, der manglede!"
  
  Og da Marie kom iland og satte sig i Græsset hos dem forat trække
  Strømperne paa, kunde Hanne ikke dy sig men udbrød:
  
  "Det var dog en nydelig lille Fod, Du har, Barn!"
  
  "Aa, den er slet ikke saa pæn," svarede Marie ganske roligt og saae
  selv ned. "Nei, saa skulde De se Ellen Haudrups Fod: Vristen er saa
  høi og Svanget saa stort -- aa, den er ligefrem deilig! _Hun_ kunde
  spille 'Trilby', kan De tro!"
  
  "Kjender det ikke!" lød Koret.
  
  "Og saa er hun saa udværts," vedblev Marie, faglig begeistret, "og
  der Ingen, der har saadanne Taaspidser som hun ved hele Theatret!"
  
  "Ikke!"
  
  "Nei, ikke Een!"
  
  "Ja, _vi_ har da ellers ogsaa lært at danse, da vi var unge," sagde
  Hanne. "Vi gik til Trinøvelser hos Mamsell Pitoretti -- hun var meget
  bekjendt i sin Tid. Der var en Dans, der var saa anstændig og saa
  rolig -- men den var meget svær, saa _vi_ fik den aldrig rigtig lært
  -- den hed Menuet, kjender Du _den_?"
  
  Om Marie kjendte Menuet! Hun helmede da heller ikke, før hun om
  Aftenen fik det gamle, forstemte Klaveer i Havestuen, der ikke havde
  været rørt i tyve Aar, lukket op; Sine maatte med stive Fingre og med
  et Anslag, som om hun tærskede, spille Menuetten af "Elverhøi", Marie
  dansede, og de Gamle græd -- det var en skjøn Aften!
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Der var ikke gaaet en Uge, før Marie kunde vikle hele Vennebjerg
  -- Søstrene først og fremmest -- om sin lille Finger. Hun fik sin
  egen private Syltetøiskrukke, af hvilken hun kunde slikke i Utide,
  den gamle, blinde "Fido", der ellers altid saa vidt muligt bed Folk i
  Benene, strøg sig op ad hende, og Andrees vilde paa Kjøreturene helst
  have hende op ved Siden af sig paa Bukken, hvor han ellers ikke
  taalte Nogens siddende Nærværelse.
  
  Hvor man gik, og hvor man stod paa Vennebjerg, hørte man, at der blev
  kaldt paa Marie -- Marie her og Marie der -- og en frisk, klokkeren
  Latter lød hundrede Gange om Dagen gjennem Haven og Lunden, over
  Markerne og Søen, og saadan en Latter havde Ekkoet derude aldrig før
  kjendt, saa det gjorde sig en særlig Fornøielse af at gjentage den
  saa længe og saa kjønt som muligt -- det sagde i alt Fald Hanne.
  
  -- Saa kom de sædvanlige Sommergjæster, og Marie blev udtrykkeligt
  præsenteret for hver enkelt af dem som vordende Danserinde ved det
  kongelige Theater -- de Gamle syntes ligefrem at være stolte ikke
  blot af deres Gjæst men ogsaa af hendes Livsstilling, og Gud naade
  Den, der havde vovet at kimse ad den! Men det var der heller Ingen,
  der gjorde, og i Løbet af et Par Dage var Marie lige saa indgaaet med
  hele "Antikcabinettet" som med de to Værtinder selv. Hun gik Tur med
  den appetitspadserende Jomfru og hørte hver Morgen hendes Drømme,
  Frøkenen fra Langeland betroede hende Spisesedlen, før nogen Anden
  fik den, den Døve satte strax Trompeten for Øret og smilede over hele
  Ansigtet, saa snart Marie blot viste sig i det Fjerne, og selv
  Enkefruen og hendes Datter beundrede -- foruden hinanden -- tilsidst
  ogsaa hende.
  
  Hver eneste Dag bragte noget Nyt -- noget Morsomt eller noget høist
  Interessant. Snart var Marie med "Tanterne" -- som Søstrene nu
  bestemt forlangte, at hun skulde kalde dem -- oppe paa Kirkegaarden
  forat luge deres Gravsted -- det skete regelmæssigt en Gang om
  Maaneden -- og paa Hjemturen plukkede de Perikum paa Grøftekanten;
  snart var hun med ude at røgte Ruserne i Søen eller nede i Byen hos
  Smeden, der desværre stadig drak men stadig var Vennebjergs tekniske
  Factotum.
  
  En Dag var det Regnveir, og Tanterne udgød sig i Forbitrelse mod
  Metereologisk Institut. -- "Veiret er slet ikke blevet bedre, siden
  vi har faaet _det_," sagde de, "og hvordan det er eller ikke er, saa
  veed man nu aldrig mere Besked: Veiret retter sig ikke længer efter
  Barometret, og Barometret ikke efter Veiret -- der er Kludder i det!"
  
  Stemningen inden Døre var følgelig lidt trykket paa Grund af
  Dagregnen, men saa opdagede Hanne, da "Berlingske" kom, at hun havde
  vundet to Hundrede Kroner paa sin imaginaire Lotteriseddel, og i
  denne glædelige Anledning gav hun Æggepunsch om Aftenen. Alle maatte
  de skiftes til at "røre" -- Enkefruen og Datteren benyttede
  Leiligheden til i høie Toner at berømme hinandens Ihærdighed -- og
  saa drak man og blev saa gemytlig, at Klokken virkelig blev fem
  Minuter over Ti, før Tappenstregen gik, og alle de gamle Mennesker
  kom mere eller mindre omtaagede i Seng og sov over sig næste Morgen,
  saa Hanne og Sine maatte betale adskillige Mulcter for deres Gjæster.
  
  En anden Aften kom Capellanen paa Besøg. Han var jo temmelig
  pietistisk, og den Dag var Tanterne paa Forhaand endnu mere krigersk
  stemt imod ham, end de pleiede, for de havde nylig seet et
  Avertissement fra ham i det stedlige Organ, hvori han til November
  ønskede sig "en _troende_ Barnepige og en _from_ Kjørehoppe", og
  _den_ Sammenstilling havde de taget ham meget ilde op. Han kom ellers
  forat bede om et Bidrag til et Varmeapparat til Kirken, men _det_ gik
  ogsaa galt. -- "Varmeapparat!" udbrød Søstrene forargede. "Vi fryser
  aldrig om vores Fødder, og fryser vi, saa mærker vi det ikke, naar vi
  er i Guds Hus -- og hører en _ordentlig_ Prædiken, vel at mærke! Nei,
  vil De have Bidrag til et Orgel, _det_ kan De faae -- og vil De sidde
  ned og have en Portion Rødgrød, saa kan De ogsaa -- værsaaartig!"
  
  Selv _det_, som i og for sig slet ikke var morsomt men nærmest det
  modsatte, havde ude paa Vennebjerg i Maries Øine et fornøieligt Præg.
  Som f. Ex. den Mavepine, Tanterne pludselig fik -- de fik,
  naturligvis, Mavepine, som alt Andet, i Pluralis og nøiagtigt paa
  samme Tid. Andrees blev strax sendt efter Huslægen -- ikke
  Cycledoctoren, men den rigtige, der boede en halv Mil længere borte
  -- "for _har_ man en Doctor," sagde de, "saa er det ogsaa simpel
  Høflighed mod ham at sende Bud, naar der er Noget i Veien, ikke fordi
  han kan hjælpe, men fordi det maa være ham en Behagelighed dog at
  have gjort Noget for sit Nytaarshonorar" -- men inden Doctoren kom,
  spiste hver af Patienterne en stor Portion Stikkelsbær, da de gik ud
  fra, at det Første, Doctoren vilde paabyde, var Diæt, "og hvad
  Doctoren siger, det skal man gjøre!" -- Naa, næste Dag var Tanterne
  naturligvis raske igjen, og Alt gik sin daglige Gang.
  
         *       *       *       *       *
  
  Da Ferien omsider var til Ende, fik Fru Lund en rødmusset Datter hjem
  i Store Kongengade, og Marie medbragte, foruden adskillige gode
  Sager, en staaende Invitation til alle Ferier -- men ude paa
  Vennebjerg gik de to Søstre rundt og syntes, at der var saa tomt paa
  Gaarden.
  
  
  
  
  Berner var nær ved at opgive Terndrup det Efteraar.
  
  Begravelsesplacaten anvendtes hyppigere og hyppigere, og da den 16.
  September faldt paa en Lørdag, og Terndrup af den Grund endogsaa
  udeblev fra Forretningen paa den vigtigste Ugedag, rystede Berner
  betænkeligt paa Hovedet og beklagede sig til Holst, da han mødte ham
  paa Gaden.
  
  Men Holst havde ingen Betænkeligheder, tvertimod.
  
  "Kan De ikke indse," sagde han til Berner, "at Terndrup i en Snes Aar
  har ført et mod hans Natur stridende og derfor i Virkeligheden ganske
  uværdigt Liv! Men nu, da han begynder at blæse Forretning og
  Spidsborgerlighed et Stykke, nu opfylder han sin Mission. -- Det
  skulde _De_ ogsaa gjøre! De skulde opgive alt Andet, hvis det er
  nødvendigt, og lægge sidste Haand paa det udmærkede Værk, De saa
  længe har arbeidet paa, hører De!"
  
  Men med _det_, mente Berner, havde det lange Udsigter; der var saa
  Meget, der endnu maatte undersøges og constateres, Huller skulde
  udfyldes, og nye Oplysninger tilveiebringes. -- "Jeg har jo ikke
  engang fundet den sorte Rotte!" sagde han med et Smil.
  
  "Og heller ikke faaet Klarhed over den italienske Kløver," supplerede
  Holst, "nei, det veed jeg! Men De er alt for samvittighedsfuld, alt
  for nerveus og --"
  
  "_Er_ jeg nerveus," svarede Berner, "saa er det Tidens Skyld. -- Men
  hvad er det, som gjør Tiden nerveus? Det er Jernbaner og Telegrapher,
  Telephoner og elektriske Ringeapparater, og, fremfor Alt,
  Smaabladene!"
  
  "Smaabladene!" gjentog Holst. "_De_ læser dem jo ikke!"
  
  "Jeg ikke, men næsten alle Andre. Seer De, naar en russisk Krydser i
  vore Dage løber ud af Kronstadts Havn, saa telegrapheres det Verden
  rundt, og Aviserne har strax en Spidsartikel med Overskriften 'Europa
  i Flammer', og forefalder der idag et mistænkeligt Sygdomstilfælde i
  Constantinopel, har Smaabladene imorgen i alle Kjeldervinduer
  Reclamesedler med Ordene: 'Pesten nærmer sig!' Det gjælder jo kun om
  at hidse, om at lave Panik, og den Slægt, der fra Barndommen af er
  voxet op under den Slags Paavirkninger, den bliver nerveus!"
  
  -- "_Der_ var da ellers et Par, som ikke saae ud til at lide under
  Tidens Daarligheder!" udbrød Holst.
  
  Det var Poul, som i Cadetuniform hilste paa Marie. Hun blev rød i
  Hovedet, og Begge saae lige straalende, lige ungdommelige ud.
  
  Berner vendte sig om efter dem, smilte og svarede:
  
  "Det har De Ret i! -- Men veed De, hvad jeg troer, der er de Tos
  Lykke?"
  
  "Nei!"
  
  "At de er dygtige og sunde Gjennemsnitsmennesker -- hverken mere
  eller mindre!"
  
  "Skal _det_ være en Lykke?"
  
  "Ja, ubetinget! -- Og det er fremfor Alt en Lykke for Samfundet:
  _det_ kan nemlig ikke leve paa Genierne alene!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Et Øieblik efter skiltes Holst og Berner.
  
  
  
  
  Poul var, som han ganske rigtigt selv havde propheteret, bleven
  blandt de Flinkeste af Aspiranterne ombord, baade i Corvetten og
  senere paa Kanonbaaden; efter Togtets Afslutning kom Udnævnelsen til
  Cadet, og nu var han altsaa caserneret paa Søofficeersskolen, hvorfra
  han i Begyndelsen havde nok at fortælle Fru Lund og Marie: om
  Sovesalen, om Cadetternes Forsamlingsværelse med Billardet og
  Bogsamlingen, om Chefens Værelse, som man aldrig nærmede sig uden en
  vis Ængstelse -- "for _Noget_ har man jo altid paa Samvittigheden,"
  mente han -- om Skoleofficerer og Lærere. En og anden af
  Kvarteercheferne kunde jo nok være noget skrap og sommetider ogsaa
  urimelig, syntes han, "men man bliver jo selv Kvarteerchef engang,"
  trøstede han sig med.
  
         *       *       *       *       *
  
  Generalconsulen var ikke saa lidt stolt af sin uniformerede Søn og
  protegerede ham, til stor Forbitrelse for Julius, nu afgjort fremfor
  Denne.
  
  Julius havde forresten igjen opgivet at blive "Professional" og
  interesserede sig nu væsentlig for Brydekampe og Athletpræstationer;
  han havde anskaffet sig en hel Mængde Jernlodder og Stænger og
  fortalte daglig sine -- i Reglen uinteresserede -- Medmennesker, hvor
  mange Pund han nu kunde "stemme" et vist Antal Gange.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- En Søndag, da Poul var hjemme, sad han og Julius alene i
  Dagligstuen, Hver i sin Lænestol, og stiklede paa hinanden -- det
  gjorde de hver Søndag.
  
  -- "Det maa være en rar Levevei at være Officeer!" sagde Julius.
  
  "Ja, det er da i alt Fald bedre end at være Sports-Laban," svarede
  Poul.
  
  "Veed Du, hvad _jeg_ synes," vedblev Julius, "jeg synes, det er
  ynkeligt for et lille Land at ville starte med saadan en Klat
  tillands og tilvands, som vi har; for Verdensmesterskabet, det er hos
  Stormagterne, og den Record, de har sat, den kan _vi_ sgu ikke slaa!"
  
  "Vi skulde maaske afvæbne, hvad?"
  
  "Ja, Du troer vel ikke, vi kan staa os mod en Stormagt!"
  
  "Nei, det troer jeg ikke, men vi kan vel først mule Hvem det skal
  være nogenlunde af med en god Villie, før vi selv maa stryge, og
  _det_ er da altid en Tilfredsstillelse!"
  
  "Er _det_ en Tilfredsstillelse?"
  
  "Ja, det veed Gud, det er!"
  
  -- Saa kom Generalconsulen.
  
  "Aa, Poul, maa jeg tale lidt alene med Dig," sagde han.
  
  "Det vil vel ikke sige, at _jeg_ skal forlade Localet?" spurgte
  Julius.
  
  "Jo, det vil!"
  
  "Skal man nu jages ud af sine Forældres Stue for saadan en
  Søofficeersspire!"
  
  "Dy Dig lidt, din Cyclebølle!" replicerede Poul.
  
  "Ja, _jeg_ gaaer ikke," erklærede Julius, "jeg sidder godt, hvor jeg
  er!"
  
  Faderen snærrede ad ham som en Lænkehund, men det endte dog med, at
  han og Poul gik over i Kontoret og lod Julius beholde Valpladsen.
  
  -- "Sig mig, Poul," begyndte Generalconsulen, efterat have laaset
  Døren, "har I havt nogen Generalconsul ombord paa Turen?"
  
  "Nei -- jo, det er sandt: vi havde een i Havre!"
  
  "Naa, og hvordan blev han saa modtaget?"
  
  "Han blev naturligvis pænt modtaget og fik en bedre Frokost hos
  Chefen o. s. v., men _hvad_ han fik, det veed jeg ikke, for _jeg_ var
  ikke inviteret med!"
  
  "Aa, jeg bryder mig Pokker om Frokosten, men jeg mener, hvordan han
  ellers blev modtaget, med hvad Ceremoniel?".
  
  "Naa, saadan! Jo, han fik naturligvis baade Salut og Faldereb og --"
  
  "Faldereb?"
  
  "Ja, Honneur, da han kom ombord!"
  
  "Naa, ja, vel! Men Salut -- skyder de Kanonerne af lige over Hovedet
  paa En?"
  
  "Ja, hvor skulde man ellers skyde?"
  
  "Nei, det er ogsaa sandt. -- Knalder det svært?"
  
  "Ja, det er ligesom man tager det -- vi skyder ikke med brugt Krudt!"
  
  "Nei, det knalder sgu vist ækelt! -- Jeg troer, jeg vil gaa et Par
  Gange ud paa Amager i Nærheden af faste Batteri og øve mig i at staa
  for Skud!"
  
  "Hvorfor det?"
  
  "Herregud, fordi, fordi -- ja, jeg kan jo gjerne betro Dig det: jeg
  har officiel Meddelelse om, at Yocobora til Foraaret sender en
  Krydser herop for at vise Flaget."
  
  "Det var som Fanden! -- Har _de_ nogen Flaade?"
  
  "Ja, de har da een Krydser -- de kjøbte den af Honduras ifjor!"
  
  "Sikke Sjov! -- Men det maa jo være sorte Officerer!"
  
  "Hvad for Noget?"
  
  "Ja, er det ikke en Negerrepublik?"
  
  Generalconsulen saae et Øieblik usikkert paa Sønnen, men Denne
  vedblev:
  
  "Nei, det er sandt: det er nok Haïti! -- Men gjør Dig nu bare ikke
  til Grin, Fader!"
  
  "Maa jeg frabede mig dine Næsvisheder! -- Tag ikke Exempel af din
  Broder Julius!"
  
  "Nei, _det_ skal jeg nok hytte mig for!"
  
  "Og saa taler Du ikke et Ord til Nogen om, hvad jeg har betroet Dig
  -- det er Statshemmeligheder, hører Du!"
  
  Poul førte Skarpen af sin høire Haand over Halsen og sagde: "Amager!"
  -- det var den kraftigste Edsformular, han kjendte -- saa blev han
  dimitteret, og Generalconsulen satte sig ned og begyndte for
  halvtredsindstyvende Gang paa Begyndelsesgrundene af den spanske
  Formlære, som han paa egen Haand studerede forat kunne byde
  Yocobora's Søofficerer Velkommen til Kjøbenhavn paa deres eget Maal.
  
  
  
  
  Da Vennebjergerne det Aar kom ind til December Termin, ventede der
  baade dem og adskillige Andre forskjellige Overraskelser.
  
  Ragna havde faaet en Søn nede i Rom; der var lige kommet Brev, og Alt
  stod vel til.
  
  "Saa er vi Oldetanter!" sagde Vennebjergerne og kneiste uvilkaarligt,
  og samme Dag sendte de Ragna hundrede Kroner, "der kunde bruges
  saaledes, som den Nyfødte maatte ønske det". De hundrede Kroner kom
  saare beleiligt.
  
  Efter Middag erklærede Søstrene, at de skulde over i Baghuset, paa
  Visit hos Fru Lund.
  
  "Hvad Pokker vil I der!" udbrød Generalconsulen forbauset.
  
  "Vi vil se Maries Moder", lød Svaret, "for saadant et Pigebarn maa
  have sjeldne Forældre!"
  
  "Aa, Faderen er der da i alt Fald ikke noget særligt at være stolt
  af!" sagde Generalconsulen haanligt. "Han begik Toldsvig og
  adskilligt Andet, og havde han ikke været saa fornuftig at dø i
  Tide, var han endt i Forbedringshuset!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Det blev et langt Besøg, Vennebjergerne aflagde hos Fru Lund. De
  maatte jo fortælle Marie om Alt, hvad der var foregaaet paa Gaarden
  og i Egnen, siden hun reiste, og det var Meget! Husjomfruen havde
  faaet en Tand trukket ud, Cycledoctoren var væltet med sin
  Helvedesmaskine og havde forstuvet Foden, Capellanen frøs i Kirken,
  og der var to Streifdyr i Lunden. Men det Bedste, de havde at melde,
  kom tilsidst: de ventede bestemt baade Marie og hendes Moder
  Lille-Juleaften -- Marie kunde jo i alt Fald blive til anden Juledags
  Morgen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Havde Generalconsulens Forbauselse været stor, da hans Tanter gjorde
  Visit i Baghuset, blev den endnu større, da de næste Dag erklærede,
  at de vilde i det kongelige Theater om Aftenen.
  
  "I Theatret!" udbrød han. "Næste Gang vil I formodentlig i 'Figaro!'
  Hvordan er I pludselig bleven saa forlystelsessyge!"
  
  Jo, de vilde da se en Ballet, der hed "Fjernt fra Danmark", for i
  _den_ dansede Marie Noget, der hed Eskimodansen, og da samme Ballet,
  efter hvad de havde hørt, til Dels foregik ombord paa en dansk
  Orlogsmand, og da Poul, efter hvad de ligeledes havde erfaret,
  kjendte Marie og var hendes gode Ven, havde de inviteret ham med.
  
  "Vil I ikke hellere have Julius med?" spurgte Generalconsulen. "Jeg
  synes, I pleier at bruge ham til Fører paa Jeres Udflugter, og ham
  har I da ogsaa mere Nytte af!"
  
  Generalconsulens Forslag var ikke blot en Spydighed men skyldtes
  forsaavidt ogsaa Beregning, som han efterhaanden var kommen til det
  Resultat, at Julius vistnok vilde egne sig bedst til Landmand -- d.
  v. s. til at være borte fra Hovedstaden -- og den kjærlige Fader
  haabede nu saa smaat paa ved forsigtig og stadig Lirken at kunne
  bringe Tanterne til i saa Fald at testamentere _ham_ Vennebjerg.
  
  Men Forslaget vandt ingen Tilslutning: det blev Poul, Tanterne tog
  med sig i Theatret -- i første Parket.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ligesom der blev lukket op, stillede de og sad omtrent ene Tre i det
  store, endnu kun halvt oplyste Theater.
  
  -- "Da vi i vores Ungdom kom i det gamle Komediehus," sagde de, "saa
  sad vi der allerøverst oppe under Loftet -- er _det_ ikke bedre?"
  
  Nei, Poul forklarede dem, at de sad paa bedste Plads.
  
  "Ja, det er maaske ogsaa lovlig høit til Veirs," indrømmede Hanne,
  "men næste Gang, vi kommer her, vil vi sidde deroppe til Venstre,
  lige ved Forteppet," og Sine var ganske af samme Mening.
  
  "Men det er jo Kongelogen!" svarede Poul og lo.
  
  "Nei, er _det_ Kongelogen!" udbrød de i Kor og var ikke langt fra at
  reise sig op og neie for den tomme Loge. "Mon Kongen ogsaa kommer
  iaften og seer Marie?"
  
  Ja, det vidste Poul jo ikke, men nu begyndte der at komme Folk, saa
  han maatte tysse paa dem.
  
  -- "Der er hun!" sagde Sine, da Marie viste sig paa Scenen -- mod al
  Sædvane var det Sine, der denne Gang paa Grund af sit skarpe Syn
  havde den første Replik.
  
  "Lad mig se!" svarede Hanne og laante Pouls Kikkert. -- "Ja, det er
  hende!"
  
  Efter Eskimodansen klappede Søstrene _for_, som var det Banketræer og
  ikke Hænder, de arbeidede med, og skjøndt Poul var mindst lige saa
  begeistret som de to Gamle, dreiede han sig dog til Siden og lod, som
  om han ikke kjendte dem.
  
  -- "Gaaer det nu saadan til ombord?" spurgte Hanne ham paa Hjemveien.
  
  "Ja, for saa er det alligevel nettere, end vi troede," bemærkede
  Sine.
  
  "Nei, ikke altid!" svarede Poul og lo.
  
  -- "Veed Du, hvad _jeg_ vilde være, min Dreng, hvis jeg var et ungt
  Mandfolk?" spurgte Hanne lidt efter, og Poul svarede Nei men
  ventede, at Tanten, imponeret af den maritime Ballet, vilde sige
  saadan Noget som Cadet eller Søofficeer.
  
  Hanne sagde imidlertid til hans store Forbauselse: "Jeg vilde være
  forelsket i Marie!" og Sine sagde: "Det vilde _jeg_ ogsaa!" hvorpaa
  Poul erklærede, at der jo heller ikke var Nogen, der vidste, om et
  ungt Mandfolk ikke var det.
  
  Saadan endte _den_ bevægede Aften, og saa opfyldt var Vennebjergerne
  af, hvad de havde seet, at det varede mindst ti Minuter, efterat de
  var gaaet iseng, inden Nogen af dem sov.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Næste Dag var de hos Mille Buxbom.
  
  De var usædvanlig mildt stemt overfor hende og enige om, at man i
  Grunden ikke kunde være hende taknemmelig nok, fordi det var hende,
  der havde skaffet dem Bekjendtskabet med Marie.
  
  Da de kom op paa Kvisten, traf de _der_ til deres Forfærdelse to
  rigtige, sorte Nonner, som imidlertid strax anbefalede sig og gik.
  
  "Mille, Mille!" raabte de og hævede i samme Tempo advarende
  Pegefingeren. "Er Du bleven Katholik?"
  
  Mille saae uhyre sønderknust ud, men erklærede da, at hun ikke var
  Katholik; de to "Søstre" besøgte hende af og til -- det var saadan et
  Par velsignede Mennesker -- og de talte sammen, og de drøftede
  aandelige Ting sammen o. s. v.
  
  "Mille, Mille!" lød det igjen formanende. "Skal Du, gamle Menneske,
  nu gaa rundt og knixe for Helgenbilleder og krydse Dig af, og stænke
  Dig med Vievand -- fy, Du maa skamme Dig, maa Du! Og nu skal Du vel
  ogsaa staa Skrifte for en eller anden Jesuit eller Sortebroder! --
  Ja, skulde _Du_ skrifte, hvor tidt Du i din Ungdom har været forliebt
  i en Badutspringer, saa blev det nok et vidtløftigt Skriftemaal!"
  
  Omsider forlod de, til Milles store Lettelse,
  Confessionsspørgsmaalet; hun fik Lov at byde Kaffe, og Samtalen
  bevægede sig i nogen Tid om Marie. Derfra gik den over til hendes
  Moder og saa til Faderen. -- "Om det var sandt, hvad de havde hørt,
  at han paa det Sidste havde siddet arresteret for Toldsvig?" -- Jo,
  det havde han da, indrømmede Mille, men Fru Lund var fuldt og fast
  overbevist om, at der var skeet Manden den blodigste Uret, og paastod
  altid, at han lige til sin Død havde erklæret, at han var uskyldig i
  det, han sad for. -- "Det paastaaer Mandfolk nu altid," sagde de,
  "men derfor _kan_ han jo gjerne have været uskyldig!"
  
  Tilsidst drøftedes Jomfruens egne Affairer.
  
  Hun havde nu kun to Børn tilbage, og da det ene antoges at ville gaa
  ud til Nytaar, maatte hun indrømme, at der jo ikke godt kunde være
  Tale om at fortsætte Skolen.
  
  "Hvad hun da saa havde tænkt paa?"
  
  Ja, Mille havde naturligvis egentlig ikke tænkt paa Noget, men man
  læste jo dog i Aviserne om saa mange Legater og Stiftelser og --
  
  "Vaas!" sagde Vennebjergerne. "Nei, Du maa sættes i Huset paa et godt
  Sted, og hvad Du ikke faaer paa anden Maade, det betaler _vi_! -- Se
  nu blot at finde et passende Sted!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Morgen reiste Vennebjergerne hjem.
  
  
  
  
  -- Oldefaderens Røst talte ikke længere ud af Poppe.
  
  Kort før Jul døde den efterat have faaet den sidste Olie af Terndrup
  og blev strax sendt til Udstopning. Familielegatet paa de tyve Kroner
  aarligt gik nu over til Bombebøssen, og Mille Buxbom var høitideligt
  stemt.
  
  Ganske vist hang hendes lille Værelse nu, som altid før Jul, fuldt af
  Papirsdanserinder, Kurve og malede Æggeskaller med Baand i, og ganske
  vist havde hun i Steden for Papegøien anskaffet sig en Kumme med to
  blegsottige Guldfisk, som hun forsikrede var høist interessante at se
  paa, men de forestaaende store Begivenheder -- Opbrud og Flytning --
  havde rent taget Veiret fra hende, og hun var hel distrait, da
  Terndrup efter Tilsigelse saae op til hende.
  
  Først talte hun om Løst og Fast, om Marie og Vennebjerg og Alt, hvad
  hun havde hørt derudefra; om tysk Kirke, som hun havde forladt, og
  om Madam Asters, som havde været der den foregaaende Dag.
  
  Pludselig faldt Terndrups Øie paa et nyt Skilderi henne over
  Commoden, og da han reiste sig forat se, hvad det var, skyndte
  Jomfruen sig halv forlegen at sige:
  
  "Det er saamænd ikke Andet end den hellige Barbara!"
  
  "Naa, er det _det_," svarede Terndrup. "Hvor kommer De ellers til
  hende? Er det fra en Auction?"
  
  "Gud, Nei, jeg har faaet hende af Søster Veronica!"
  
  "Hvem er hun?"
  
  "Det er et velsignet Menneske! -- Hvem der blot var som hun!"
  
  "De tænker da ikke paa at tage Sløret, Jomfru? Er De ikke lovlig
  gammel til _det_?"
  
  "Snak, Terndrup! -- Nei, men nu, da jeg maa opgive at holde Skole og
  opgive at holde egen Leilighed -- nu kunde jeg komme i saadan et
  Slags katholsk Pensionat, hvor man har det saa udmærket: første
  Klasses aandelig og legemlig Pleie og to Retter kraftig Mad hver
  Middag -- synes De ikke, jeg skulde se at komme _der_?"
  
  "Nei, jeg synes sgu ikke!"
  
  "Ja, hvorfor ikke?"
  
  "Troer De, Frøkenerne paa Vennebjerg vil give Penge til Katholiker?"
  
  "Nei, det vil de maaske ikke --"
  
  "Nei, det kan De godt bande to Gange paa, de ikke vil!"
  
  "Ja, ja, saa opgiver vi _det_! -- Men saa vil jeg bo hos en Familie,
  hvor Manden er Frimurer!"
  
  "Frimurer?"
  
  "Ja, min salig Fader var tjenende Broder ved Logen i
  Kronprinsensgade, og min salig Moder sagde altid: 'Mille,' sagde hun,
  '_hvad_ de bestiller i deres Loge, det veed jeg ikke, men der maa
  ikke komme Fruentimmer med, og _det_ respecterer jeg, for saa veed
  man, at det gaaer anstændigt til.' -- Jo, jeg vil avertere i
  Adresseavisen om en pæn Frimurerfamilie -- vil De hjælpe mig med at
  sætte saadan et Avertissement sammen?"
  
  Terndrup rystede paa Hovedet, men satte sig alligevel til at skrive,
  og omsider fik han da Lov at gaa.
  
  Neppe var han imidlertid ude af Døren, før han efter Sædvane blev
  kaldt tilbage: Jomfruen havde naturligvis glemt Noget.
  
  "Seer De," sagde hun, "jeg har to levende Vinterfluer her i Stuen;
  dem er det jo ikke saa godt at flytte med -- troer De ikke, det
  kunde more den lille Marie, om De fik den ene med i et Kræmmerhus og
  forærede hende den fra mig af? -- Naa, ikke? -- Ja, saa kan
  Maskinmandens Børn faae den -- Farvel, Terndrup!"
  
  
  
  
  Sne var der falden, og Frost var det -- Marie og hendes Moder blev
  hentet i Kane ved Stationen.
  
  Gamle Andrees saae hel fornøiet ud ved Gjensynet med Marie, stoppede
  hende omhyggeligt ned i Fodposen, stod op bagpaa og slog et knaldende
  Smeld med den lange Pisk -- saa susede de afsted.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vennebjergerne havde havt ordentlig travlt. I to Dage var der bleven
  fyret i Gjæsteværelset, Smeden havde været oppe forat hjælpe med at
  pynte det mægtige Juletræ, der stod i Havestuen -- det var fuldt af
  Lys, Æbler og forgyldte Valnødder, Andet var der ikke paa det -- og
  der var bleven slagtet, bagt, kogt og braset, som om Gaarden skulde
  have Indkvartering under Cantonnementstiden. Rokkene var sat til
  Side, der var ødslet med hjemmelavet Potpourri paa alle Kakkelovne,
  og en Blikæske med Kager var specielt sat hen til Marie: "til Slik i
  Utide."
  
  -- "Velkommen, velkommen!" raabte Søstrene, længe før Vognen holdt
  for Stentrappen. "Kom ind, og læg Tøiet i en Fart, og faae noget
  Varmt i Livet -- nei, _vi_ fryser ikke!"
  
  Marie var rundt, oppe og nede, ude og inde, lo og trallede hele den
  korte Vinterdag igjennem, alle Folkene smilte, naar de saae hende, og
  Fido kjendte hende aabenbart igjen, for den knurrede kun ganske smaat
  ad hende.
  
  Fru Lund gik andægtig rundt og følte sig saa inderlig taknemmelig,
  lod sig nøde til at drikke to Kopper Kaffe efter Middag, men var ikke
  at formaa til at sætte sig i Sophaen.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Saa skal vi have Træet tændt!" sagde Hanne næste Aften. --
  "Lænkehunden har vel faaet sine Kjødben?"
  
  "Ja, for længe siden," svarede Sine, "og jeg _har_ taget Musefælden
  ind -- det gjør vi altid Juleaften," tilføiede hun forklarende til
  Fru Lund, "for Julenat vil vi ikke have, der skal gaa nogen Mus i. --
  Kom saa!"
  
  Træet straalede omkap med de glade Ansigter -- Gjæsternes og alle
  Folkenes -- Sine spillede en Psalme, Marie sang, og de Fleste havde
  Taarer i Øinene.
  
  -- "Søster," sagde Hanne til Sine, da de gik i Seng, "det var en
  velsignet Juleaften!" og Sine svarede: "Ja, _det_ var det!"
  
  -- Julemorgen, før det endnu var hel lyst, kjørte de Alle til Kirke.
  
  Kirken var oplyst -- det var den altid Julemorgen paa Vennebjergs
  Bekostning -- og den duftede af Gran; alle Mennesker saae saa glade
  ud, og de gamle Psalmer lød saa kjønt under det lave Loft.
  
  -- "Det er næsten bedre at være i Kirke paa Landet end i Byen," sagde
  Marie paa Hjemturen.
  
  "Ja, _det_ skulde vi nok mene," svarede Tanterne.
  
  "Idag var Capellanen nu ogsaa særlig heldig," sagde Hanne.
  
  "Ja, han mener det vist i Grunden ikke saa slemt, som han siger,"
  tilføiede Sine.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det blev en bevæget Formiddag. Lige som de var kommen hjem fra Kirke,
  viste Poul sig -- han var gaaet hertil fra Stationen.
  
  Stor var Glæden hos Marie og Fru Lund, men ogsaa Tanterne var paa
  deres Vis ikke helt fri for at være lidt stolte af Cadetten, og naar
  Hanne sagde: "Vi er saamænd bleven en militair Familie: Poul har
  Dolk, og hans Fader har Sabel ved Siden!" og naar Sine tilføiede:
  "Skal _Du_ ikke ogsaa have forgyldte Buxer?" saa klang der alligevel
  herigjennem en Anerkjendelse af den maritime Militarisme som et i
  alt Fald ubestrideligt =fait accompli=.
  
  Umiddelbart efter Frokosten kom Smeden -- desværre ikke absolut ædru
  -- og meldte, at der igjen stod to Stykker Raavildt i Lunden, ikke
  tusend Alen fra Gaarden: han havde selv seet dem, da han før kom
  gaaende fra Kroen.
  
  "Saa vil vi se at skyde det ene af dem," sagde Hanne, "for det hører
  ikke til her, det er Streifvildt."
  
  "Ja, vi har vores Faders Bøsse, Krudthorn og Haglpung," sagde Sine,
  "og vi har saa tidt skudt efter Stære i Kirsebærtræerne, saa et Dyr
  maa vi da sagtens kunne ramme!"
  
  Poul tilbød at ville fungere som Skytte, men Tilbudet modtoges ikke.
  -- "Du kan maaske skyde med Kanoner," hed det, "det er gjerne muligt,
  men vores Faders Bøsse troer vi dog nok, vi selv kan haandtere bedst
  -- kom saa!"
  
  De to Gamle skridtede ud, fulgte af Marie og Poul, der nok vilde se,
  hvordan den Jagt spændte af.
  
  Ude paa Engen, foran Skoven, stod ganske rigtigt et Stykke Raavildt
  -- _to_ var der ikke, men Smeden havde maaske seet dobbelt -- og Sine
  opdagede det strax.
  
  "Giv mig Bøssen!" sagde hun til Hanne.
  
  "Ja, men vær forsigtig, Sine!" lød det. "Du veed, den venstre Hane
  kan ikke staa paa Halv! -- Er Dyret der endnu?"
  
  "Ja, vist er det der -- men vær nu bare stille -- nu sigter jeg!"
  
  "Hold paa Hovedet af den, Sine! Du skal ikke være bange for at trykke
  af -- Du kan jo i det Høieste faae en hoven Kind! -- Men hvad var
  _det_?"
  
  Ja, _det_ maatte Hanne _nok_ spørge om!
  
  Inde fra Skoven lød der et Skud, Dyret brækkede sammen og laa
  ubevægeligt paa Pletten, og frem mellem Stammerne kom en Mand med
  Bøsse i Haanden.
  
  Poul, der selvfølgelig strax var paa det Rene med, at det maatte være
  en Krybskytte, satte i fuldt Firspring afsted efter ham, fulgt af
  Tanterne og Marie, og et Øieblik efter stod de alle Tre ved Siden af
  Jægeren, der aabenbart havde opgivet at stole paa sine Ben.
  
  "Hvor understaaer han sig i at skyde vores Dyr lige for Næsen af os!"
  raabte Vennebjergerne. "Arresteres skal han -- hvad hedder han?"
  
  "Men Goddag, Hr. Terndrup, og glædelig Jul!" udbrød Marie og gav ham
  Haanden. "Er det virkelig Dem!"
  
  "Ja, det er sgu!" svarede Terndrup, yderlig flou.
  
  Han havde af Mille Buxbom hørt om Streifdyrene i Vennebjerg Lund --
  _hun_ havde jo hørt det af Marie -- og da han ikke godt kunde tænke
  sig Muligheden af, at Frøkenerne selv pürschede -- tilmed paa en
  første Juledag -- havde han troet, at der var Fred og ingen Fare, og
  var taget afsted med Morgentoget for en Gang igjen at skyde et
  ordentligt Stykke Vildt -- hidtil havde han jo maattet lade sig nøie
  med Fugle og hvad Smaat, der kunde falde for.
  
  Ikke saa snart havde imidlertid Marie rakt Terndrup Haanden, før
  Situationen med Eet var forandret.
  
  "Hun kjender Mennesket!" sagde Søstrene til hinanden. "Ja, det er jo
  en anden Sag! -- Vær saa god at følge med op paa Gaarden og drikke en
  Kop Kaffe -- og Tak, fordi De skjød Dyret, det var meget godt gjort!"
  
  Terndrup saae lidt mistænksomt hen paa de Gamle, som forat forvisse
  sig om, at den overvættes Artighed ikke var en Fælde, men da han ved
  at se paa dem blev fuldt beroliget i saa Henseende, tog han
  Kaskjetten af, sagde: "Tak, som byder!" og fulgte med til Vennebjerg
  efter dog først at have brækket Dyret op og taget det paa Nakken.
  
  Underveis erfarede Søstrene, at det var _den_ Terndrup, som tog sig
  saa meget af Mille Buxbom, og som de saa tidt havde hørt Tale om, og
  oppe paa Gaarden viste det sig, at han jo ogsaa var en god Bekjendt
  af Fru Lund.
  
  -- "Maa vi tale et Par Ord med Dem, men afsides," sagde Hanne, da
  Kaffen var drukken.
  
  Terndrup var endnu ikke helt vel til Mode og ventede sig et
  Krydsforhør angaaende den ulovlige Jagt, som han navnlig var uhyre
  bange for, at Berner skulde høre noget om.
  
  -- "Har De kjendt Fru Lunds Mand?" begyndte Hanne.
  
  Ja, det havde Terndrup da.
  
  Om det var sandt, at Manden havde været uskyldig?
  
  "Ja, til Dels -- i _det_, han fik Skyld for," svarede Terndrup.
  
  Om han kunde bevise det?
  
  Nei, det kunde han ikke, men han _havde_ kunnet.
  
  Hanne og Sine saae uforstaaende paa hinanden. -- "Men saa var der vel
  en Anden, som --"
  
  Terndrup nikkede.
  
  Og han vidste, hvem det var?
  
  Terndrup nikkede igjen -- men Mere var der aabenbart ikke at faae ud
  af ham.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om Aftenen tog Poul og Terndrup bort med samme Tog -- den Ene paa
  anden, den Anden paa tredie Klasse. Poul havde faaet mange Hilsener
  med, og Terndrup havde faaet Anmodning om endelig at komme ud paa
  Vennebjerg, _naar_ han vilde, og skyde det Vildt, der fandtes.
  
  -- "Det er saamænd første Gang, Poul har besøgt os ved Juletid,"
  sagde Hanne om Aftenen, da Søstrene var kommen ind i deres
  Soveværelse.
  
  "Ja, men det er vel egentlig heller ikke _os_, han har besøgt,"
  svarede Sine, og saa vexledes der ikke flere Ord imellem dem den
  Aften.
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Morgen reiste Fru Lund og Marie, og om Aftenen dansede Marie i
  "Livjægerne paa Amager".
  
  
  
  
  -- Tiden gaaer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Paa Vinter følger Vaar og Sommer; det bliver atter Vinter, atter
  Vaar. Tiden lider fremdeles men uden store Begivenheder.
  
  Mille Buxbom er forlængst flyttet fra Frimurerfamilien og skifter
  stadig Pensionat og stadig Husdyr.
  
  Vennebjergerne kommer ind til Terminerne, gaaer regelmæssigt i det
  kongelige Theater og seer _der_, hvor Marie danser sig større og
  smukkere -- seer ogsaa, hvor hun danser sig ind i Hjertet paa Poul og
  paa alle Andre med.
  
  Poul læser om Vinteren og er paa Togt om Sommeren, Julius uddanner
  sig til practisk Landmand paa en Herregaard, og Generalconsulens
  Knaphul begynder at gabe efter et Baand.
  
  Berner passer sin Skole og samler og samler til sit store Værk, men
  han har hverken fundet den sorte Rotte eller den italienske Kløver;
  han er forresten stadig paa "historiske" Excursioner med sine
  Drenge, og imellem ogsaa paa Excursion med Holst og Terndrup, men
  Denne er bleven upaalideligere og upaalideligere, han lader
  Forretningen skjøtte sig selv og "jagter" mere og mere: Sjælland, og
  specielt Vennebjerg, ligger jo udenfor _hans_ Lov og Ret!
  
         *       *       *       *       *
  
  Men Duborgs!
  
         *       *       *       *       *
  
  Jo, en Foraarsdag sagde Holst til Berner:
  
  "Har De hørt, at Duborgs kommer hjem om en Maaned?"
  
  "Nei!"
  
  "Ja, De maa ikke tro, han selv har skrevet det, men jeg fik Brev fra
  min gamle Veninde, Asta Hansen i Rom, og hun fortalte det!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Og det var ganske rigtigt, Duborgs kom hjem.
  
  Ragna havde jo sin "Opgave", en prægtig, stor Dreng, som hun selv
  havde ammet, og hun var, som rimeligt, baade glad og stolt, som alle
  Mødre. Men Duborg -- ja han var paa sin Vis ellevild! I timevis kunde
  han sidde og se paa sin "romerske Dreng", der forresten var født i
  Olevano, hvor de havde tilbragt de varme Sommermaaneder, beundre ham,
  lege for ham, røre Vuggen og smaasynge -- ganske uden Stemme -- han
  bestilte til Tider ligefrem ikke Andet.
  
  -- "Men Hans dog!" sagde Ragna en Dag. "Du glemmer jo rent dit
  Arbeide!"
  
  "Aa, blæse være med det! Det er skam meget morsommere at sidde og se
  paa Drengen," svarede han.
  
  "Men Du havde jo bestemt lovet Englænderen Billedet færdigt inden
  Jul!"
  
  "Det kan det vel ogsaa blive -- og bliver det ikke færdigt, saa maa
  han vente."
  
  Ragna maatte tvinge sig for ikke at blive heftig. -- "Men
  Betalingen," sagde hun. "Der er snart Ebbe i Kassen!"
  
  "Ja, Herregud, saa har vi vel Kredit!"
  
  "Jeg er ikke vant til at leve paa Kredit!"
  
  "Det kan man vænne sig til!"
  
  Ragna bed sig i Læben, Drengen vaagnede og skreg, og hun tog ham paa
  Skjødet.
  
  "Veed Du hvad," udbrød Duborg pludselig, "Du seer storartet ud saadan
  -- en ren Madonna!"
  
  Ragna blev formelig rød i Hovedet, men glemt var alligevel Vreden, og
  det var med et fornøiet Smil, hun svarede:
  
  "Aa, Pjank, Hans!"
  
  "Nei, det er ikke Pjank! Nu skal jeg sige Dig Noget: Englænderen skal
  nok faae sit Billede, men før jeg har gjort _det_ færdigt, vil jeg
  male et, som Du og ingen Anden skal have: jeg vil male Dig med
  Drengen paa Skjødet!"
  
  "Aa, hvad!"
  
  "Jo, jeg vil. Og det skal nok blive et godt Billede, for _det_ er et
  Motiv, jeg synes om!"
  
  -- Og Billedet _blev_ godt.
  
  I forbausende kort Tid gjorde Duborg det færdigt, og det var, som om
  hans Kjærlighed til Emnet lyste ud af Billedet; Venner og Bekjendte
  roste det, Løvenørn-Petersen blev næsten syg af at se det, og selv
  sagde Duborg, at det var det næstbedste, han i sit Liv havde gjort.
  
  -- "Jeg er ogsaa umaadelig glad for det, Hans," sagde Ragna, "først
  og fremmest naturligvis for Drengen --"
  
  "Og for Dig selv!"
  
  "-- men ogsaa for hele Interieuret. Nu har jeg jo altid et synligt
  Romerminde hjemme i Kjøbenhavn."
  
  "I Kjøbenhavn?"
  
  "Ja, vi skal jo hjem til Foraaret."
  
  "Hvem siger _det_?"
  
  "Det har _Du_ jo sagt!"
  
  "Naa, ja -- men jeg kan jo ellers ombestemme mig mange Gange."
  
  "Men _jeg_ ombestemmer mig ikke, Hans, og _jeg_ har bestemt at reise
  hjem i April -- sammen med Drengen naturligvis."
  
  "Herregud, hvad vil Du egentlig hjemme, Ragna?"
  
  "Længes _Du_ da aldrig hjem?"
  
  "Nei -- ikke, naar jeg har det godt, hvor jeg er -- Du veed nok, jeg
  sætter mere Pris paa Pinier og Agaver end paa Bøgeskov."
  
  "Men kan Du da ikke forstaa, at jeg længes efter eget Hus og Hjem og
  ordentlige Kakkelovne og --"
  
  "Kakkelovne! Uha! Noget Grimmere end saadan en sort Jerncylinder kan
  man da ikke tænke sig at have i en Stue!"
  
  "Naa, ja, saa længes jeg ogsaa efter ordentlig Mad: Grød og --"
  
  "Klipfisk!"
  
  "Ja, ogsaa det! -- _Du_ har ingen Forældre, og Du har aldrig havt
  Søskende, men Du maa vel alligevel kunne forstaa, at jeg ogsaa føler
  mig _saa_ meget knyttet til min Familie, at jeg gjerne vil se den
  igjen -- kan Du ikke?"
  
  "Aa, jeg veed ikke -- naar Du har Drengen og mig, saa maa Du da kunne
  være tilfreds. _Jeg_ savner jo Ingenting, naar jeg har ham og Dig!"
  
  "Men Du har dit Arbeide, din Kunst!"
  
  "Ja, jo -- det har jeg ogsaa, det er sandt nok -- men det er da
  forresten rarest at være fri for at male."
  
  "Hvad mener Du med det?"
  
  "Ja, det er ikke saadan at forklare -- jo, jeg mener egentlig, at
  det, _jeg_ maler, det er saamænd i Reglen Noget, som hundrede Andre
  kunde gjøre lige saa godt, og saa kunde Verden lige saa gjerne
  undvære det -- og _jeg_ vilde helst være fri for at lave det."
  
  "Det mener Du jo slet ikke!"
  
  "Jo, vist mener jeg det! -- Jeg har egentlig aldrig været gladere,
  end naar jeg saadan i lange Tider havde siddet og svinet med et
  Billede, som jeg ikke kunde faae ordentligt, og jeg saa tilsidst blev
  arrig og tog en Kniv og flængede det igjennem paa Kryds og tvers --
  _det_ var en Lettelse, kan Du tro! Jeg skal sige Dig, jeg har kun
  været, hvad de Andre kalder inspireret, et Par Gange i mit Liv, og
  det er jo ikke godt at vide, om jeg nogen Tid bliver _det_ mere.
  Holst, han er nu altid enten begeistret eller indigneret, men det
  ligger nu ikke for _mig_ -- _jeg_ kunde heller ikke holde ud saadan
  som han hele Livet igjennem at male smaa Billeder til Dagligstuer,
  nei, Galleribilleder, det er noget Andet, men _dem_ kan man ikke
  gjøre hvert Aar. Der skulde slet ikke være Malerier andre Steder end
  i Musæer, og de Malerier, der ikke var gode nok til Musæerne, de
  skulde brændes!"
  
  "Hvad skulde der da hænge paa Væggene i Dagligstuerne?" spurgte
  Ragna.
  
  "Ingenting! -- Der skulde i det Hele taget ikke existere Dagligstuer
  -- i alt Fald ikke hos Kunstnere!"
  
  "Skulde _de_ maaske slet ingen Hjem have?"
  
  "Nei! -- Og Folk, der er saa uheldige at bo i de nordlige Lande, de
  skulde om Vinteren altid reise sydpaa, lukke Landet af til om
  Foraaret og tage Nøglen med. -- Hvad er det, Du har saa travlt med?"
  
  "Aa, det er ikke Noget," svarede Ragna, blev rød i Hovedet og pakkede
  Noget sammen.
  
  "Nei, lad mig se! -- Hvad skal det være til?"
  
  Det var et Stykke vissengrønt Stof, hvorpaa der var syet en hel lille
  Skov af Svampe, klippede ud af forskjelligfarvede Klædestumper
  og skyggede med Silkesting: der var hvide Champignons med
  chocoladefarvede Lameller, gloende røde Fluesvampe og slanke
  Paddehatte, der lignede chinesiske Parasoller.
  
  "Hvad det skal være til?" gjentog Ragna. "Aa, jeg veed saamænd ikke
  -- til at lægge over en Stol eller en Bænk, naar vi faaer vor egen
  Dagligstue -- den Slags Ting har jeg syet saa mange af, naar Du var
  ude: Noget maatte jeg have at bestille, og man maa jo dog ogsaa tænke
  paa, at vi egentlig ikke har ret Meget at gjøre det hyggeligt med
  hjemme."
  
  "Det er slet ikke daarligt!" sagde Duborg. "Det er egentlig ligefrem
  godt. Hvem har tegnet det for Dig?"
  
  "Det har virkelig Ingen -- jeg har gjort det saa godt, jeg kunde."
  
  "Ja, det er naturligvis heller ikke hel godt tegnet -- men det er
  godt fundet paa -- det kunde ogsaa have været brugt til Decoration
  af Porcelain. -- Lad mig se, hvad Du ellers har gjort!"
  
  Meget forlegen kom Ragna nu frem med en Del andre Ting, som hun selv
  havde udstyret med originale Motiver -- italienske Anemoner, Firben,
  Piniekogler og Bregner -- i paasyet Klæde.
  
  Duborg saae længe paa det Altsammen, nikkede roligt og udtalte af og
  til et Par anerkjendende Ord, men om Nogen havde spurgt ham, om han
  nu nærmest var stolt af sin Kone eller skinsyg paa hende, vilde han
  have været i den største Forlegenhed med Svaret, og tilsidst brummede
  han -- ret som om han var bange for at have sagt for meget:
  
  "Jeg synes nu forresten, det maatte være morsommere for Dig at sidde
  og se paa, at _jeg_ maler, end selv at lave saadant Noget!"
  
  "Ja, men jeg kan da ikke hele Livet igjennem sidde og se paa Dig!"
  indvendte Ragna.
  
  "Nei -- men Du kan jo ogsaa gjerne klimpre lidt paa din Mandolin,
  naar jeg er ude, og saa har Du da Drengen at passe."
  
  "Men han skal da ikke Livet igjennem have Bryst!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Det maatte Duborg indrømme, og Resultatet af denne Indrømmelse blev,
  at de virkelig kom til Kjøbenhavn sidst i April.
  
  
  
  
  Holst havde havt i Commission at leie Leilighed til det hjemvendende
  Ægtepar, og det var ingen let Opgave med de Betingelser, Duborg havde
  stillet ham: han vilde bo udenfor Byen, men ikke _for_ langt borte;
  helst skulde det være et Hus for sig selv, et Værelse brugeligt til
  Atelier maatte der være, og mere end fem Hundrede Kroner aarligt
  vilde han ikke give.
  
  Holst havde været paa Expedition sammen med Berner, Gud veed, hvor
  mange Gange, og tilsidst lykkedes det ham virkelig at finde saa
  omtrent, hvad han søgte.
  
  Langt ude ved Østerfælled, paa Jagtveien, laa der et gammelt, halv
  forfaldent Hus, som engang i sine Velmagtsdage havde været brugt som
  Landsted. Kalkpudsen paa Pilastrene var falden af, Trapperne var
  slidte og skjæve, og Haven tilgroet som en Urskov og fuld af Ukrudt,
  men den kunde blive voldsom hyggelig, mente baade Holst og Berner, og
  da ingen Andre vilde bo der, var Eieren villig til at overlade
  Leieren alle Herlighederne for de fem Hundrede om Aaret.
  
  -- "Her er forfærdelig godt at være!" sagde Holst. "Gudbevares, _jeg_
  vilde ikke bo her -- det er mig alt for langt borte fra det rigtige
  Kjøbenhavn -- men Udsigten over Fællederne vil minde Duborg om
  Campagnen -- kun at _her_ er meget kjønnere -- og saa gaaer det nok!"
  
  "Ja, her kan et Barn da voxe op i Omgivelser, der giver en Baggrund
  af Minder," sagde Berner. "Her er mørke Trapperum og Loft og Have,
  Skodder for Vinduerne og ordentligt Ringetøi ved Døren -- ikke det
  fæle elektriske Stads, der gjør En saa nerveus!"
  
  Duborgs Ungkarlemøbler, der havde været magazinerede, mens han var i
  Udlandet, kom paa Plads, og Ragnas Moder kjøbte for sine opsparede
  Naalepenge det Nødvendigste, men skjønt det var smaa Rum, forslog det
  alligevel ikke ret meget.
  
  Berner paastod, at en kjøn, gammel Etagère, han havde, stod ham i
  Veien hjemme i Nyhavn, og lod den derfor flytte ud til Østerfælled,
  og Holst forsikrede, at han var ligefrem glad ved at blive af med et
  lille japanesisk Bord, som han nylig havde tusket sig til, men det
  voldte nogen Vanskelighed at enes om, _hvor_ Stykkerne skulde
  anbringes, idet begge Giverne var enige om, at der egentlig var mest
  Trang til Noget inde i Atelieret, men alligevel vilde de begge To
  have hver sin Gjenstand placeret inde i "Fruens Værelse". Saa endte
  de da ogsaa tilsidst med at negligere Atelieret, og da Duborg og
  Ragna kom hjem, var Alt i foreløbig Orden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ragna var henrykt over sit Hjem og glad ved at se sine Nærmeste efter
  den lange Adskillelse, og Duborg var -- i alt Fald til en Begyndelse
  -- temmelig elskværdig mod sin Kones Familie. Julius var jo ikke
  hjemme -- han studerede stadig til Agrar -- Poul var efter Duborgs
  Mening saa frisk og saa kjøn, at selv _han_ blev i godt Humeur ved
  blot at se ham, Svigermoderen mødtes med Svigersønnen i Beundring
  over den "romerske Dreng", og Svigerfader og Svigersøn talte saa lidt
  som muligt med hinanden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Generalconsulen beklagede forresten, at det var Italiensk, Ragna
  havde lært at tale paa Reisen, og ikke Spansk, for havde det blot
  været _det_, kunde hun jo have hjulpet ham med den rette Betoning af
  den Tale, som han, da Selvstudierne ikke førte til noget, havde ladet
  en Translateur oversætte til ham efter selve Generalens Concept. I
  flere Maaneder havde han øvet sig -- høit -- inde paa Kontoret, og
  hele Huset, lige fra Generalconsulinden til Stuepigen, kunde
  Begyndelsen: "=¡Señores! Perdonen Vds:, que hablo sin preparación!="
  udenad. Han havde virkelig ogsaa tilsidst opnaaet at kunne aflevere
  hele Talen uden Standsninger, da der pludselig arriverede en
  Hjobspost: der kom ingen Krydser fra Yocobora!
  
         *       *       *       *       *
  
  Dette hang saaledes sammen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Fra umindelige Tider havde der i Republiken Yocobora -- ligesom i de
  andre mellem- og sydamerikanske Stater -- været to Partier, der
  skiftedes til at have Magten og til paa alle Maader at fortrædige den
  til enhver Tid bestaaende Regjering. Det ene Parti kaldtes "de Gule"
  og det andet "de Røde"; var Præsidenten "gul", gjorde "de Røde"
  Opstand, og var han "rød", gjorde "de Gule" det Samme, men altid var
  det en ganske uskyldig Opstand, der aldrig kostede Blod, men kun
  nogle Vinduesruder og et Par Snese raadne Æg.
  
  Den Præsident, der havde lagt Republikens diplomatiske og mercantile
  Forbindelser med Kongeriget Danmark i Generalconsulens faste Haand,
  var "rød", og det var derfor altsaa i sin Orden, at "de Gule" ved
  enhver Leilighed demonstrerede imod ham. Saaledes ogsaa ved en
  Tropperevue, hvor Oppositionens Fører gav Møde til Hest i Spidsen for
  sin udvalgte Garde, udskjældte Præsidenten i passende Afstand og
  erklærede strax at ville rykke ind paa Livet af ham. Det var der
  imidlertid Ingen, der tog alvorligt, og allermindst den "gule" Chef,
  der meget skulde have sig frabedt Noget, der blot lignede
  Haandgribeligheder; men hvad _han_ ikke vilde, det vilde hans fyrige,
  spanske Hingst: den blev sky for Et eller Andet og satte uheldigvis i
  fuldt Firspring over ad Præsidenten til.
  
  Ikke saa snart saae Denne til sin store Forbauselse, at det virkelig
  syntes at være Alvor med "de Gule", før han resolut gjorde omkring og
  som klog General salverede sin dyrebare Person, og til sin endnu
  større Forbauselse saae den "gule" Høvding sig fem Minuter senere
  hyldet af et forholdsvis begeistret Folk og indsat som Præsident.
  
  Dette havde et Systemskifte til Følge: den nye Præsident sendte
  _ikke_ Republikens Krydser til Europa men bestemte sig til at holde
  den i hjemlige Farvande for i paakommende Tilfælde at kunne stikke
  til Søs, og at Generalconsulen brændte inde med sin improviserede
  spanske Tale, skyldtes saaledes i Virkeligheden udelukkende den
  fyrige spanske Hingst. -- "En Hest, en Hest!" kunde han med Føie have
  udraabt, men Generalconsulen citerede aldrig Shakespeare.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den fyrige Hingst blev imidlertid -- indirecte -- ogsaa Skyld i noget
  Andet.
  
  Generalconsulen var i Forveien skuffet og ærgerlig -- skuffet over
  endnu ikke at være bleven decoreret, ærgerlig over Julius, hvis
  agrariske Virksomhed efter de Oplysninger, der forelaa, nærmest
  indskrænkede sig til at deltage i Fællesspisningen ved Dyrskuer og
  til at vise en levende Interesse for Hestevæddeløb og Ridning
  overhovedet, hvilket sidste kun fandt en Slags Opmuntring hos den
  gamle Grosserer, der med et mimrende Smil erklærede, at af al den
  Sport, Sønnesønnen havde drevet, var denne saamænd den fornuftigste,
  for ved _den_ havde han dog _nogen_ Udsigt til engang at
  brække Halsen. Til den hjemlige Skuffelse og Ærgrelse kom saa
  Yocobora-Krydserens Udeblivelse, og Generalconsulens Misstemning fik
  jevnlig Udbrud, saaledes ogsaa en Dag, da Ragna og Duborg spiste
  hjemme hos ham, og da han var bleven yderligere irriteret over, at en
  af hans smaa, mindre fine, Transactioner var falden uheldig ud.
  
  Hans Kone, der jo baade vidste og mærkede, at Datteren og
  Svigersønnen havde det smaat, vilde gjerne have sin Mand til at give
  dem et fast aarligt Tilskud, men dels tvivlede hun paa at kunne faae
  ham til det, dels havde hun paa Fornemmelsen, at Duborg rimeligvis
  vilde afslaa at modtage noget Fast. Saa havde hun da som en Udvei,
  der gjorde baade hendes Moderhjerte og hendes diplomatiske Sans Ære,
  foreslaaet sin Mand at tilbyde Ragna, at hun daglig skulde komme et
  Par Timer paa Kontoret og føre Bøgerne -- _saa_ længe kunde hun jo
  nok være borte fra Hjemmet -- og for det Arbeide have et ret
  klækkeligt Honorar. Det Forslag var Generalconsulen ogsaa gaaet ind
  paa -- han havde jo udmærket Brug for Datteren -- og ved Kaffen kom
  han frem med sit Tilbud men -- rimeligvis paa Grund af de inden- og
  udenlandske Ærgrelser -- under en saadan Form, at det nærmest lød som
  et Løfte om fast Almisse.
  
  Duborg reiste sig strax op, høirød i Kammen. Ragna vilde, skjøndt hun
  naturligvis ogsaa følte sig krænket, dog søge at dæmpe ham, men det
  var for sent, og han svarede i en skarp Tone, at _hans_ Kone ikke
  skulde bruges til at calculere Klipfisk, hun havde Andet at bruge sin
  Tid til, og forresten behøvede hun slet ikke at arbeide og tjene
  Penge, _han_, Hans Duborg, skulde nok ernære Kone og Barn ved sin
  Kunst.
  
  "Talemaader!" hvæsede Grossereren og tyggede arrigt paa Cigaren.
  "Kunstnerhovmod! Store Ord og fedt Flæsk! Troer De, _De_ kan ernære
  en Familie med Deres Pensel -- hidtil har De jo levet af _det_, som
  et ordentligt Udstyr skulde have kostet, og nu -- nei, havde De ikke
  _mig_ i Ryggen, saa sultede De!"
  
  "Men Fader dog!" raabte Ragna.
  
  "Ja, jeg mener, hvad jeg siger -- men _Du_ kan jo ikke gjøre ved, at
  din Mand er en Pjalt!"
  
  "Hans, lad os gaa!" sagde Ragna, ligbleg men rolig. "Den, der
  fornærmer min Mand, fornærmer mig -- ligegyldigt, hvem det er -- og
  i hans Hus hverken kan eller vil jeg sætte min Fod!"
  
  "Naa, _Du_ er ogsaa høibenet!" brølte Faderen og smed Cigaren henad
  Gulvet. "Ja, ja, Du kommer nok igjen, naar Du bliver sulten, min
  Pige! -- Farvel saa længe!" raabte han nedad Trappen efter hende.
  
  
  
  
  Men Ragna kom ikke -- selv om hun var sulten.
  
  Hun led i Stilhed under Forholdene, men hun anstrengte sig dobbelt
  for altid at vise Duborg et mildt Ansigt, og det lykkedes ogsaa i
  Reglen. Hvad der hjalp hende, var, at hun havde nok at tage Vare paa
  i Hjemmet -- næsten for meget.
  
  I forbausende kort Tid fik hun med ganske smaa Midler hele Huset
  monteret. Romer-Portièrerne blev hængt op, gamle Fyrretræs Kister
  dækkedes med de udsyede Stykker og blev til "Løibænke" og Skamler, og
  af Cigarkasser, der limedes sammen, lavede hun et stort, morsomt
  Kryderiskab med utallige Rum og med indbrændte, "allegoriske"
  Ornamenter -- det saae ligefrem ud af Noget.
  
  "Ja, saadan en vis Smag for det Decorative, det har Du," indrømmede
  Duborg. "Men det er jo egentlig ingen Nytte til," tilføiede han, "og
  først og fremmest maa Du jo tænke paa at passe Drengen."
  
  Stundom kunde det falde hende lidt svært at holde Humeuret oppe,
  navnlig naar Duborg pludselig i otte Dage holdt op at bestille Noget,
  fordi han erklærede, at det var ham ganske umuligt at arbeide. --
  "Jeg har heller Ingenting mere at male," sagde han saa, "Ingenting!
  -- Jeg skulde være bleven ved Porcelainet!"
  
  "Saa begynd paa det igjen!" foreslog Ragna mere end een Gang, men
  _det_ vilde han heller ikke, og saa kunde, hvad Duborg kaldte
  "Kontorblodet" komme op i hende: hun blev taus og myndig, og hun
  kunde lade ham vide, at han manglede Energi.
  
  Holst var hendes Trøst.
  
  Han beundrede hende i Stort og Smaat, udtalte sig i stærke Ord om
  hendes sikre decorative Smag og var altid den Oplivende. Imellem
  spillede han ogsaa lidt sammen med hende og bragte hende Bøger til
  Laans, men Duborg holdt ikke af, at hun læste ret længe ad Gangen:
  "det er saa uselskabeligt," sagde han.
  
  Duborgs Affairer begyndte Holst igjen at tage sig af, skaffede ham
  Bestillinger -- som han forresten jevnlig kun modstræbende tog imod
  -- og skaffede Udveie, bestandig lige fornøielig og lige uegennyttig.
  
  -- "Du skulde holde Auction!" sagde han en Dag til Duborg. "Det har
  Du aldrig gjort, og Du vilde faae forfærdelig gode Priser -- prøv
  det en Gang!"
  
  Men det vilde Duborg ikke paa nogen Maade. -- "Vil Folk kjøbe et
  Billede af mig, saa kan de jo komme ud at bestille det," sagde han.
  
  "Ja, det _kan_ de," indrømmede Holst, "men det _gjør_ de sgu ikke!"
  
         *       *       *       *       *
  
  En Dag foreslog Ragna Duborg at gjøre nogle Tegninger til Julekort.
  -- "Holst siger, at det betaler sig saa godt," sagde hun.
  
  Men det blev han som ude af sig selv over.
  
  "Holst!" raabte han. "Hvad kommer det ham ved? Og hvad har _min_ Kone
  i det Hele at drøfte med ham! -- Julekort! Troer Du, jeg vil stykke
  min Kunst ud i Skillinger! Tegne Julenisser og Grantræer og oplyste
  Kirker -- nei, Pøbelkunstner er jeg ikke!"
  
  Ragna græd, og det oplivede hende kun lidt, at der samme Dag bragtes
  hende en anonym Høne og en do. Rullepølse; saadanne Victualier viste
  sig af og til, og hun søgte af Princip aldrig at faae at vide,
  hvorfra de kom, men hun vidste alligevel godt, at det var fra
  Moderen, hvem Faderen naturligvis paa det strengeste havde forbudt at
  besøge hende.
  
  Den Eneste af Familien, hun saae, var Poul.
  
  _Han_ brød sig Pokker om Familievrøvlet, sagde han, og han vilde
  besøge sin Søster og sin Svoger og sin lille Neveu, _naar_ han havde
  Lyst.
  
  Nu skulde han jo snart være Officeer og optraadte i den Anledning i
  det Hele med større Selvstændighed overfor Faderen, ja, vovede
  endogsaa, da Denne en Dag beklagede sig over Yocobora-Krydserens
  Udeblivelse, at sige:
  
  "Vær Du glad ved _det_, Fader: Du havde sgu dog rystet i de forgyldte
  Buxer, naar Saluten var gaaet!"
  
  
  
  
  En Aften i December var der Selskab hos Duborgs. Der var ikke Andre
  end Holst, Berner og Terndrup, og de var bedt paa Slagtemad fra
  Vennebjerg.
  
  Holst var til at begynde med rasende indigneret. Han havde paa anden
  Haand faaet en "Stambog" sendende fra en ikke kjøn Dame, som han een
  Gang havde været sammen med i stort Selskab, og Meningen var, at han
  skulde tegne et Billede i den og skrive sit Navn.
  
  -- "Er det nu ikke for galt," sagde han, "at saadan en ganske
  almindelig Grossererfrue tillader sig at holde Stambog! Det kan en
  Kunstners eller en Forfatters eller en Componists Kone gjøre -- En,
  der hører til Lavet -- men Andre har sgu ikke Lov til at stille den
  Slags Fordringer! -- Troer hun, det kan være _mig_ en Fornøielse at
  male Bøgeskov og Bukøer i et Album inde mellem de Forglemmigeier,
  hendes private Veninder har tegnet, og de Flouser, hendes Mands
  Kontorister har skrevet! Nei, det er for frækt!"
  
  "Gud veed, hvor Du gider!" mumlede Duborg, der var sulten.
  
  "Jo, det er _for_ paatrængende," vedblev Holst, "det sagde jeg ogsaa,
  da jeg gav Bogen tilbage."
  
  "Du gjorde da ikke Noget ved den?"
  
  "Jo -- naturligvis! Hun fik for fem Øre Gurkemeie og for ti Øre
  Spinatgrønt i passende Blanding -- jeg vil først og fremmest have
  Fred -- men jeg vil have Lov til at ærgre mig bagefter!"
  
  "Gud veed, hvor Du gider!" gjentog Duborg, og saa gik man til Bords.
  
  -- "Sikken Sylte!" udbrød Terndrup og satte Servietten fastere om
  Halsen. "Ja, jeg smagte Magen til den forgangen Dag, da jeg var ude
  at skyde et Par Harer for Frøkenerne."
  
  "Og Leverpølsen er delicat!" erklærede Holst. -- "I Parenthes sagt:
  Gudskelov, man ikke er Vegetarianer!"
  
  "Du med dine Parentheser!" brummede Duborg.
  
  "Ja, nu har jeg en Menneskealder igjennem talt i Parentheser,"
  svarede Holst, "saa vil jeg ogsaa blive ved med det! -- Apropos
  Leverpølsen: som god Demokrat maa jeg naturligvis misbillige
  Herregaardenes Existens saadan ganske i Almindelighed, men at
  Herregaards Pølse er noget for _sig_, det maa man indrømme."
  
  "Det er mig alt for svær Mad om Aftenen," sagde Duborg. -- "Har Du
  ikke noget Salat, Ragna?"
  
  Nei, det havde hun virkelig ikke, det var alt for dyrt paa denne
  Aarstid.
  
  Duborg saae gnaven ud, men Berner, der jo altid havde næret et stille
  Sværmeri for "den ranke Frue", som han kaldte Ragna, og ikke forsømte
  nogen Leilighed til at bryde en Lanse for hende, tog nu Ordet og
  sagde:
  
  "Og selv om Salat slet ikke var dyrere nu end om Sommeren, saa skulde
  man alligevel ikke have den paa sit Bord i December Maaned!"
  
  "Hvadbehager! Hvorfor ikke det?"
  
  "Fordi man efterhaanden helt forrykker Aarstiderne og ikke længer
  veed, naar det er Paaske, og naar det er Jul! Nu har man jo Violer
  hele Aaret om, og Ingen skjønner mere paa dem om Foraaret. Nei, i
  gamle Dage, paa Frederik den Sjettes Fødselsdag den 28. Januar, saa
  fik Hoffet første Gang Lammesteg og Jordbær fra Driverierne ved
  Rosenborg; det vidste hele Byen, og hele Byen vidste ogsaa, at ingen
  Andre kunde faae det -- _det_ gav Ro og Tilfredshed i Gemytterne!"
  
  "Aa, De fortjente selv at have levet paa Frederik den Sjettes Tid!"
  sagde Holst.
  
  "Ja, jeg vilde sikkert have befundet mig inderlig vel," svarede
  Berner. "Det var hyggelige Hjem, som fandtes dengang, tarvelige men
  hyggelige!"
  
  "Nei, det bliver snart for galt!" raabte Holst. "Vover De virkelig at
  prise Hjemmenes Hygge i de Tider! Man _havde_ jo ingen Hjem: Manden
  gik i Clubben, og Kone og Børn sad om Aftenen og halvsov over et
  Tællelys i de kjedelige Stuer med de nøgne Vægge og de stive, haarde
  Stole. Nu til Dags bestræber dog næsten Enhver sig for efter Evne at
  forme Hjemmet efter sin Smag -- den er ikke altid fin --"
  
  "Nei!" sagde Duborg.
  
  -- "men, enfin, man begynder at forstaa, at Bohavet ikke er noget
  Ligegyldigt, at det giver Hjemmet Physiognomi, Characteer; man
  begynder at komme bort fra, at Alt skal være Fabrikarbeide, man
  sætter Pris paa, at Haandværkeren, ligesom i Middelalderen, har søgt
  at lægge sin Individualitet og sin Kjærlighed i hvert enkelt Stykke,
  og man ender med selv at faae Kjærlighed til alle de enkelte livløse
  Ting, der i Forening danner Rammen om et Hjem. Og selve Kunsten er
  bleven demokratiseret: den finder jo Vei derhen, hvor den fordum kun
  kjendtes af Navn! Gudbevares, jeg indrømmer villigt, at vor Tid ikke
  er den _store_ Kunsts, ikke Galleribilledernes, men den er en Tid for
  Hjemmets Kunst og for Samarbeidet mellem Kunst og Haandværk. -- Nei,
  Gud velsigne vor Tid! Tænk blot paa Blomsterne, Berner! _Har_ De
  egentlig nogensinde skjønnet paa, hvordan vi i vore Dage svælger i
  Blomster Aaret om -- Blomster i Hjemmet og Blomster paa Strøget --
  det er jo en ren Øienlyst! Og man kan ligefrem bedømme det
  Culturtrin, en By staaer paa, efter dens Blomsterforbrug! -- Ja, i
  een Henseende staaer vi endnu tilbage: vi har ikke lært at sætte
  Blomster udenfor Vinduerne, som de gjør i Syden, i alt Fald i
  Smaabyerne, hvor hele Gaden om Sommeren er een broget Altanhave --
  men det kommer nok!"
  
  "Nei, det kommer vist alligevel ikke," indvendte Berner.
  
  "Hvorfor ikke det?"
  
  "Fordi det netop er characteristisk for Sydboerne at smykke udadtil,
  mens vi pynter op inden Døre. Nordboen har et _Hjem_ -- det kjender
  Sydboen i Virkeligheden ikke. Og naar De paastaaer, at man kan
  bedømme det Culturtrin, en By staaer paa, efter dens Blomsterforbrug,
  saa vil jeg rigtignok hævde, at der er en anden Maalestok, der er
  meget, meget bedre."
  
  "Hvad er det for en?"
  
  "Det er de Monumenter, som vedkommende By rummer. De peger nemlig
  ikke blot paa bestemte historiske Begivenheder eller Personer, men de
  viser, _hvad_ det er, og _hvem_ det er, Byen ønsker at mindes om. De
  er et Led i den historiske Opdragelse, og _den_, veed De jo nok, jeg
  i en vis Forstand sætter over al anden Opdragelse."
  
  "Det veed jeg!"
  
  "Derfor beundrer jeg f. Ex. ogsaa Keiser Wilhelms Idee, i
  'Siegesallee' at give sine Berlinere en kronologisk Række Statuer og
  Buster af de Fyrster og de store Mænd, der fra den graa Fortid til nu
  har skabt Landets Saga -- daglig historisk Læsning for Menigmand i
  hvidt Marmor -- det er alligevel en stolt Tanke!"
  
  "Ja, jeg har ikke været i Berlin i de senere Aar, saa jeg veed ikke,
  hvordan det tager sig ud i Praxis, men de fleste Monumenter kjeder
  mig, det tilstaaer jeg."
  
  "Et Monument kan aldrig kjede, naar det betyder Noget og siger Noget.
  -- Tænk blot paa Carl den Tolvtes Statue i Stockholm -- ja, jeg har
  ikke været _der_, lige saa lidt som i Berlin, men selv gjennem
  Afbildninger faaer man dog et Indtryk, som aldrig glemmes, af den
  faste Kongeskikkelse med det dragne Værge, der peger mod _Øst_,
  bestandig mod _Øst_. -- Det er et helt stort Capitel af Sveriges
  Historie, man kan læse sig til af _den_ Statue! -- Og herhjemme! For
  blot at nævne et enkelt Eksempel: hvad siger De om Huitfeldt-Søilen
  ved Langelinie!"
  
  "Ja, den er smuk!"
  
  "Men det er ikke _det_, der gjør den til, hvad den er -- lige saa
  lidt som de maleriske Buer og Tempelrester skaber Forum Romanum!"
  sagde Berner med et Smil. "Nei, med al Respect for den slanke,
  korinthiske Søile, der bærer Udødelighedens Genius, saa er det dog de
  gamle, irrede Malmkanoner ved dens Fod, der er det egentlige
  Monument. Hvert Barn veed, at de var med, da 'Dannebrog' sprang i
  Luften, og at de først et Par Aarhundreder efter hentedes op fra
  Kjøge Bugt; hvert Barn kan lægge sin varme Haand paa dem -- man har
  ikke mange historiske Documenter af den Slags!"
  
  "Naa, ja, Huitfeldt-Søilen har nu ogsaa Verdens deiligste Promenade
  -- mindst lige saa smuk som =Villa nazionale= i Neapel -- til
  Omgivelse: paa den ene Side Rheden med Seilere og Dampere, paa
  den anden Side Castelsgraven som en skovkranset Indsø -- en
  Maaneskinsaften her -- vidunderlig!"
  
  "Ja, Huitfeldts Æresminde staaer paa den Plads, der passer for det,"
  sagde Berner. "Orlogsmænd passerer ud og ind forbi det, paa
  Vagtskibet ligeoverfor vaier Splitflaget, og Saluten fra Sixtus
  drøner lige imod det."
  
  -- "Jeg har hele Tiden siddet og villet sige Noget," sagde Duborg.
  
  "Saa kom med det!" svarede Holst.
  
  "Ja, men det er ikke om jeres Monumenter -- der er kun to eller tre i
  hele Verden, der duer noget -- nei, det var dengang Talen var om
  Blomster."
  
  "Saa kom med Blomsterne!"
  
  "Ja, jeg vilde bare have sagt, at Blomster, det kan være meget godt
  -- men hvad kan det hjælpe, man pynter op med _dem_, saa længe vi har
  de rædsomme Kakkelovne herhjemme! Saadan en sort, poleret Tingest kan
  jo tage Humeuret rent fra En ved bare Grimhed -- og _dem_ længtes
  Ragna efter nede i Rom!"
  
  "Ja, naar jeg frøs!" svarede Ragna.
  
  "Kakkelovnene var nok baade kjønnere og hyggeligere i Frederik den
  Sjettes Tid," sagde Berner, "de gamle, norske Ovne med bibelske
  Scener og danske Konger i Relief paa Siderne!"
  
  "Ja, de var sgu gode!" forsikrede Terndrup. "De holdt storartet paa
  Varmen, og saa var der de her rare Rum, hvor man kunde stege Løgæbler
  i og have en Kaffepunsch staaende!"
  
  "Er det ikke det, jeg siger," udbrød Holst. "Berner skulde have levet
  paa Frederik den Sjettes Tid!"
  
  "Maaske!" svarede Berner med et Smil. -- "Men hvem indestaaer mig saa
  for, at jeg ikke havde seet hen til Frederik den Femtes Tid som
  Idealet! Der er dem, som er forud for deres Tid: Folk, som helst
  gaaer langt udenfor Portene blot forat tage imod det Ny -- og der er
  dem, som helst sidder indenfor Voldene og seer tilbage -- _jeg_
  hører nu engang til de Sidste!"
  
  "Og beskjæftiger Dem derfor med de uddøende Racer!"
  
  "Og med de indvandrende!" tilføiede Berner.
  
  "Ja, det er sandt," sagde Duborg, "hvordan gaaer det med Deres Bog?"
  
  "Som det har gaaet i Aaringer," svarede Berner. "Jeg samler og samler
  og faaer jo ogsaa stadig nye Data, men jeg mangler Energi eller
  Resignation -- man kan vel kalde det begge Dele -- til at sætte
  Punctum. Jeg mangler et Stød fremad, et Puf i Nakken!"
  
  "Som f. Ex. at kunne constatere den sorte Rottes Existens paa et
  kjøbenhavnsk Loft!" sagde Holst.
  
  "Ja, for Exempel!"
  
  "Veed De, hvem der egentlig er en gammel sort Rotte!" spurgte
  Terndrup pludselig. "Det er Jomfru Buxbom! Hun hører sgu til den
  oprindelig indfødte Kjøbenhavnerrace, men hun har i lange Tider været
  fortrængt til Loftskamrene, og naar hun engang døer, er hun saamænd
  den Sidste af sin Slags! -- Hun er ogsaa ligefrem kommen til at ligne
  en gammel Stængerotte!"
  
  Alle de Tilstedeværende kjendte jo Mille Buxbom af Navn og Omtale, og
  det interesserede dem derfor ogsaa meget at høre, hvordan hun efterat
  være flyttet fra Frimurerfamilien til Christianshavn, og gjennem
  flere Mellemstationer til Nørrebro, nu var havnet i Vingaardsstræde
  med sin udstoppede Papegøie, Lænestolen og to levende Vinterfluer. --
  "Men _der_ bliver hun naturligvis heller ikke længe!" sluttede
  Terndrup.
  
  Saa reiste man sig fra Bordet, fik Vin i Glassene og Cigarerne tændt;
  Holst sang -- Duborg havde en gammel Guitar, som han kun brugte til
  at decorere med -- og der var saare fornøieligt i den lille lune
  Stue, mens Vinterstormen hylede udenfor.
  
  "Men nu maa Fru Ragnas Mandolin med," erklærede Holst. "Mandolin og
  Guitar, de supplerer hinanden!"
  
  Ragna saae til Duborg, men han lod, som om han ikke mærkede det, og
  saa svarede hun undvigende.
  
  "Jo, vist saa!" vedblev Holst. "Duborg, hjælp mig at overtale din
  Kone!"
  
  "Hvorfor skulde jeg egentlig det?" lød Svaret mut.
  
  "Fordi det fornøier baade hende og os Andre at faae lidt Musik -- hun
  og jeg spiller saa godt sammen!"
  
  "Ja, det er nok muligt -- men _jeg_ spiller jo ikke!"
  
  "Nei, netop derfor!"
  
  "Du er mageløs!" sagde Holst, rystede smilende paa Hovedet og tog
  igjen fat paa sin Sang.
  
  -- "Ja, var man endda _der_nede!" brummede Duborg, efterat Holst
  havde sunget =Sul mare l'uccica=.
  
  "_Her_ er jo meget bedre!" paastod Holst.
  
  "Ja, jeg skal love for det! -- Man hundefryser jo!"
  
  "Saa se Dig varm paa Billedet _der_! -- Det er da Romerminder!" --
  Holst pegede paa Maleriet af Ragna og Drengen.
  
  "Ja, det er godt gjort," sagde Duborg.
  
  "Jeg er ogsaa hel stolt af, at Hans har malet det til _mig_," sagde
  hun. "Før han begyndte paa det, sagde han: 'det Billede skal Du og
  ingen Anden have!' -- Han havde nu heller ikke faaet Lov at male det
  paa andre Vilkaar!" tilføiede hun med et Smil.
  
  Men ellers var det smaat bevendt med Smilet hos hende. Berner lagde
  Mærke til, at hun kunde falde helt hen, naar hun sad imellem dem, og
  der gled hvert Øieblik som en Skygge over hendes Ansigt -- den ranke,
  kloge Frue!
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Er hun lykkelig?" spurgte Berner paa Hjemveien Holst.
  
  "Ja, Lykke er jo som alt Andet noget Relativt," svarede Denne. "Men
  hvis hun fik Valget imellem Alverdens Herligheder paa den ene Side
  og Duborg paa den anden Side, saa valgte hun alligevel ham."
  
  "Troer De?"
  
  "Ja, _De_ troer maaske, hun valgte _mig_ -- eller _Dem_!"
  
  Berner blev rød i Hovedet og skyndte sig at sige:
  
  "Hun er da ikke syg?"
  
  "Nei. Men hun har Pengesorger, og det er ogsaa saadan en Slags
  Sygdom. Jeg kjender den godt, for det velhavende Bourgeoisi er ikke
  engang rigtig villigt til at kjøbe _mine_ Mesterværker for Tiden. --
  Det er nu ogsaa Pokkers uheldigt for en Kunstner, at Ingen finder paa
  at anskaffe sig Malerier ved Juletid!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var der forresten En, der gjorde -- men han var anonym.
  
  Et Par Dage før Jul viste Terndrup sig hos Duborgs og skulde i
  dybeste Hemmelighed spørge, fra en ubekjendt Kunstven, der ønskede at
  være unævnt, om en nærmere betegnet Studie fra Albano var at faae til
  Kjøbs, og hvad Prisen var.
  
  Duborg smaavrissede og sagde, at han egentlig ikke solgte Studier,
  men Ragna skyndte sig at tage Ordet og sagde:
  
  "Vil De sige, at den kan faaes for hundrede Kroner."
  
  Saa betalte Terndrup og gik med Billedet, og Ragna var vis paa, at
  det var Moderen, der var Kjøberen.
  
  Det _var_ imidlertid Berner, men foreløbig turde han dog ikke hænge
  Albaneserinden op.
  
  
  
  
  Terndrup havde naturligvis havt fuldstændig Ret den Aften ude hos
  Duborgs: Mille Buxbom blev _ikke_ i Vingaardsstræde.
  
  De første otte Dage, hun var der, havde som sædvanligt Alt været
  udmærket: Værelset, Kosten og den selskabelige Omgang. Men saa blev
  paa een Gang Alt umuligt: der var ingen Sol, hun fik Puddersukker til
  Eftermiddagskaffen, kort sagt, hun _maatte_ flytte, og _det_ mente
  ogsaa baade Madam Asters og Frk. Hansen og Madam Siegler, der troligt
  opsøgte hende, _hvor_ hun boede, og aldrig forsmaaede hendes private
  Kaffe.
  
  Jomfruen var bleven gammel og daarlig til Bens, kunde ikke mere gaa
  til Brylluper men nøiedes med Frk. Hansens Referater og maatte til
  sin store Sorg lade Maskinmandens Kone kjøbe den Snus, som hun stadig
  brugte og stadig betragtede som en Statshemmelighed. Hun kom i
  Grunden kun paa Gaden, naar hun flyttede, men da dette i Reglen
  skete hver Maaned, blev hun dog ikke hel fremmed for Byen og dens
  forskjellige Kvarterer.
  
  Sidst havde hun jo boet ude paa Nørrebro, lige overfor
  Assistens-Kirkegaard, og det havde strax tiltalt hende i høi Grad. --
  "Her er tre, fire store Begravelser hver Dag," sagde hun, "og om
  Søndagen kommer Folk ud og har deres Smørrebrød og en Baier med i
  Lommen -- det er lige saa livligt som Dyrehavsbakken!" men da
  Madamen, hun boede hos, tillod sig at skulle have en Lille, erklærede
  hun strax, at hun vilde bort. "_Den_ Historie ønsker jeg dog ikke at
  overvære," sagde hun bestemt, "og saa skulde man maaske oven i Kjøbet
  i otte Dage spises af med Havresuppe og Vandgrød -- nei, Tak!"
  
  Nu var hun foreløbig installeret hos en Rodemesterfamilie ved
  Vestervold, men da Solen stod paa, saa det ikke var muligt at være
  der, havde hun bestilt Terndrup op forat gjøre Aftale om et nyt Sted.
  
  -- "Ak, ja, lille Terndrup," sagde Jomfruen, "det er besværligt, kan
  De tro, for mig skrøbelige Stakkel at skulle raabe 'Kom ind!' hver
  Gang det banker -- De maa tro, jeg savner salig Poppe og de tyve
  Kroner aarligt! Men jeg trøster mig med den _der_" -- hun pegede paa
  en Løvfrø, der med store Øine sad og philosopherede i et Sylteglas.
  "Den har jeg byttet mig til for de hvide Mus, jeg fik efter
  Guldfiskene -- de var ikke til at holde ud at have i Længden -- og
  den er uhyre interessant, for man kan bestemt se paa den, hvordan
  Veiret bliver, og det slaaer mangen Gang til. -- Aa, vær saa god at
  sidde ned -- nei, i Lænestolen -- ja, der skulde nyt Betræk, jeg veed
  det nok, men det maa Doctor Hjarup selv koste sig!"
  
  "Hvem?" spurgte Terndrup.
  
  "Min egen Læge, den velsignede Mand! _Han_ har fundet ud af, hvad tre
  andre Læger ikke kunde: det er i mit Hovede, det sidder, siger han,
  og der er ikke Noget at gjøre ved det, men det er dog saa beroligende
  at vide, _hvad_ det er, man feiler."
  
  Siden Mille Buxbom ikke mere kunde komme i Kirke, havde hun nemlig
  kastet sig over Læger. Hver Gang hun flyttede, skiftede hun ogsaa
  Doctor og omtalte naturligvis Vedkommende, som om han var hendes
  private Hof-Medicus; Honorar fik han ikke, men Expectance paa
  Lænestolen.
  
  -- "Naa, _har_ De saa fundet et Sted, hvor De vil hen?" spurgte
  Terndrup.
  
  "Gud, ja! Det er et lille Pensionat for enlige Damer, der har kjendt
  bedre Dage, henne i Løngangsstræde, lige ved det nye Raadhus, saa man
  har Klokkerne _der_ paa første Haand. Det er kun fine, dannede Damer,
  som logerer _der_ -- ifjor havde to af dem abonneret i Tivoli, og den
  Ene, som jeg kjender gjennem Frøken Hansen, er saa musikalsk, at hun
  kan fortælle om Symphonierne saa livagtigt, at det er, som om man
  hørte dem. -- _Der_ vil jeg hen!"
  
  "Ja, ja, saa skal jeg se at ordne det -- men prøv paa at holde ud
  _der_ et Par Maaneder!"
  
  "Et Par Maaneder -- hvor vil De hen! Jeg vil aldrig derfra, før jeg
  skal kjøres ud paa Kirkegaarden! Nu har jeg ogsaa aftalt det Hele
  angaaende Begravelsen med Be'emanden: der skal være Kareth til
  Præsten og to smaa Laurbærtræer i Capellet ved Hovedenden af Kisten
  -- vil De huske det, hvis han skulde glemme det?"
  
  "Det skal jeg!"
  
  "Saa var der ogsaa noget Andet, jeg vilde tale med _Dem_ om: De veed
  jo, at Marie skal confirmeres nu?"
  
  "Ja, hun skal jo saa."
  
  "Troer De, hun vilde bryde sig om at faae Poppe -- med Bur,
  naturligvis? Han er saa besværlig at flytte med!"
  
  "Nei, det troer jeg sgu egentlig ikke!"
  
  "Naa, ikke -- nei, det kan jo ogsaa nok være, det var for verdslig en
  Gave ved saadan en Leilighed. -- Ja, saa troer jeg, jeg vil give
  hende den hellige Barbara i Ramme, som jeg fik af Søster Veronica."
  
  "Ja, gjør De det, Jomfru!"
  
  -- "Hvordan mon Frøkenerne paa Vennebjerg har det?"
  
  "Udmærket! -- Jeg skjød to Snepper i Lunden til dem forgangen Dag. --
  Farvel Jomfru!"
  
  "Farvel, lille Terndrup! -- Og husk saa angaaende min Begravelse, at
  Be'emanden veed Besked! -- Farvel!"
  
  
  
  
  Marie blev confirmeret i Slotskirken -- det kongelige Theater hører
  jo til Slotsmenigheden.
  
  Vennebjergerne kom, for første Gang i Gud veed hvor mange Aar, til
  Byen udenfor Terminstiderne og var høiligt opbyggede: Marie svarede
  storartet, syntes de, og Slotspræsten talte meget bedre end
  Capellanen derhjemme, som stadig var uden Varmeapparat.
  
  Holst og Terndrup forærede Marie henholdsvis en Aquarel og
  Oehlenschläger's Tragedier -- et saa godt som nyt Exemplar -- Mille
  Buxbom blev ved den trufne Aftale og skjænkede hende den hellige
  Barbara i Ramme, og Generalconsulen havde om Morgenen sendt hende en
  Psalmebog med Guldsnit.
  
  Men det Bedste af Alt var dog den Ring -- en glat Guldring med en
  enkelt Turkis -- som Poul selv kom med om Aftenen; _han_ var halv
  forlegen ved at give den, og hun blev baade rød og bleg ved at tage
  imod den, men Ingen af dem sagde egentlig noget Rigtigt. Poul
  fortalte mest om sin Afgangsexamen, som han nu var oppe til, og om
  sin Udnævnelse til Officeer, som han vilde faae til Efteraaret, naar
  Sommertogtet var forbi, og Marie ønskede ham god Lykke og tænkte
  uvilkaarligt: "Hvad saa?"
  
  -- "Nu kommer min Marie paa Placaten som 'Frøken'," sagde Fru Lund og
  tørrede Øinene. "Herregud, havde blot min Mand oplevet _den_ Dag!"
  
  "Ja, De har Glæde af Deres Datter," sagde Generalconsulinden, der
  ogsaa var kommen paa Gratulationsvisit i Baghuset, "og De lever
  daglig sammen med hende -- skjøn paa _det_!"
  
  Og saa græd ogsaa hun -- det gjorde hun nu saa jevnlig, naar Manden
  ikke saae det.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Generalconsulen var ikke bleven blidere, tvertimod.
  
  Han havde af en eller anden Grund -- eller maaske af flere -- ventet
  at blive udnævnt til Ridder af Dannebrog ved en bestemt Leilighed,
  men han blev det ikke, og saa gik det pludselig op for ham, at han
  egentlig altid havde næret frisindede, oppositionelle Anskuelser.
  Høireregjeringen havde ikke holdt, hvad han havde ventet sig af den,
  og det var jo da ogsaa en Republik, intet Monarchi, som han havde den
  Ære at repræsentere: han besluttede sig til at blive radical. Da
  imidlertid den liberale Directeur for det amerikanske Exportselskab
  omtrent samtidig udnævntes til Etatsraad og fra nu af blev en trofast
  og værdifuld Støtte for de conservative Interesser, skete der altsaa
  ingen Forrykkelse af de politiske Partiers numeriske Forhold.
  
  Generalconsulens Frontforandring foregik med _den_ resolute
  Forretningsdygtighed, der altid havde udmærket ham: han meldte sig ud
  af Høires Arbeider- og Vælgerforening og ind i den liberale
  Vælgerforening, og forat constatere, at han nu var rettroende radical
  paa alle Omraader, opsagde han samtidigt sin faste Stol i Garnisons
  Kirke og blev Medlem af Foreningen for Ligbrænding.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Jesper vil brændes!" sagde Vennebjergerne og slog Hænderne
  sammen, da dette rygtedes ud paa Landet. "Han vil brændes i de
  forgyldte Buxer, og saa skal hans Aske kommes paa Krukke og bindes
  til ligesom Syltetøi! -- Ja, vi vil i alt Fald ikke have Krukken ned
  i _vores_ Familiebegravelse!"
  
  
  
  
  Ude i det gamle Havehus paa Jagtveien sad en Junidag "den ranke Frue"
  -- betydelig mindre rank end før, syntes Holst, der var kommen paa
  Besøg; Duborg var ude.
  
  -- "Skal vi saa gjøre lidt Musik, Fru Ragna?" spurgte han.
  
  "Nei, Tak," svarede hun, "Hans holder nu engang ikke rigtig af det,
  og saa kan jeg ikke lide at spille med Dem, naar han er ude."
  
  "Men det er jo mere end urimeligt!" indvendte Holst. "Hvad i al
  Verden kan han dog have imod _det_?"
  
  "Ja, det er jo en lille Særhed -- dem har vi vel Alle -- men jeg
  troer ligefrem, han er jaloux!"
  
  "Paa mig?"
  
  "Nei, _det_ troer jeg dog ikke! Men paa Alt, hvad jeg overhovedet
  foretager mig, undtagen netop at passe Drengen og en Strikkestrømpe!"
  
  "Er han da heller ikke glad for Deres Teppe?"
  
  "Han har saamænd slet ikke seet det! Jeg arbeider kun paa det, naar
  han er ude, for saae han det, vilde han sige, at det ikke var nogen
  Nytte til, og at det kun tog mine Tanker fra _ham_!"
  
  Holst rystede paa Hovedet. -- "Maa jeg se, hvor vidt De er kommen?"
  
  Ragna gik ind i Værelset ved Siden af, lukkede en Puf op og hentede
  et Teppe, som hun bredte ud over Gulvet. Paa hvid Bund var der over
  hele Midten syet gule Silkebaand overkors, saa de dannede
  regelmæssige Parallelogrammer; udenom var der Tunger af Laurbærblade
  i mørkegrønt Klæde.
  
  "Det er jo bleven complet smukt!" udbrød Holst. "Ren Empire! Og _det_
  har De selv componeret saadan lige ud af deres kloge lille Hoved! --
  Veed De hvad: der er ikke ti Fruentimmer -- om Forladelse: Damer! --
  i hele Kongeriget Danmark med tilhørende Bilande, der kunde gjøre
  noget saa Simpelt og Stilfuldt! -- De har en Fremtid for Dem, hvis De
  selv vil!"
  
  "Aa, det mener De jo slet ikke!"
  
  "Jo, det veed Gud, jeg gjør! Den _store_ Kunst, den staaer i Stampe
  hele Verden over, men den 'lille', den florerer, og i _den_ kan De
  ogsaa præstere Noget. -- Maa jeg have Lov at indlevere Teppet til den
  kunstindustrielle Udstilling -- det er jo færdigt!"
  
  "Aa, nei, lad hellere være! Det er ikke nær godt nok, og --"
  
  "Jo, det er!"
  
  -- "og Hans vilde slet ikke synes om, hvis det virkelig blev
  antaget!"
  
  "Han skal Ingenting vide, før det _er_ paa Udstillingen. -- Nu pakker
  jeg det ind og tager det med mig!"
  
  Holst begyndte at rulle Teppet sammen og fik et stort Papir lagt om,
  men han var knap færdig, da Ragna ængstelig udbrød:
  
  "Der kommer Duborg! Jeg kan høre ham i Haven -- skynd Dem endelig!"
  
  Teppet var accurat bundet sammen, da Duborg kom ind, men Ragna blev
  alligevel rød i Hovedet, da han saae paa hende, og der blev et Par
  Øieblikkes Taushed, før Nogen sagde Noget.
  
  Lidt efter lidt tøede man dog saa temmelig op, og Duborg hentede
  Drengen ind, saae beundrende paa ham med store Øine og sagde saa til
  Holst:
  
  "Er han nu ikke storartet!"
  
  "Jo, det er han vist," svarede Holst, "men det interesserer mig altid
  mere at se paa de smaa Børns Mødre end paa Børnene selv!"
  
  Duborg kigede stjaalent op paa ham, saae ogsaa hen paa Ragna men
  sagde ikke Noget.
  
  -- "Veed Du, hvad jeg vilde gjøre, hvis jeg var i dit Sted, Duborg?"
  spurgte Holst, der Ingenting havde mærket. "Havde jeg _den_ Kone, Du
  har, saa gjorde jeg hende for det Første til enevældig Minister --
  Gudbevares, jeg er Demokrat, udadtil, men i Hjemmet, det er noget
  Andet -- og saa gav jeg hende Ret til Krigserklæringer og Afslutning
  af Fred og Tractater -- ved de sidste forstaaer jeg nu nærmest
  Overdragelse af Kunstværker for contant Betaling til det velhavende
  Bourgeoisi -- og veed Du, hvad jeg saa mere vilde gjøre? Jeg vilde
  igjen tage fat paa det Decorative og --"
  
  "Naa, paa Porcelainet!"
  
  "Ja! Du skal naturligvis male Billeder imellem, men der er Ingen
  herhjemme, der har viist den Sans for det Decorative som Du --
  skjøndt vor moderne Keramik i det Hele jo ubestridt staaer som den
  første i Verden -- og naar Du nu oven i Kjøbet har en Kone, som --"
  
  "Som hvad for Noget?"
  
  Ragna saae bønligt hen paa Holst, han dreiede af og svarede blot:
  
  "En Kone, som ogsaa har Interesse for den Gren af Kunsten -- ja, saa
  synes jeg, at Du --"
  
  "Og jeg synes, Du skulde lade mig passe mig selv!" afbrød Duborg ham.
  "Gjøres umyndig vil jeg ikke!"
  
  Saa vovede Holst sig ikke længere frem, han tog Fru Ragnas Teppe og
  gik.
  
  
  
  
  Duborg blev ved med at være i et skrækkeligt Humeur, og det blev ikke
  bedre, da Løvenørn-Petersen -- Gud maa vide hvorfor -- aflagde ham et
  længere Besøg. Han kom lige fra Cultusministeriet -- der var nemlig
  udnævnt en ny Minister, og den lovende Yngling paa de halvhundrede
  Aar forsømte ikke ved hvert Personskifte at bringe sig selv og sin
  miskjendte Kunst i behagelig Erindring hos Excellencen for om muligt
  ad den Vei at opnaa en beskeden Understøttelse paa Finansloven eller
  en ydre Anerkjendelse af sine Fortjenester.
  
  Duborg snærrede næsten ad ham, og Løvenørn-Petersen maatte to, tre
  Gange bede om at se det sidste Billede, han havde malet, før han
  bekvemmede sig til at vise ham det. Saa blev Løvenørn-Petersen
  elskværdig og smilende og roste det i høie Toner, og da han omsider
  var vel ude af Døren, sagde Duborg til Ragna:
  
  "Det er ikke til at tage feil af: selv _han_ kan se, at det er noget
  Skidt!"
  
  Men det blev ikke ved _det_ Besøg: samme Dag kom "Stabstrompeteren",
  A. B. Jensen.
  
  Han var for sin Klike ifærd med at arrangere en Salgsudstilling hos
  en tysk Kunsthandler, men han vilde gjerne have et Par Navne udenfor
  de Sammensvornes Kreds med, og derfor kom han til ham og bad ham
  udstille; der var udmærkede Chancer for at sælge, forsikrede han, og
  han skulde blot ikke forlange for lave Priser.
  
  Nei, Duborg havde saamænd Ingenting at udstille og Ingenting at sælge
  for Tiden, saa det kunde ikke hjælpe.
  
  Jo, han havde da det brillante Billede nede fra Rom, sagde A. B.
  Jensen, det af Fruen og Barnet. -- "_Der_ hænger det jo!"
  
  Ja, mente Duborg, men det var jo ikke saadan Noget at udstille og --
  
  "Det er det Bedste, De nogensinde har gjort!" forsikrede den Anden.
  
  "Ja, Billedet er godt nok, men --"
  
  "Jeg vil næsten garantere Dem, at De kan faae det solgt dernede -- De
  skal forlange 1500 Mark!"
  
  "Ja--a, det er godt nok, men --"
  
  "Det Billede er hverken bestemt til at udstilles eller til at
  sælges," sagde Ragna.
  
  "Ja, det vil da sige --", begyndte Duborg.
  
  "Billedet er min personlige Eiendom," afbrød Ragna ham og reiste sig
  op, "og det kommer ikke udenfor denne Stue uden min Villie!"
  
  Duborg havde knap et eneste Øieblik for Alvor tænkt sig Muligheden af
  at udstille eller afhænde Billedet, men Ragnas bestemte Optræden
  irriterede ham, han vilde ikke "gjøres umyndig", og derfor svarede
  han bryskt:
  
  "_Jeg_ har da _malet_ Billedet, veed jeg!"
  
  "Ja, til _mig_," indvendte Ragna.
  
  "Men vil De da virkelig forhindre Deres Mand fra en stor Succes?"
  spurgte A. B. Jensen nok saa lumskeligt.
  
  "Ja! Naar Succes'en kun kan kjøbes paa Bekostning af noget Større!"
  
  "Noget Større?"
  
  "Ja, De forstaaer det formodentlig ikke -- men det _er_ noget Andet
  og Større, der staaer paa Spil!"
  
  "Og jeg skal virkelig gaa med uforrettet Sag?"
  
  "Ja, tvinge min Kone kan jeg jo ikke," svarede Duborg med indeklemt
  Forbitrelse, og A. B. Jensen gik.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det varede nogle Øieblikke, inden Uveiret brød løs -- hverken Duborg
  eller Ragna vilde begynde.
  
  Omsider busede han ud med et rasende:
  
  "Egoist, som Du er! -- Hvad mente Du med den Snak om, at 'noget
  Større' stod paa Spil?"
  
  "Dit og mit Samliv!" svarede hun.
  
  "Talemaader!"
  
  "Det er ikke Talemaader! -- Nei, Du _skal_ blive og høre mig! Kunde
  Du virkelig ønske, at _det_ Billede blev solgt! Forstaaer Du da ikke,
  at det er _mit_ -- paa samme Maade som _jeg_ tilhører Dig, og Dig
  alene, med Sjæl og Legeme!"
  
  "Ja, gjør Du da det?"
  
  "Om jeg gjør! Betragter Du mig som en Model, som Capripigen, der --"
  
  "Snerperi!"
  
  "Og _det_ kalder Du Snerperi! -- Du maa være mig taknemmelig, fordi
  jeg har forhindret Dig fra at gjøre Noget, som Du bittert vilde have
  fortrudt!"
  
  "Glad!" raabte Duborg ude af sig selv. "Glad over, at din utidige
  Sentimentalitet forhindrer mig fra at vinde Anerkjendelse som
  Kunstner! -- Du glemmer nok, at Du allerede een Gang har spoleret min
  Lykke!"
  
  "Jeg!"
  
  "Ja, Du! Var det maaske ikke for din Skyld, jeg ødelagde det bedste
  Billede, jeg nogensinde har gjort!"
  
  "Og _det_ fortryder Du! Glemmer Du da, at det var _det_, som --"
  
  "Jeg mener hvert Ord, jeg siger! Havde jeg dengang gjort, som enhver
  Anden vilde have gjort, og ikke været dum hensynsfuld, saa havde det
  Billede bragt mit Navn Verden over og --"
  
  "Og havde Du saa været lykkeligere?"
  
  "Saa havde jeg nu været en fri Mand, der ikke maatte gaa i
  Trædemøllen forat føde Kone og Barn!"
  
  "For Guds Skyld, Hans, sig dog, at Du ikke mener et Ord af, hvad Du
  _der_ har sagt!"
  
  "Jeg mener hvert Ord! En Kunstner skal være fri -- uafhængig til alle
  Sider -- ellers gaaer han bag af Dansen som Kunstner!"
  
  Ragna var bleven ligbleg. -- "Jeg skal ikke længer staa Dig i Veien!"
  sagde hun. "Jeg gaaer og tager mit Barn med mig!"
  
  "Naa, saa Du gaaer! Hvor gaaer Du hen? Til dine Forældre, til
  Kontoret? -- Du kommer nok snart igjen!"
  
  "Nei, Hans, jeg kommer ikke igjen!"
  
  "Hvor skulde Du løbe hen, spørger jeg? -- Du tænker da vel ikke paa
  -- Pjank!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Duborg slog en tvungen Latter op, tog sin Hat og gik, men da han en
  Timestid efter kom hjem, var baade hans Kone og Barn borte.
  
  Som en Vanvittig styrtede han op til Holst -- han var ikke hjemme.
  
  
  
  
  -- "Hvem er det, der kommer Sine?" udbrød Hanne, der stod paa den
  lille Høi i Vennebjergs Have og saae ned ad Veien til Stationen. "Er
  det ikke Posten?"
  
  "Ih, nei!" svarede Sine. "Det er jo et Fruentimmer med en Barnevogn!"
  
  "Er det Smedekonen?"
  
  "Nei, _det_ er det ikke -- hun har rund Hat paa! -- Jeg troer, saa
  min Sandten, det er Ragna!"
  
  Og _det_ var det.
  
  -- "Velkommen til Vennebjerg!" raabte Tanterne i Kor. "Det er dog et
  deiligt Barn, Du har! -- Men hvad er der i Veien! Du seer jo ud, som
  om Du havde solgt Smørret og tabt Pengene! -- Og hvor er din Mand?"
  
  Saa let og saa skaansomt som muligt sagde Ragna, at hun havde maattet
  forlade ham, fordi hun ikke _kunde_ blive, men bad dem forresten
  gjøre hende den Tjeneste ikke at spørge videre.
  
  "Er Du rendt fra ham!" udbrød Søstrene. "Saa Marsch omkring strax, og
  hjem igjen -- vi har ingen Fraskilte i vores Familie!"
  
  Ragna brast i Graad -- "den ranke Frue" var som et knækket Rør.
  
  "Jeg har ikke et Sted i Verden at gaa hen uden her," hulkede hun, "og
  saa jager I mig bort!"
  
  "Nei, det veed Gud, vi ikke gjør!" sagde Hanne og kyssede hende, og
  Sine sagde: "Vel er vi et Par haardhændede gamle Jomfruer, men rene
  Umennesker er vi da heller ikke! -- Sikken en Skurk han maa være!"
  
  "Nei, det er han slet ikke, Tante!"
  
  "Jo, vist er han saa! Han skulde kagstryges paa Gammel-Torv, skulde
  han, om der ellers var Lov og Ret i Landet, og vi vilde leie Vinduer
  hos Conditoren paa Hjørnet og se paa det!"
  
  "Tante Hanne og Tante Sine, jeg beder Jer saa mindeligt om det: sig
  ikke noget Ondt om Hans -- det bedrøver mig jo kun!"
  
  "Gud, lille Ragna, det maa da kun opmuntre Dig!" sagde Hanne, og Sine
  tilføiede: "Vi siger det jo kun forat vise, at vi er paa dit Parti
  overfor det fremmede Mandfolk, der har trængt sig ind i Familien --
  men naar Du vil have det, saa tier vi bomstille og nævner ikke
  Mennesket! -- Kom nu med indenfor!"
  
  Hvor diplomatisk Tanterne end optraadte, og hvor taus end Ragna var,
  kunde det dog ikke undgaaes, at Sommergjæsterne paa Vennebjerg
  efterhaanden fik Færten af, at der var noget Aparte ved Ragnas
  uventede Besøg uden Mand. Enkefruen og Datteren overbød hinanden i
  ufine Spørgsmaal og ufin Hvisken, Frøkenen fra Langeland tabte næsten
  Interessen for Spisesedlen, og selv den Døve fik man gjennem
  Trompeten bibragt Forestillingen om, at der var Noget paa Færde.
  
  Under disse Forhold blev Marie Ragnas eneste Trøst.
  
  Ragna stod for Marie bestandig som den fine Frøken fra Forhuset, hvem
  hun havde seet op til fra ganske Lille, men Ragna var jo tillige
  noget Andet: hun var Pouls Søster. Intet Under derfor, at Marie af
  hele sin sextenaarige Sjæl kom Ragna imøde og, uden at spørge,
  instinctmæssigt forstod hende bedre end Nogen af de Andre. Ragna
  _maatte_ aabne sit Hjerte for En, og det var, til Trods for
  Aldersforskjellen, Marie, der blev hendes Fortrolige. Time efter Time
  kunde de To sidde sammen, Ragna talte som til en Jevnaldrende, og
  tilsidst blev hun for Marie som den ældre Søster, hvem man kunde
  betro Alt. Ængstelig prøvende sig frem nævnede Marie tilsidst Pouls
  Navn efterat have havt det paa Læberne hundrede Gange, og da det
  først var nævnet, var det, som alle Sluser sprængtes; hidtil havde
  hun kun turdet hviske til Sivene ved Søen, nu kunde hun tale til et
  levende Væsen, nævne Navnet høit: Poul, Poul, Poul!
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Et Par Dage efter Ragnas Ankomst til Vennebjerg kom der Brev til
  hende fra Faderen. Heri erklærede han, til Trods for sine nyanlagte
  moderne Anskuelser, at han betragtede det Hele som en Skandale, men
  at hendes Plads i Hjemmet og paa Kontoret ikke desto mindre stod
  hende aaben, naar hun snarest muligt vilde gjøre de fornødne Skridt
  til en lovformelig Separation.
  
  Det Brev svarede hun ikke paa.
  
  Dagen efter kom Terndrup paa Besøg fra Morgen til Aften -- han var
  ude forat skyde Ænder.
  
  -- "Jeg har ellers en Hilsen til Fruen," sagde han til Ragna, og
  Ragna blev blodrød. "Det er fra Holst, han kommer imorgen."
  
         *       *       *       *       *
  
  Og Holst kom.
  
  I flere Timer gik han alene rundt med Ragna, i Haven og i Lunden;
  Sine saae, at han kyssede hende paa Haanden, baade da han kom, og da
  han gik, og Hanne hørte, at han kaldte hende "Kjære Fru Ragna!"
  
  -- "_Ham_ kan vi ikke lide!" sagde Tanterne.
  
  Og Holst kom igjen to Dage efter. Ragna blev hel febrilsk, Enkefruen
  og hendes Datter korsede sig, og der blev sagt stygge Ting i
  Trompeten til den Døve.
  
  -- "Sine!" sagde Hanne. "Vi har næret en Slange ved vores Barm! Ragna
  er rendt væk fra een Mand forat løbe væk med en anden -- saadan gaar
  det til nutildags!" Og Sine svarede: "Hanne! Hun løber ingen Steder
  uden Barnet -- _saa_ meget Fruentimmer er hun dog! Lad os bare passe
  paa Drengen men forresten lade som Ingenting, for _tale_ til hende,
  det kan gjøre Ondt værre!"
  
  Med den største Forbauselse mærkede Ragna, at Tanterne var hel
  anderledes imod hende end før; de iagttog hende skarpt, benyttede
  enhver Leilighed til at omtale Duborg med en vis Anerkjendelse og
  skiftedes ligefrem til i Afstand at gaa efter hende, saa snart hun
  var udenfor med Barnet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Tredie Gang kom Holst.
  
  -- "Tør vi spørge, hvem der egentlig har havt Bud efter Dem?" spurgte
  Hanne, og Sine tilføiede den ganske overflødige Forsikring: "_Mig_ er
  det ikke!" Men Holst var uforknyt og svarede blot, at da han laa paa
  Landet kun to Mil fra Vennebjerg, saa var det jo saa rimeligt, at han
  besøgte sin Veninde Fru Ragna saa ofte, han kunde.
  
  -- "Han er lige saa fræk som Stratenrøveren i den forrige
  Feuilleton!" erklærede Hanne, og da Ragna gik ud i Haven med Holst,
  listede de sig begge To efter dem.
  
  "Hvor blev de af?" spurgte Hanne.
  
  "De satte sig paa Bænken nede ved den gamle Eg -- jeg kan se dem
  gjennem Buskene!" svarede Sine.
  
  "Kom saa -- men forsigtigt!"
  
  -- "Kan Du høre, hvad de siger?"
  
  "Vist kan jeg saa, men vær blot stille!"
  
  Hvad Hanne hørte og siden meddelte til Sine, opfyldte imidlertid de
  Gamle med Forfærdelse -- _saa_ vidt havde dog Ingen af dem troet, det
  var kommet!
  
  -- "Tage Afsked forinden med Tanterne vil jeg ikke," havde Ragna sagt
  til Holst, "det giver kun Scener, og jeg troer heller ikke engang, de
  godvilligt lod mig tage afsted, for i de sidste Dage vogter de paa
  hvert af mine Skridt, som om de anede Noget! Skal det ske imorgen,
  saa maa det være, efterat hele Gaarden er iseng, ikke før Klokken
  Elleve!"
  
  Og Holst havde svaret: "Altsaa imorgen Aften Klokken Elleve med
  lukket Vogn paa Landeveien nedenfor Havehøien!"
  
  -- Tanterne holdt Krigsraad.
  
  "Skal vi lukke hende inde?" foreslog Hanne.
  
  "Nei, hun springer ud af Vinduet!" mente Sine.
  
  "Eller ligefrem tage Barnet fra hende?"
  
  "Nei, saa kan hun gjøre en Ulykke paa sig selv!"
  
  "Ja, hvad da?"
  
  -- "Veed Du hvad, Søster," sagde Sine efter nogen Betænkning, "hendes
  Mand er da nærmest til at vide det Hele, saa kan _han_ jo gjøre, hvad
  han vil. Vi ynder ham ikke, men vi skal dog huske paa, at det ikke er
  _ham_, der er løbet fra _hende_, saa _noget_ Hensyn skylder man ham
  da!"
  
  "Det har Du Ret i, Søster, vi maa skrive!"
  
  "Nei, det bliver for sent at skrive, og Postvæsenet er ogsaa noget
  usikkert Noget: vi maa telegraphere."
  
  Efter længere Raadslagning opsattes da et Telegram til Duborg
  saalydende:
  
    "Hun vil løbe væk igjen imorgen Nat Klokken Elleve, men vi veed
    det Hele og passer paa. Nu kan De gjøre, hvad De synes."
  
                                          Hanne og Sine.
  
  Telegrammet blev afsendt -- det var første Gang i deres lange Liv, at
  Vennebjergerne havde telegrapheret -- og hele næste Dag ventede de to
  Gamle Duborg, men han kom ikke.
  
  "Ja, ja," sagde de til hinanden, "saa har _vi_ i alt Fald vores
  Samvittighed fri overfor det fremmede Menneske. Men selv om _han_
  ikke vil holde sin Kone fra at løbe bort med Galanen, saa vil _vi_!"
  
  Lidt før Rødgrødstid gik Ragna en Tur i Haven med Barnet; _det_ kunde
  der jo ikke være nogen Fare ved, saa Tanterne fritog sig selv for
  yderligere Observation. Rødgrøden kom paa Bordet, Enkefruen og
  Datteren havde lige øst op til hinanden, saa sprang Bomben: Ragna var
  borte.
  
  Hvor var Ragna! Hele Huset kom i Forhør, og Gaasepigen kunde da
  tilsidst melde, at der for lidt siden havde holdt en lukket Vogn paa
  Veien nedenfor Havehøien; af den var der steget en Mandsperson ud,
  han havde omfavnet og kysset den unge Frue, og hun havde sat sig ind
  i Vognen med ham og Barnet og var kjørt bort -- i Retning af
  Hovedlandeveien.
  
  Hele Gaarden i Oprør: Ordrer og Contraordrer, Lamenteren og Skrigen
  op! Den Eneste, der var rolig, var Marie. Hun gik oven i Kjøbet rundt
  med et stille Smil, og det var ikke langt fra, at Tanterne et Øieblik
  endogsaa næsten tænkte sig Muligheden af at kunne blive ganske lidt
  vrede paa hende for hendes Mangel paa Medfølelse, eftersom hun
  bestemt raadede dem til at forholde sig rolige og endelig ikke
  foretage sig noget uoverlagt Skridt, før de næste Dag havde faaet
  paalidelige Efterretninger.
  
  "Næste Dag!" udbrød de. "Imorgen kan Ragna jo være i Hamborg, og
  iovermorgen i Polen eller Tyrkiet! Nei, enten har man Familie, eller
  ogsaa har man det ikke -- nu kjører vi ind til hendes Forældre og
  derfra til hendes Mand, saa maa _de_ tage Affaire!"
  
  Andrees fik til sin utrolige Forbauselse Ordre til strax at spænde
  for, de Gamle satte sig i Caleschen, kjørte hele Natten og holdt hen
  paa Morgenstunden i Store Kongensgade udenfor Generalconsulens
  Gaard.
  
  
  
  
  Der var naturligvis Ingen oppe hos Generalconsulens paa den Tid --
  Julius var jo den eneste Morgenmand i Huset, og han var i Jylland --
  men Portneren lukkede dem omsider ind, og de fik da banket Familien
  op.
  
  -- "Hvad er der paa Færde!" raabte Generalconsulen.
  
  "Er Ragna død?" udbrød hans Kone forfærdet.
  
  "Gid det var saa vel!" svarede Tanterne. "Veed I virkelig Ingenting?"
  
  Nei, Forældrene vidste af gode Grunde ikke det Mindste, og saa
  fortalte Vennebjergerne dem, at deres Datter den foregaaende Aften,
  mir nichts dir nichts, var løben væk med en anden Mand. De havde, saa
  snart de var kommen under Veir med, hvad hun tænkte paa, telegraphisk
  meddelt Manden det, men han var formodentlig lige glad, for han havde
  slet ikke ladet høre fra sig.
  
  "Men det er din egen Skyld, Jesper!" sagde Hanne. "Det er Straffen,
  fordi Du hjerteløst har lukket din Dør for dit eget Barn og smidt
  Blodets Røst ned ad Trapperne!"
  
  "Ja, og Du har sagt din Stol af i Garnisons Kirke," supplerede Sine,
  "og Du vil brændes og kommes paa Krukke -- den Slags Ting taaler
  Vorherre ikke i Længden!"
  
  "Vaas!" raabte Generalconsulen men var dog aabenbart selv en Del
  rystet ved, hvad han hørte. -- "Skulde det virkelig være Ragna, der
  har Skylden -- vi maa ud til min Svigersøn, hvor ubehageligt det end
  er mig -- men han maa vel kunne give Besked!"
  
  "Ja, _vi_ tager med!" erklærede Vennebjergerne. "Det er _vores_ Hjem,
  hun senest er løben fra, saa vi har dog vel en vis Ret til at faae
  nogen Redelighed paa Tingene! -- Skynd Jer lidt -- nei, Tak, vi skal
  ikke have Kaffe!"
  
  Og saa kjørte de alle Fire afsted i den gamle Calesche --
  Generalconsulen sagde altid siden, at var der Noget, han var
  taknemmelig for, saa var det, at han ikke havde mødt nogen af sine
  Bekjendte i _den_ Ekvipage! Ud ad Jagtveien kjørte de, langs
  Østerfælled -- og de saae da ogsaa ud, som om de skulde til
  Henrettelse Allesammen.
  
  Endelig holdt de ved det gamle Landsted; Døren stod aaben -- Duborg
  var altsaa hjemme -- og de gik lige ind i Havestuen.
  
  _Der_ sad Ragna og Duborg med Drengen imellem sig og drak
  Morgenkaffe, og det Hele saae høist tiltalende og høist fredeligt ud.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ægteparret foer noget hurtigt op, da de uventede Morgengjæster
  traadte ind, og en eneste lille Brøkdel af et Secund var det
  tydeligt, at Ingen vidste, hvad der skulde siges eller gjøres; men
  saa faldt Moder og Datter i Armene paa hinanden, og Vennebjergerne
  snøftede og tørrede Øinene.
  
  -- "Ja, I maa ikke være vrede paa mig, fordi jeg ikke fik sagt Farvel
  iaftes," sagde Ragna med et Smil til Tanterne, "men jeg kom lidt
  hovedkulds afsted."
  
  "Det kan man jo godt kalde det," svarede Hanne spidst, "men maa vi
  saa alligevel bede om en Forklaring!"
  
  Ja, Ragna gav den Forklaring, hun kunde. Hun havde længtes saa
  umaadeligt efter Duborg, og Duborg efter hende -- tilsidst havde
  egentlig Ingen af dem kunnet holde det ud, men Ingen af dem vilde dog
  gjøre det første Skridt. Men saa var Holst traadt til og havde
  afvexlende læst begge Parter Texten og foreslaaet Duborg, at han
  simpelthen skulde tage ud til Vennebjerg, hilse paa Tanterne og hente
  sin Kone og sit Barn. Det vilde Duborg ogsaa hellere end gjerne have
  gjort, men Ragna vilde for enhver Pris undgaa Scener ude paa Gaarden
  i Gjæsternes Overværelse og havde derfor bestemt at gaa alene ned til
  Stationen og _der_ møde sin Mand og tage hjem med ham. Men saa kom
  Tanternes uafbrudte Observation, der gjorde det umuligt for hende at
  forlade Gaarden sammen med Barnet, og saa maatte hun forat komme
  ubemærket bort lade Holst bede Duborg om at hente hende med Vogn
  Klokken Elleve om Aftenen.
  
  -- "Ham, Holst, ham kan vi godt lide!" erklærede Tanterne, men de var
  dog endnu ikke rigtig klare over Forholdene, og Sine spurgte
  tvivlende: "Var det virkelig din egen Mand, Du løb væk med?"
  
  "Ja, det veed Gud, det var!"
  
  "Men vi telegrapherede jo!" sagde Hanne.
  
  "Ja, det er sandt," svarede Duborg, "Tak for _det_! Derfor kom jeg
  ogsaa med Vognen to Timer før, end jeg ellers var kommen, og saa var
  Marie Lund saa god at kalde paa Ragna, og saa gik det Hele!"
  
  -- "Maa vi _saa_ faae Kaffe!" sagde Tanterne og satte sig ned.
  
  Alt aandede Fred og Forsoning over hele Linien -- selv
  Generalconsulen kyssede sin Datter paa Panden og trykkede sin
  Svigersøn i Haanden.
  
  -- Da Morgengjæsterne omsider var taget bort, gik Ragna hen til sin
  Mand, lagde begge Hænder paa hans Skuldre og sagde:
  
  "Veed Du, hvad _min_ store Feil har været, Hans! Jeg vilde have, at
  Du skulde være som alle de Andre -- og saa er _det_, jeg er lykkelig
  over og stolt af, jo netop det, at Du _ikke_ er det!"
  
  "Er Du virkelig!" brummede Duborg. "Vilde Du da ikke alligevel
  hellere sidde hjemme hos dine Forældre -- med Drengen, naturligvis --
  og ønske, at Du aldrig havde seet mig?"
  
  "Men Hans dog!" sagde Ragna og lo. "Hvor skulde saa Drengen være
  kommen fra!"
  
  "Naa, ja, det er jo sandt nok, men jeg mener bare, om Du ikke havde
  været lykkeligere, hvis Alt var bleven ved at gaa i den gamle Gjænge,
  og Du endnu havde siddet paa Kontoret -- saa havde Du dog været
  sparet for mange Sorger!"
  
  "Men saa havde jeg jo heller ikke været Den, jeg nu er! -- Troer Du
  da ikke, jeg veed, at jeg er en Anden nu end før -- og at det er Dig,
  der er Skyld i det!"
  
  "Jo, det er Du vel ogsaa. -- Du havde da i alt Fald ikke faaet
  Sølvmedaille for dit Teppe, hvis Du endnu havde siddet over
  Klipfisken," tilføiede han med et lunt Smil.
  
  "Har _jeg_! Er det sandt!"
  
  "Ja, vist er det sandt, og Teppet er godt nok, jeg _har_ seet det!"
  
  "Og Du er ikke vred over, at jeg --"
  
  "Vred! Nei, det manglede kun! Jeg er skam ikke helt fri for at være
  vigtig af min Kone! -- Men nu skal jeg fortælle Dig Noget: mens Du
  var borte, har jeg naturligvis tænkt over mange Ting, og jeg er ogsaa
  bleven klar over, at Holst havde Ret, da han sagde Noget om, at vor
  Tid ikke er den store, men den _lille_ Kunsts. Jeg interesserer mig
  ganske vist mest for Gallerierne, det gjør jeg -- men Dagligstuerne
  har vel alligevel ogsaa deres Ret. Naa, saa bestemte jeg mig til
  igjen at slaa mig paa Porcelainet -- det er dog saadan noget temmelig
  fornemt Noget -- og _det_ duer jeg til. -- Nu _har_ jeg været ude paa
  Fabriken, og _der_ tog man imod mig med Kyshaand."
  
  "Ja, det troer jeg nok! -- Men Du skal da ogsaa male rigtige
  Malerier, Hans?"
  
  "Ja -- naar jeg _har_ Noget at male! Men seer Du, det er mere og mere
  gaaet op for mig: jeg er jo af dem, der kun en sjelden Gang saadan
  bliver inspireret -- og jeg kan ogsaa kun en Gang imellem lade være
  med at være Egoist -- men holde af Dig, det gjør jeg alligevel
  altid!"
  
  Ragna faldt ham rent ud om Halsen og græd og lo, og lo og græd -- det
  var længe siden, hun havde gjort det!
  
  "Men _Du_ skal hjælpe mig med at hitte paa decorative Motiver,"
  vedblev Duborg, "for _det_ har Holst ogsaa Ret i: Du seer brillant,
  og havde Du i Tide lært det, _jeg_ har, saa var Du ti Gange mere
  værd, end _jeg_ er -- jo, Du var!"
  
  -- Efter en Pause sagde Duborg: "Og veed Du, hvad jeg egentlig troer,
  der har været min største Feil: jeg har ikke saadan altid kunnet
  finde mig i, at _Du_ var den Overlegne -- men det _er_ Du! -- og saa
  har jeg været jaloux -- paa Alt, hvad Du rørte ved, og Alt, hvad Du
  saae til -- men det skal jeg ikke være mere!"
  
  "Aldrig?"
  
  "Jo, jeg bliver det vel nok alligevel -- en Gang imellem. Men det,
  som jeg især ikke har kunnet udstaa ved Dig, det var, at Du altid --
  næsten altid -- havde Ret -- det maa en Kone aldrig have!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Fra den Dag af var Duborgs Hjem, som Holst udtrykte sig, en
  constitutionel Stat, i hvilken den hidtil enevældige Souverain af fri
  Villie havde delt sin Magt baade m. H. t. Lovgivning, Administration
  i Almindelighed og Finansvæsen i Særdeleshed med en ansvarlig
  Eneminister, og samtidig havde Duborg indført en ny Tidsregning, idet
  det senere altid hed: "Det var saa og saa længe før eller efter, at
  jeg hentede min Kone paa Vennebjerg!"
  
  
  
  
  Poul blev da Officeer og skulde med Vintercorvetten til Vestindien.
  Uniformen havde været prøvet Uger iforveien, og den Dag, han fik sin
  Udnævnelse, gjorde han i fuld Gala Visit hos Fru Lund og Marie.
  
  Marie havde ganske naivt troet, at naar han først var Officeer, saa
  vilde han med Sabelen ved Siden komme over og fri, og hans Besøg var
  hende derfor en uhyre Skuffelse. Han sagde rigtignok, at _hun_ var
  hans eneste rigtige Ven, den Eneste, hvem han kunde betro alle sine
  Sorger og alle sine Glæder, men forresten var han overgiven, næsten
  ellevild, og talte mest om den forestaaende Vestindietur, som han
  glædede sig umaneerligt til -- hvor _kunde_ han dog glæde sig til at
  være en hel Vinter borte!
  
         *       *       *       *       *
  
  Marie græd, da han var gaaet, og mistede rent Humeuret, og det var
  saa meget desto uheldigere, som hun netop nu skulde have sin
  egentlige Debut: Titelrollen i "Søvngjængersken".
  
  Maaneder igjennem havde hun arbeidet, været til Gud veed hvor mange
  Prøver i Dansesalen og siden paa Scenen, og Alle, baade Balletmester
  og Kamerater, ventede sig en Succes.
  
  Og saa kom den store Aften. Fru Lund havde fra Morgenstunden af været
  ude forat kaste stjaalne Blikke til alle Gadehjørner og i
  Forbigaaende læse Datterens Navn paa Placaterne; Marie syntes, at den
  Dag aldrig fik Ende, og saa blev det dog omsider Aften.
  
  Alle hendes Venner var i Theatret. Poul sad med Vennebjergerne i
  første Parket, Duborg med Holst og Berner i andet, og Terndrup i
  Galleriet -- han var mødt, skjøndt Hønsejagten gik ind den Dag.
  
  Oppe paa sit Paaklædningsværelse fandt Marie en Buket med et Par
  Linier fra Ragna -- Alle paa Theatret var saa venlige imod hende, og
  da hun i god Tid stod fuldt færdig i Foyeren, syntes hun, at
  Bournonvilles Billede saae opmuntrende ned paa hende.
  
  Og Debut'en blev en Succes, i Grunden en stor Succes. Det var ikke
  alene hendes Skjønhed, og hendes sikre, fuldt beherskede Dans, der
  tog Publicum med Storm: det var først og fremmest den kvindelige
  Ynde, der prægede hver af hendes Bevægelser, den Følelse, hun lagde
  for Dagen i de alvorlige Scener, og den kyske Frihed, hvormed hun
  helt igjennem førte sig.
  
  Hun vidste, at Poul sad i Parkettet -- men hun vidste ikke, om hun
  var glad eller bedrøvet over det.
  
  Publicum var begeistret, og Aviserne var næste Morgen dog for en
  Gangs Skyld enige om Noget, nemlig om, at Balletten havde faaet en
  ny, vordende Primadonna; det morede Marie at læse, men hun læste det
  egentlig som Noget, der handlede om en Anden, en ganske Anden end den
  Marie, der sad i Baghuset i Store Kongensgade.
  
  -- "Du var storartet iaftes!" sagde Poul, der lige kigede over til
  hende. "Jeg er hel stolt over, at vi To er voxet op i samme Gaard!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Terndrup kom efter Løfte op til Mille Buxbom og gav Referat --
  Mille var bleven meget gammel.
  
  Hun havde virkelig for et Par Maaneder siden faaet sat igjennem, at
  hun var kommen til at bo i et Slags Gjæstehjem, der styredes af St:
  Apollonia Søstrene, og i Begyndelsen havde dette selvfølgelig været
  det eneste Sted paa Jorden, hvor hun overhovedet kunde tænke sig at
  existere. Men lige saa selvfølgeligt havde Bladet vendt sig. -- "Nei,
  jeg vil ikke dø hos Katholikerne," havde hun erklæret. "Katholiklig,
  dem ryger de over og læser over og gjør Stads af, men almindelige
  Lig, som jeg og andre Lutheranere, de bliver puttet i en umalet
  Fyrretræs Kiste og baaret ned ad Kjøkkentrappen -- det har jeg selv
  seet! Nei, nu har jeg igjen gjort ordentlig Aftale om min Begravelse,
  og Be'emanden veed Besked!"
  
  Og saa sad hun da nu i Nyhavn hos en Skræderfamilie og var foreløbig
  henrykt baade over Værelset, Udsigten og Skræderfamilien; det var jo
  nok lidt høit oppe -- fjerde Sal -- "men saa er man saa rart nær ved
  Pulterkammeret," mente hun, "og det er en vigtig Post!"
  
  Løvfrøen havde hun skilt sig af med og i Steden faaet en Skildpadde,
  som var meget oplivende, sagde hun: det var et roligt Dyr, rigtig
  passende for ældre, enlige Folk, og grumme billigt at holde, for
  Vinteren igjennem spiste den slet Ingenting, men for Øieblikket var
  Padden laant ud til Nabokonen, der sommetider var noget tungsindig af
  sig og derfor trængte til Opmuntring.
  
  Terndrup blev anbragt i Lænestolen, og Terndrup maatte fortælle.
  
  -- "Herregud, at lille Marie nu er naaet _saa_ vidt!" sagde Jomfruen
  rørt. "Kan De huske, da hun sad paa Skammelen under Vinduet og skrev
  paa sin Tavle! -- Poppe kunde saa godt lide hende -- ja, nu er der
  gaaet Møl i ham, det gamle Skind, og Gud veed, hvad Bombebøssen gjør
  med de tyve Kroner -- og hun var et fromt Barn: hun skal ogsaa have
  mit Ravhjerte, naar jeg er død og borte og er kommen honnet i
  Jorden! -- Ak, ja, man bliver gammel, og man har det ensomt.
  Gudbevares, Skræderens er flinke Folk, det var Synd at klage paa dem,
  men fine er de jo ikke, og han er da egentlig ogsaa kun Buxeskræder
  -- ja, det vil sige, han vender en bedre Frakke imellem og syer en
  Vest om, men alligevel -- nei! Frøken Hansen synger ikke mere i
  Garnisons -- hun har rent mistet Stemmen, og nu gaaer hun rundt og
  seer paa Leiligheder -- ikke fordi hun flytter -- hun har jo sine to
  Værelser i 'Trøstens Bolig' -- men forat faae Tiden til at gaa med
  Noget -- og Madam Siegler tager ikke mere ud til Middag, og Madam
  Asters er bleven værkelig. -- Lirekasserne er heller ikke mere, hvad
  de _har_ været -- det er altid saadan gesvindte Melodier, de nu
  spiller, saa man faaer hel ondt i Hovedet, naar man vil nikke Tacten
  med. -- Nei, det var andre Tider, Terndrup, da vi boede i Hus sammen
  i Gothersgade -- har Duerne det godt? -- Ja, jeg vilde gjerne give
  Dem en lille Ting med til Marie, der kunde glæde hende, men jeg veed
  saamænd ikke, hvad det skulde være -- jo, bi lidt! Jeg maa have dem i
  Commoden!"
  
  Og Jomfruen ledte og ledte i tre Commodeskuffer, og tilsidst fandt
  hun mellem havarerede Papirsdanserinder og Stumper af brogede
  Silkebaand en gulnet Convolut.
  
  "Giv lille Marie dem," sagde hun, "det vil fornøie hende at se, at
  jeg har gjemt dem!"
  
  "Hvad for nogen?" spurgte Terndrup og vendte og dreiede Convoluten.
  
  "Aa, det er saamænd ikke Andet end et Par Blomster, hun engang gav
  mig for mange Aar siden -- jeg troer, hun havde faaet dem af den
  lille Poul Lange -- ja, nu er _han_ vel ogsaa bleven stor, for
  Officeer _er_ han da -- men det kunde jo være, det vilde more hende
  at faae dem igjen saa længe efter. -- Husk nu at give hende dem, og
  sig, at hun snart skal se op til sin gamle Læremo'er!"
  
  "Det skal jeg!
  
  "Ak, ja, Herregud, man er skrøbelig, Terndrup. Og saa har Doctoren
  her i Gaden ikke mindste Begreb om, hvad jeg feiler!"
  
  "Ikke det?"
  
  "Nei! Han siger, at det er Alderdom -- men Alderdom er da ingen
  Sygdom, vel?"
  
  "Nei, det er det jo ikke."
  
  "Bare jeg kunde dø, Terndrup -- men jeg troer, Sjælen er groet fast i
  Ryggen paa mig!"
  
  "Aa, hvad, saa slemt er det vel heller ikke! -- Men nu maa jeg afsted
  -- Farvel, Jomfru!"
  
  Terndrup var allerede ude af Døren, da han blev kaldt tilbage:
  
  "Der var blot een Ting, jeg endnu vilde sige Dem -- De skal have
  Lænestolen efter mig -- jo De skal!"
  
  "Skal _jeg_! -- Er der da ikke en eneste Præst eller Doctor, som
  De --"
  
  "Nei, der er ikke. -- Men De maa selv koste nyt Betræk til den!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Og efter dette var Terndrup sikker paa, at Mille Buxbom ikke kunde
  have ret langt tilbage.
  
  
  
  
  Der var Bal hos Generalconsulens, Bal for Poul inden hans Afreise.
  
  Poul vilde havt Marie bedt med, men det vilde Faderen ikke paa nogen
  Maade vide af. -- "Vi gjør ikke Fester for Balletdronninger," sagde
  han, "og Du har allerede havt Maskepi nok med Baghuset -- mere end
  nok!"
  
  Saa fandt Poul sig ogsaa i det og trøstede sig med, at Marie egentlig
  var alt for god til at tages om Livet af Alle og Enhver -- "og hun
  vilde saamænd heller ikke engang have moret sig," mente han.
  
  Men more sig, det gjorde Poul. Marie sad Balaftenen i Mørke i aabent
  Vindue, og saae over mod den oplyste Etage. Musiken lød ned til
  hende, Par for Par bevægede sig forbi Ruderne -- _der_ var Poul med
  en ung, smuk Dame. De standsede i Vinduesfordybningen, han lo og saae
  straalende fornøiet ud -- nu bøiede han sig ind bag Gardinet og
  hviskede Noget til hende -- _hun_ saae ned -- Parret forsvandt.
  
  Og Marie græd. Hvad hjalp det hende, at Aviserne sagde, hun havde
  lagt hele Kjøbenhavn for sine Fødder, naar _han_, han, den Eneste --
  aa, det var til at fortvivle over! Illusion efter Illusion var tabt,
  fløiet som Trækfuglene i den kolde Efteraarsnat -- forbi, forbi!
  
  Og hun aabnede den gulnede Convolut, som hun samme Dag havde faaet af
  Terndrup -- et Barndomsminde dæmrede frem for hende: hun huskede saa
  tydeligt, da Poul gav hende den lille Buket, han selv havde plukket i
  Grønsværen om Lindetræet -- nu stod ogsaa _det_ afbladet, sort og
  nøgent mod den stjerneklare Himmel. Tidligere vilde de tørre Blade
  have været hende en Relikvie -- nu var de kun Symbolet paa en tabt
  Illusion.
  
  -- "Far hen for Vinden, forsvind i Rummet -- den visne Blomst grønnes
  aldrig mere!"
  
  Og ud i Septembernatten flyver Convoluten med de skjørnede Stilke og
  det smulrede Løv, et Vindpust løfter den opad, op over Lindetræet --
  saa bliver den borte i Mørket.
  
  
  
  
  -- I Februar fik Marie et underligt Brev fra Poul, fra Vestindien.
  Hun maatte læse det baade to og tre Gange, før hun rigtig forstod
  det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det lød saadan:
  
      Min egen, kjære Marie!
  
    Jeg veed slet ikke, hvordan jeg skal faae begyndt, og endnu
    mindre, hvordan jeg skal faae sagt, hvad jeg vil.
  
    Jeg skammer mig som en Hund over mig selv, det er sikkert, men
    det er forresten alt for lidt sagt. Naar jeg blot i fem Minuter
    nu kunde se Dig ind i Øinene -- eller maaske slaa mine Øine ned
    for Dig! -- Men det er jo umuligt -- og komme hjem uden at have
    skrevet Dig til, som det er, det vil jeg heller ikke.
  
    Marie, jeg er en Æsel! Jeg veed jo godt, at _Du_ holder af mig --
    hvis Du da ikke har skiftet Sind, mens jeg har været borte -- og
    _jeg_ holder mere af Dig end af noget andet Menneske paa Jorden
    -- det har jeg altid gjort. Men jeg er en letsindig Hund. Og det
    er saa underligt, at jeg egentlig først, efterat vi havde staaet
    Skagen ud, blev rigtig klar over, at Du var den Eneste i hele
    Verden, jeg vilde have til Kone -- hvis Du da ellers vilde have
    mig. Det tænkte jeg saa paa at ville skrive til Dig fra Madeira,
    men det blev ikke til Noget, for Du veed jo, at Skriveri aldrig
    har været min Sag, og jeg syntes ogsaa, det var naturligst at
    sige saadan Noget mundtligt, naar jeg kom hjem, i Steden for at
    skrive det -- og Du vidste det vel ogsaa iforveien.
  
    Det var der jo alligevel ingen Ulykke i Altsammen, men nu kommer
    det.
  
    Der var Bal igaar ude paa en af Plantagerne, og _jeg_ var med.
    Jeg veed godt, at Du ikke kan forstaa det, men jeg vil alligevel
    have Lov at skrive det, for sandt er det: jeg tænkte paa _Dig_,
    og ikke paa noget Andet end Dig hele Veien ud, baade da vi roede
    ind til Quaien, og da vi red ud til den forbandede Plantage, og
    jeg var saa glad, som jeg ikke længe har været. Men netop fordi
    jeg tænkte paa Dig hele Tiden, var jeg munter, overstadig, og
    gjorde Kur til Damerne over en lav Sko.
  
    Damerne i Troperne er nu anderledes end Damerne hjemme -- Du
    kjender Spanierinden i "Fjernt fra Danmark"! Der var En af dem,
    som jeg dansede meget med. Hun var kjøn -- det vil sige, det
    syntes jeg igaar -- og hun var venlig og indladende og alt
    Muligt. Jeg maatte tale _om Dig_ med et Menneske -- netop fordi
    Du er saa forskjellig fra alle dem, jeg var sammen med -- og saa
    fortalte jeg hende Løst og Fast: at vi var voxet op sammen og
    havde holdt af hinanden som Børn, at Du allerede var en berømt
    Danserinde, og at jeg vilde fri høitideligt til Dig, saa snart
    jeg kom hjem -- det var ligefrem en Lettelse at faae talt ud. Og
    hun var saa deltagende, spurgte, hvad Du hed -- kun Fornavn
    naturligvis -- og jeg sagde hende det, og hun gjentog: "Marie,
    Marie, Marie" -- og _det_ lød meget kjønnere end hele Balmusiken.
  
    Ja, kan Du saa gjætte Dig til Resten? Nei, det er Ulykken, det
    kan Du ikke, for det er Du alt for god og honnet til, og der er
    naturligvis heller ikke et Menneske, der vil forstaa, at man kan
    bære sig saadan ad.
  
    Kjære, lille Marie, jeg vil ikke gjøre mig bedre, end jeg er, men
    det _var_ hende, som ude i den mørke Palmeallee pludselig slog
    sine Arme om Halsen paa mig og sagde noget Sludder, som jeg i
    Øieblikket tog for gode Varer -- jeg havde jo ogsaa drukket en
    hel Del iskold Champagne, og varmt var det -- noget Sludder om,
    at her i Vestindien var _hun_ min Marie, og at hun skulde
    erstatte mig Savnet af den rigtige Marie o. s. v. i den Dur. Men
    det var nu alligevel voldsomt durkdrevent af hende, for det var
    den eneste Maade, hun kunde fange mig paa.
  
    Jeg tænkte paa _Dig_, men jeg tog _hende_ i mine Arme.
  
    Og nu er jeg saa voldsom ulykkelig og skamfuld, og jeg veed slet
    ikke, om Du kan tilgive mig. Men det troer jeg nu alligevel, Du
    kan, for Du er saa god, og jeg er egentlig saa umaadelig glad
    over at have faaet Dig sagt alt det, jeg vilde. Men Anledningen
    skulde jo rigtignok helst have været en anden.
  
    Holder Du af mig endnu, saa skriv to Ord til mig, til Havre --
    saa veed jeg dog, om jeg er kjøbt eller solgt, inden jeg kommer
    hjem. Men Du skal ikke sige Noget til Nogen -- for med Fader maa
    man varpe sig frem, og det vil jeg selv gjøre.
  
    Gud velsigne Dig, og hold af mig trods Alt!
  
                                          Din
                                            Poul.
  
  Marie skrev til Havre, og Ragna var den Eneste, hun betroede sin
  Lykke til.
  
  
  
  
  Sidst i Marts kom Poul hjem med Corvetten, brunet af Vestindiens Sol
  og straalende af Glæde. _Naar_ han kunde, stjal han sig over til
  Marie i hendes Hjem, ellers mødtes de kun hos Duborgs.
  
         *       *       *       *       *
  
  I Begyndelsen af Juni var det Ragnas Fødselsdag. Hendes Forældre
  havde været paa officiel Visit om Formiddagen, men til om Aftenen var
  der bedt større Selskab: Holst, Berner og Terndrup, Poul og Marie.
  
  -- "Jomfru Buxbom er død imorges," sagde Terndrup, "og det er godt
  for _hende_, men jeg vil ligegodt savne at komme op og høre paa
  hendes Kjørileis en Gang om Maaneden, det veed Gud, jeg vil!"
  
  "Herregud, er _hun_ borte!" udbrød Berner. "Den Slags Existenser døer
  ud og erstattes ikke af lignende ny."
  
  "Ja, kan De huske, jeg kaldte hende den sidste sorte Rotte?" vedblev
  Terndrup. "Nu, da hun er død, kan _det_ saa ikke give Dem det 'Puf',
  De trænger til for at lade Bogen komme ud?"
  
  "Nei, det troer jeg dog ikke," svarede Berner med et Smil. "Min Bog
  skulde jo ikke beskjæftige sig med Symboler men med Realiteter!"
  
  Saa kom Holst.
  
  -- "Det er da en Evighed, siden man har seet noget til Dig!" brummede
  Duborg. "Man skulde tro, Du havde været udenlands!"
  
  "Udenlands!" gjentog Holst. "Nei! Jeg forlader ikke uden bydende
  Nødvendighed mit kjære Kjøbenhavn, men jeg har havt forfærdelig
  travlt!"
  
  "Hvormed?"
  
  "Med de forberedende Arbeider og Forsøg, der har været nødvendige for
  at kunne bringe Fru Ragna en Fødselsdagsgave -- værsaagod!"
  
  Ragna aabnede en Mappe, han rakte hende, og fandt en Radering: et
  Billede af Gaarden i hendes gamle Hjem, hvor Lindetræet løftede sin
  Krone op over Taget.
  
  "Nei, hvor det er kjønt!" udbrød Ragna. "Og endnu kjønnere af Dem at
  tænke paa _mig_ -- Tusind Tak!"
  
  "Ja, det er jo det 'historiske Vindue'," sagde Holst. "Havde Duborg
  ikke hin Morgen seet en hvid, uforlovet Arm lukke det op, saa Gud
  veed, hvordan Alting var gaaet!"
  
  "Saa havde Du formodentlig endnu været en fri Mand," sagde Ragna til
  Duborg, "som en Kunstner jo bør være!"
  
  "Det er nok muligt," svarede Duborg, "men saa havde jeg heller ikke
  havt en enevældig Minister, der styrede mine Affairer -- og styrede
  dem godt! -- Men hvad er _det_, Holst, er Du begyndt at radere?"
  
  "Ja, jeg er! Jeg havde en temmelig bestemt Fornemmelse af, at
  Kjøbelysten hos det velhavende Bourgeoisi begyndte at tabe sig -- i
  alt Fald overfor _mine_ Mesterværker -- og saa tog jeg fat paa
  Radeernaalen og prøvede mig frem -- ja, det er det første rigtige
  Forsøg, din Kone har faaet."
  
  "Det er sgu godt!" erklærede Duborg.
  
  "Ja, Løvenørn-Petersen fik ogsaa hel ondt af det igaar -- men det
  skal nok blive bedre," forsikrede Holst, "og gjennem det Utal af
  fortrinlige Blade, der efterhaanden vil udkomme fra min agtede Haand,
  skal Efterverdenen faae et Begreb om, hvordan _det_ gamle Kjøbenhavn
  saae ud, der var tilbage ved Aarhundredets Begyndelse."
  
  "Det kan jeg lide!" sagde Berner. "Det er historisk Opdragelse
  gjennem Kunsten, og det er historisk Opdragelse, det kommer an paa!"
  
  -- "Men jeg glemmer jo rent, at jeg har en Present endnu!" sagde
  Holst og tog en lille Convolut frem af Lommen, lukkede den op og gav
  Ragna en Firkløver. -- "Den fandt jeg under Deres Faders Lindetræ
  forleden, da jeg var inde i Gaarden og gjøre en Skizze til
  Raderingen -- den bringer nok Lykke, skal De se!"
  
  "Tillader De!" sagde Berner, reiste sig hurtigt og saae interesseret
  paa Firkløveren. "Og _den_ har De virkelig plukket i Generalconsulens
  Gaard?"
  
  "Ja, det veed Gud, jeg har! Der stod et Par Kløverplanter under
  Lindetræet, og saa --"
  
  "Det er =Trifolium resupinatum=!" sagde Berner næsten høitideligt.
  
  "Den fra Pladsen om Thorvaldsens Musæum -- 'Planten funden og
  forsvunden'!"
  
  "Ja, den italienske Kløverart, som i sin Tid kom hertil med det Hø,
  som var brugt ved Indpakningen af Marmorstatuerne."
  
  "Men De har jo een Gang tidligere funden den i Generalconsulens Gaard
  -- har De ikke?" spurgte Holst.
  
  "Nej, _jeg_ har ikke fundet den," svarede Berner, "men jeg har for en
  Del Aar siden havt et Exemplar i min Haand, som jeg tog ud af Beltet
  paa Frøken Marie, og hun sagde dengang, at nuværende Lieutenant Lange
  havde plukket det hjemme i sin Faders Gaard."
  
  "Det er sgu rigtigt!" udbrød Terndrup. "Nu kan jeg huske det!"
  
  "Men jeg har i Grunden lige til nu troet, at der dengang forelaa en
  Feiltagelse," vedblev Berner, "for jeg har siden flere Aar i Træk om
  Sommeren, naar Generalconsulen laa paa Landet, listet mig ind i
  Gaarden og ledt og ledt men aldrig fundet hverken =Trifolium
  resupinatum= eller nogen anden Kløver. -- Og hvordan kan den nu
  pludselig efter saa lang Tids Forløb dukke op?"
  
  Berner satte sig ned og saae og saae paa Firkløveren, med og uden
  Lupe, saae og grundede, og grundede og saae, og var temmelig taus
  Resten af Aftenen.
  
  Saa kom Poul og Marie -- de kom "ganske tilfældigt" sammen.
  
  -- "Maa jeg se min Neveu!" sagde Poul, da Gratulationen og
  Haandtrykningen var endt. "Det er saa flot at være Onkel!"
  
  Og Poul og Marie saae paa Drengen sammen og snakkede med Drengen
  sammen, og Marie kom pludselig til at tænke sig selv som Tante til
  ham og blev rød i Hovedet ved sine egne Tanker.
  
  -- "Aa, maatte jeg have talt to Ord med Dem i Enrum," sagde Terndrup
  efter Aftensbordet til Marie ude i Haven, og saa gik de ind i
  "Urskoven", mens Poul saae langt efter dem.
  
  "Sig mig, bitte Frøken," begyndte han, "det Papir med nogle tørrede
  Blomster i, som jeg gav Dem engang fra gamle Jomfru Buxbom -- har De
  det endnu?"
  
  "Nei, det har jeg ikke," svarede Marie og blev hel ulykkelig.
  
  "Ja, det gjør Ingenting," sagde Terndrup, "slet Ingenting. -- Men
  skulde De kunne huske, hvor Papiret blev af, for det kunde saadan
  more mig at vide?"
  
  "Ja -- jo, jeg troer nok, det fløi fra mig en Aften," svarede Marie.
  
  "Se, se! -- Og _hvor_ var det, med Forlov at spørge?"
  
  "Det var hjemme i Gaarden -- jeg ledte efter det næste Dag, men det
  var ikke til at finde, og jeg er saa voldsom bedrøvet over det netop
  nu, da gamle Jomfru Buxbom er død -- det havde dog været et Minde om
  hende."
  
  "Aa, De faaer jo hendes Ravhjerte," trøstede Terndrup, "og hvad de
  her Blomster angaaer, saa skal De ikke sørge -- det var maaske
  allerbedst, det gik, som det gik. -- Ja, Tak, Andet var det ikke, jeg
  vilde!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Man brød sent op og _gik_ hjem i den lune, lyse Midsommernat.
  
  -- "Hvor er det dog et kjønt Par!" sagde Holst til Berner og Terndrup
  om Poul og Marie, der Arm i Arm gik foran.
  
  "Gu, er det saa!" indrømmede Terndrup.
  
  "Ja, og veed De, hvad der er saa velgjørende ved de To?" spurgte
  Berner. "Det er, at de har Tro paa Livet, Mod paa Fremtiden -- der er
  vist ikke den Ting i hele Verden, Nogen af dem er bange for!"
  
  "Naa -- aa," sagde Terndrup, "jeg troer sgu ikke, Lieutenanten vil
  være synderlig kaalhøgen, naar han skal til at tale med sin Fader!"
  
  "Det skulde da ogsaa være det Eneste!" indrømmede Berner.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det allersidste Stykke af Hjemveien fulgtes Terndrup og Berner alene
  ad.
  
  -- "Naa," sagde Terndrup, "nu har De da Deres Trifolium. -- Er _det_
  heller ingen 'Puf' til Bogen?"
  
  "Jo -- umuligt var det jo ikke!"
  
  "Naa, det var da godt! Klem saa bare paa, og smed, mens Jernet er
  varmt! -- Jeg vil dog ogsaa nok se den Bog trykt, før jeg tager fra
  Byen!"
  
  "Fra Byen?"
  
  "Ja -- jeg reiser til Efteraaret -- til Hønsetiden," svarede Terndrup
  og saae ned.
  
  "Men hvorhen dog?"
  
  "Til Jylland, begribeligvis! Først tager jeg over ad Skjern til, og
  saa seer jeg, hvor jeg vil slaa mig ned for Resten af min Levetid."
  
  "Men jeg troede dog, at De --"
  
  "Naa, at jeg havde lovet mig selv o. s. v. -- Ja, det har jeg jo paa
  en Maade ogsaa. -- Men saadan Noget skal man ikke love -- for i
  Længden kan man ikke holde det!"
  
  "Herregud, skal man nu miste _Dem_! -- Men har De da Raad til at
  opgive Forretningen?"
  
  "Gu', har jeg saa! -- Man er da ikke for Ingenting Jyde, og jeg har
  lagt Skilling paa Skilling."
  
  "Og det skal virkelig være allerede til Efteraaret?"
  
  "Ja, det er da paa høie Tid!"
  
  "Hvad vil det sige?"
  
  "Jo, seer De, Vorherre har nu bestemt et vist Antal Patroner for
  enhver Jæger, og jeg har jo sparet svært paa mine i over tyve Aar;
  skydes op _skal_ de, og saa vil jeg dog helst knalde dem af, mens jeg
  endnu kan se lige ud ad en Bøssepibe. -- Godnat, Berner!"
  
  
  
  
  Vel var Poul, som Terndrup rigtigt havde bemærket, ikke synderlig
  "kaalhøgen" overfor sin Fader, men der maa jo en Ende paa Alting, og
  en skjønne Dag i Eftersommeren, ude paa Landet, opgav han -- efter
  Poussecaféen -- at "varpe sig frem" og fortalte rent ud, at han og
  Marie holdt af hinanden.
  
  Det blev en artig Scene!
  
  Generalconsulen saae saa forfærdet ud, som om Saluten fra mindst ti
  mellemamerikanske Orlogsmænd var gaaet lige over Hovedet paa ham; han
  kylede Cigaren i Ansigtet paa den nærmeste og mest menneskevenlige af
  Familieløverne, begyndte med at spørge, om Poul var bleven gal, sagde
  derefter, at han kun havde Sorg af sine Børn, og erklærede saa,
  aldrig, aldrig at ville finde sig i en saadan Forbindelse. --
  "Heldigvis," sluttede han, "veed jeg dog, at Du som Lieutenant skal
  have en vis Indtægt for at faae Giftermaalstilladelse, og den Indtægt
  kan Du -- heldigvis! -- ikke skaffe, for din Danserinde har vist
  ikke nogen større Formue, vel?"
  
  Poul fandt det klogest ikke at spænde mere i den Gang og trak sig
  tilbage, men Generalconsulen lod det ikke være nok med at have sagt
  Poul Besked: han gik næste Dag til Fru Lund.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Det er nydelige Historier," begyndte han, "med min Søn og Deres
  Datter! Men det har man for sin Godhed! Skjøndt jeg ikke havde
  mindste Forpligtelse overfor Dem -- hører De: ikke den mindste! --
  saa har jeg dog ladet Dem bo gratis her i Huset, jeg har støttet Dem
  med et fast contant Beløb, og saa har De alligevel systematisk søgt
  at lokke min uerfarne Søn -- jo, De har! Da Deres Mand kom i
  Fedtefadet --"
  
  "Han var uskyldig, Hr. Generalconsul," indvendte Fru Lund ydmygt,
  "det blev han ved med at sige til det Sidste!"
  
  "Lad os ikke tale om _det_! Jeg anklager Ingen, men at der ikke kan
  være Tale om Giftermaal, haaber jeg, De som en fornuftig Kone
  indseer. Vel er jeg en fordomsfri og afgjort liberal Mand -- en god
  Demokrat -- men Fordomsfriheden har ogsaa sine Grænser, og i dette
  Tilfælde betegner Begrebet Balletdanserinde som Svigerdatter for mig
  Grænsen, den absolute Grænse. Gudbevares, jeg siger ikke Noget om
  Deres Datter i og for sig, men min Søns Hustru -- nei! -- De maa
  flytte til October, Understøttelsen beholder De!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Fru Lund græd, og Marie græd, da hun i skaansomme Udtryk fik
  Meddelelsen om det Forefaldne; Generalconsulinden sørgede, Duborg
  brummede, og Poul saae ikke til sin Fader.
  
  
  
  
  -- "Jeg kommer nok ikke til Jylland iaar før efter Hønsetiden," sagde
  Terndrup. "Ja, jeg _har_ nok tænkt det!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Terndrup havde forresten allerede "hævet" sin Forretning og
  realiseret Bøger, Frimærker, Conchylier og "Spirituosa". Han havde
  imidlertid travlt alligevel, var stærkt interesseret i Trykningen af
  Berners Bog og gjorde flere Afstikkere fra Byen uden at have Bøsse
  med.
  
         *       *       *       *       *
  
  En skjønne Dag stillede han paa Generalconsulens Kontor.
  
  "Hvad er til Tjeneste?" spurgte Denne og stillede sig i
  Audienspositur.
  
  "Aa, det er skam egentlig kun et godt Raad, jeg vilde bede om,"
  svarede Terndrup, "men det kan jo nok være, det trækker lidt ud, saa
  jeg troer, vi gjør bedst i at sætte os ned."
  
  Dermed tog han ugeneert en Stol, og da _han_ satte sig, gjorde
  Generalconsulen fornærmet det Samme.
  
  "Det er saamænd angaaende Fru Lund," vedblev Terndrup. "Hvad skal vi
  stille op med hende: hun vil flytte!"
  
  "Vil flytte!" raabte Generalconsulen. "Hun _skal_!"
  
  "Naa, hun _skal_, se, se! -- Ja, det kommer jo strengt taget ikke mig
  ved, men --"
  
  "Nei!"
  
  -- "men jeg synes sgu, det er urimeligt! Saa faaer jo for det Første
  Deres Søn længere at gaa, naar han vil besøge sin Kjæreste -- naa,
  han har naturligvis unge Ben, saa --"
  
  "Kjæreste! Er De gal, Menneske! Hvem taler De om?"
  
  "Om Deres Søn og Fru Lunds Datter, begribeligvis!"
  
  "De faaer aldrig i Evighed hinanden!"
  
  "Naa, ikke det? -- Gjør Fru Lund maaske Vanskeligheder, fordi Deres
  Søn kun er Secondlieutenant?"
  
  "Nei, _det_ troer jeg dog ikke, hun gjør!"
  
  "Ja, men hvad kan det da være for? -- Er det monstro, fordi hun veed
  Noget?"
  
  "Om hvem?"
  
  "Ja, det maatte vel være om Dem!"
  
  "Om mig!"
  
  "Ja, men det kan Deres Søn jo ikke gjøre ved!"
  
  "Maa jeg bede Dem øieblikkelig --"
  
  "Ja, jeg skal strax være der! -- Saa maa Fru Lund alligevel have
  faaet Noget at vide -- men det er ikke af _mig_!"
  
  "Aa, De er jo forrykt -- hvad mener De?"
  
  "Det var ellers en Skam, for _jeg_ har holdt ren Mund -- men hun maa
  jo have faaet Rede paa de her Appelsiner!"
  
  Generalconsulen var bleven høirød i Hovedet, og hans Stemme rystede,
  da han sagde:
  
  "Jeg indseer virkelig ikke, hvad det vedkommer _mig_, at hendes Mand
  smuglede og blev overbevist om Toldsvig!"
  
  "Naa, ikke?"
  
  "Nei!"
  
  "Ja, saa maa jeg nok forklare mig tydeligere. -- Det var sgu _Dem_,
  der smuglede!"
  
  "Mig!"
  
  "Ja, vist var det saa!"
  
  "De lyver! -- Og om det saa var sandt tusende Gange og tusende Gange
  til, saa veed _De_ Ingenting -- Ingenting!"
  
  "Ja, det er nu ellers, ligesom man tager det! -- Jeg har altid havt
  saadan hvad man kalder Misfidus til Dem, og saa var det for en hel
  Del Aar siden, at Deres yngste Søn en Dag solgte mig nogle gamle
  Frimærker, som sad paa Brevene."
  
  "Den Satans Dreng!" udbrød Generalconsulen.
  
  "Og eet af dem var skam fra Fru Lunds Mand!"
  
  "Naa, og det Brev, det læste De?"
  
  "Ja, jeg gjorde saamænd! -- Det skulde jeg maaske ikke have gjort,
  men --"
  
  "En Gentleman læser ikke andre Folks Breve!"
  
  "Det har De sgu vist egentlig Ret i! Jeg har ogsaa fortrudt det, men
  gjort er gjort!"
  
  "Naa, og Brevet, Brevet!"
  
  "Ja, man maatte jo stave og lægge sammen, men saa blev Meningen ogsaa
  grumme tydelig."
  
  "Naa, det blev den!"
  
  "Ja, grumme tydelig! -- De har jo nu altid holdt af saadan smaa,
  mindre propre Nebengeschäfter -- ogsaa _før_ De blev Generalconsul --
  og saa havde De hittet paa -- bare som en Adspredelse, begribeligvis
  -- at smugle Silketøi ind paa Bunden af Appelsinkasser, og Kasserne
  blev slaaet op om Natten i Deres Gaard -- jo, de gjorde! -- og De
  brugte Deres Agent, Lund, som Straamand -- det var _hans_ Navn, der
  blev klareret paa, og det var da ogsaa _ham_, der blev snuppet!"
  
  "Tilstod han maaske ikke selv?"
  
  "Jo, han gjorde!"
  
  "Og det vil De bilde voxne Folk ind, at han havde gjort godvilligt,
  hvis han havde havt rent Mel i Posen!"
  
  "Nei, aa, nei! Han gjorde det heller ikke godvilligt, og han havde
  heller ikke rent Mel i Posen, det var Synd at sige, for han havde
  brugt af de Penge, han havde incasseret som Deres Reisende, og han
  kunde ikke erstatte Beløbet. Saa gjorde _De_ ham klar paa, at
  Straffen for Bedrageri var meget større end for den Smule Toldsvig,
  og De lovede ham at holde ren Mund med det Første, naar han alene
  vilde tage sig Skylden paa for det Andet!"
  
  "Hvor meget koster det Brev?"
  
  "Ja, jeg har nu aldrig saadan handlet med Breve," svarede Terndrup,
  stadig lige irriterende rolig, "kun med Frimærker, og _det_ er jeg
  ogsaa hørt op med nu -- men forresten er det Brev ikke til at faae."
  
  "Hvad skal det sige?"
  
  "Nei, for jeg har brændt det."
  
  "Har De brændt det?"
  
  "Ja, jeg har sgu. Det skulde jeg maaske ikke have gjort -- jeg har
  ogsaa fortrudt det bagefter!"
  
  Generalconsulen trak lettet Veiret og reiste sig igjen.
  
  "Vil De uopholdeligt forlade mit Kontor!" sagde han.
  
  "Ja, jeg kan snart være færdig," svarede Terndrup. -- "Men jeg er
  alligevel bange for, at Fru Lund har faaet noget at vide om den
  Kløver, siden hun absolut vil flytte, og det er sgu kjedeligt!"
  
  "Kløver! -- Vaas! -- Hvad for en Kløver?"
  
  "Ja, Generalconsulen kan nok huske, at Berner -- De veed, ham, Deres
  Svigersøns gode Ven -- han kom engang for mange Tider siden og sagde
  til Dem, at han havde faaet et Par visne Blade af en sjelden Plante,
  som skulde være funden i Deres Gaard. Det var nu mærkeligt nok, for
  det var en Kløver, som ellers kun findes nede i Italien, og som kun
  var funden eet Sted før i Kjøbenhavn -- nei, De maa sgu sidde ned og
  høre paa mig, for det er ligefrem en Historie, der kunde trykkes i
  Aviserne!"
  
  "Alt det Vrøvl kommer jo ikke mig ved!"
  
  "Nei, man skulde ikke tro det, for _De_ faaer jo ingen Klipfisk nede
  fra Italien, vel? Det var jo ogsaa _det_, der var det Mærkelige, at
  den Plante netop skulde voxe i _Deres_ Gaard!"
  
  "Det har været en Feiltagelse. Jeg har selv seet efter i flere Aar
  siden: der har ikke været mere Kløver end bag paa min Haand!"
  
  "Det er rigtigt -- men iaar er der sgu!"
  
  "Det er jo umuligt! Men selv om det var sandt -- den Kløver iaar kan
  da ikke stamme fra Høet i de Appelsinkasser, som Lund -- selvfølgelig
  imod mit Vidende og Villie -- muligvis har brugt min Gaard til at
  slaa op i!"
  
  "Jo, det er det Underlige af det: det gjør den nu alligevel! Det er
  skam, som jeg før sagde, en Historie, der er lige til at trykke --
  men den er lidt lang. -- Seer De, de visne Blade, som Berner i sin
  Tid fik fat paa, de var af en lille Buket, som Deres yngste Søn havde
  plukket her i Gaarden og givet Marie Lund."
  
  "Den Satans Dreng!" udbrød Generalconsulen for anden Gang.
  
  "Ja, det er Satan til Dreng!" indrømmede Terndrup. -- "Om Forladelse,
  nu er han jo Lieutenant! -- Men, hvad jeg vilde sige, Marie Lund, hun
  havde saamænd, før Berner kom til, givet den gamle Jomfru Buxbom --
  De veed hende, der var kjendt fra Barn af med Deres Tanter fra
  Vennebjerg -- det Meste af Buketten, og se, Jomfruen -- hun var jo
  saadan sær i mange Dele, men honnet, det var hun -- naa, hun havde
  gjemt de her Blomster i et Papir, og dem gav hun mig ifjor, forat jeg
  skulde fly dem tilbage til Marie Lund som en lille Amindelse. Det
  gjorde jeg ogsaa, men saa gik det hverken værre eller bedre, end at
  Papiret en Aften, da hun stod i et aabent Vindue her i Baghuset, fløi
  fra hende, op over Lindetræet. Og saa har der formodentlig været lidt
  Frø ved de visne Stilke, og det har spiret. -- Kan De saa se, at
  Kløveren iaar alligevel stammer fra _den_, Deres Appelsiner har været
  pakket i? Og troer De ikke, at saadan en italiensk Plante i Store
  Kongensgade, naar man pirred lidt op i de gamle Historier, kunde
  være, hvad de oppe i Criminalretten kalder for et Indicium?"
  
  "Aa, De er jo gal, Menneske -- splittergal!" raabte Generalconsulen.
  "Og jeg skal i alt Fald nok sørge for, at der ikke mere skal være
  Noget at finde i Gaarden -- det kan De stole paa!"
  
  "Aa, ja, saamænd, ja," svarede Terndrup, "det kunde jeg næsten tænke
  mig. -- Men det gjør nu Ingenting!"
  
  "Ikke det!"
  
  "Nei! -- Jeg skal sige Dem, den er allerede paa Tryk!"
  
  "Hvad for en?"
  
  "Kløveren! De veed, Berner -- ham, Deres Svigersøns gode Ven -- han
  har i lange Tider skrevet paa en Bog om alle Planter og Dyr i hele
  Kjøbenhavn, og nu er den da endelig givet i Trykken -- det har
  saamænd holdt haardt nok at faae ham til det! -- Jeg har ellers et
  Correcturark i Lommen, som jeg fik Lov at laane -- her skal De se,
  hvad der staaer:
  
    "=Trifolium resupinatum.= Første Gang funden paa Pladsen omkring
    Thorvaldsens Musæum. Senere funden i Generalconsul Lange's Gaard,
    Store Kongensgade 238."
  
  "Se, nu kan De jo luge, saa meget De vil, om Deres Lindetræ -- De
  kan sgu ikke luge Historien ud af Berners Bog!"
  
  "Det er mig ogsaa ganske ligegyldigt! Naar der Ingenting findes i
  Gaarden, saa vil Enhver sige, at Deres Hr. Berner har taget feil!"
  
  "Ja, Gud veed! -- Jeg skal sige Dem, han har været saa forsigtig at
  plukke nogle Stykker, som han har, pænt tørret, i sit Herbarium."
  
  "Det er Tyveri! Jeg kan sagsøge ham for uberettiget Indtrængen paa
  mit Territorium og for Krænkelse af Privatlivets Fred!"
  
  "Det kan De! -- Men De lader nok være med det!"
  
  "Nei, jeg gjør ikke!"
  
  "Jo, gu, gjør De saa! For nu skal _jeg_ sige _Dem_ Noget: _De_ kunde
  ikke staa Dem ved, at jeg sørgede for, der i Smaabladene kom en nem
  lille Historie om Generalconsul Lange og Handelsagent Lund og
  Toldsvig og italiensk Kløver. Veed De hvad: _det_ Nummer af Avisen,
  det kjøbte sgu Deres Fader strax!"
  
  "Det Hele beviser Ingenting!"
  
  "Nei, _det_ gjør det ikke -- men De er ligegodt en død Mand den Dag,
  det kommer frem!"
  
  Generalconsulen begyndte at se ud, som om han mente Slaget tabt og
  ikke engang selv troede paa Muligheden af, at der var Tid til at
  vinde et nyt.
  
  -- "Hvad forlanger De saa for at tie stille?" spurgte han med brudt
  Stemme. "Ikke fordi jeg har Nogetsomhelst at bebreide mig -- ikke det
  Mindste! -- men offentlig Skandale er mig modbydelig!"
  
  "Ja, mig ogsaa, uha, uha!" forsikrede Terndrup. "Men jeg er ellers
  grumme billig, for jeg holder ren Mund, naar bare Fru Lund bliver
  boende -- og De saa lader hendes Datter og Deres Søn faae hinanden,
  begribeligvis!"
  
  "Men er De da forrykt, Menneske! _Min_ Søn og den fattige
  Balletspringerske -- aldrig!"
  
  "Ja, se fattig kan man nu vel i Grunden ikke kalde hende."
  
  "Ikke det!"
  
  "Nei, det kan man ikke -- hun faaer da baade at bide og brænde!"
  
  "Saa! -- Maa jeg spørge hvorfra?"
  
  "Ja, det skulde jo egentlig være en Hemmelighed, men siden
  Generalconsulen ligefrem spørger om det, og da De jo saadan paa en
  Maade er nærmest til at vide det -- jo, seer De: Frøkenerne paa
  Vennebjerg har gjort Testamente for nylig -- jeg var selv
  Vitterlighedsvidne sammen med Smeden."
  
  "Naa, det _var_ De! -- Og hvad kommer det Sagen ved?"
  
  "Jo, det kommer den sgu meget ved! Se, de rede Penge, som Frøkenerne
  efterlader sig --"
  
  "Dem skal maaske Dansefrøkenen have?"
  
  "Nei, aa, nei! -- Nei, dem skal Deres Datter have, men se Gaarden --"
  
  "Ja, _den_ skal min Søn Julius have -- han er den eneste Landmand i
  Familien!"
  
  "Det er nok muligt -- men den er nu ligegodt testamenteret til Marie
  Lund."
  
  "Vennebjerg! Til Fremmede! Det er for galt! -- De to gamle
  Fruentimmer maa jo gaa i Barndom!"
  
  "Aa, nei, det maa man ikke sige! Det er jo nok lidt kleint med Synet
  for Frøken Hanne, og Frøken Sine kunde jo være noget mere skrap til
  at høre, end hun er, men Forstanden, den skader Gudskelov Ingenting!"
  
  Generalconsulen gik op og ned ad Gulvet, standsede ved Pulten og
  trommede med Fingrene, gik igjen op og ned, og standsede igjen --
  overveiede og beregnede, calculerede Skandalen og taxerede
  Vennebjerg, og endte med at give sig.
  
         *       *       *       *       *
  
  Terndrup var allerede ude paa Gangen, da han blev kaldt tilbage.
  
  -- "Hør, den Bog," begyndte Generalconsulen, "den, som han -- hvad er
  det nu, han hedder --"
  
  "Berner!"
  
  "Ja, Berner -- der har altid været mig noget Ubehageligt ved den
  Person, lige fra den første Gang, jeg saae ham! -- Den Bog ønsker jeg
  ikke skal udkomme!"
  
  "Ikke det!"
  
  "Nei, De maa standse Trykningen!"
  
  "Det kan jeg sgu ikke!"
  
  "Ja, det om den forbandede -- om denne Kløver -- det maa i alt Fald
  gaa ud! Det stiller jeg som Betingelse, som absolut Betingelse for
  min -- forresten ganske frivillige -- Indvilligelse i Partiet!"
  
  "Ja, ja, saa maa jeg jo se, hvad jeg kan gjøre! -- Godmorgen, Hr.
  Generalconsul!"
  
  
  
  
  Samme Aften søgte Terndrup Berner i hans Hjem.
  
  -- "Hør, Berner," sagde han, "De kommer til at gjøre mig en Tjeneste.
  Det om den her Trifolium -- det maa De stryge i Correcturen!"
  
  "Jeg troer, De vil!" svarede Berner og saae næsten forfærdet ud.
  "Dens sporadiske Forekomst er jo netop det Mærkeligste i hele Bogen!"
  
  "Ja, det er nok muligt -- men den maa sgu væk alligevel! Jeg har ikke
  Lov saadan at sætte Dem ind i hele Redeligheden, men jeg skal sige
  Dem: der er To, som ikke kan faae hinanden, uden at De stryger den
  Trifolium."
  
  "Hvem er det?"
  
  "Ja, det er ogsaa en Hemmelighed, men det er ellers Marie Lund og
  Lieutenant Lange -- nu veed De det!"
  
  "Men Terndrup -- kan De forlange _det_ af mig!"
  
  "Ja, jeg kan sgu! -- Har De ikke altid sagt, at naar en Art -- et Dyr
  eller en Plante -- saadan har opfyldt sin Mission, saa forsvinder
  den?"
  
  "Jo, det har jeg vel nok, men --"
  
  "Naa, den Trifolium, den _har_ opfyldt sin Mission -- det kan De
  stole paa! -- og saa lader vi den forsvinde!"
  
  "Mission -- ja, hvilken Mission?"
  
  Terndrup stod et Øieblik og betænkte sig, saa saae han op med et
  polisk Smil i det ene Øie og svarede:
  
  "Den har jo faaet Dem til at udgive Deres Bog -- det var saamænd
  ellers aldrig bleven til Noget uden den."
  
  Det kunde Berner ikke Andet end indrømme; saa tænkte han paa Poul og
  Marie -- og saa lovede han -- med et resigneret Suk -- at føie sin
  gamle Ven.
  
  "Det var Ret!" sagde Terndrup. "Og Bogen kan sgu være lige god for
  _det_! Men siden De var saa nem at faae i Tale, skal De ogsaa have
  hele Historien!" og saa fortalte han Alt, hvad han vidste, fra først
  til sidst.
  
  Berner hørte efter med største Opmærksomhed, og da Terndrup omsider
  var færdig, sad Berner endnu lidt og grundede, før han sagde:
  
  "Det er altsaa egentlig gamle Jomfru Buxbom, som Lieutenant Lange og
  Frøken Marie kan takke for, at de faaer hinanden!"
  
  "Hvordan det?"
  
  "Jo, havde _hun_ ikke gjemt den lille Buket, saa --"
  
  "Ja, men hvad kunde det have hjulpet, naar _De_ ikke strax havde
  seet, at der var noget Aparte ved de Blade, De tog fra Marie Lunds
  Belte!"
  
  "Nei, det er ogsaa sandt! -- Men det er dog Marie selv, der har saaet
  Frøet!"
  
  "_Det_ er det! -- Men dersom Holst ikke var gaaet ind i
  Generalconsulens Gaard forat tegne, saa havde han ikke fundet
  Firkløveren, og saa havde vi været lige nær!"
  
  "Og dersom _De_ ikke paa Forhaand havde havt Deres Viden fra det
  Brev, Terndrup --"
  
  "Ja, det, som Lieutenanten solgte mig!"
  
  -- "Og _saa_ siger man, at Livet selv aldrig 'componerer'!" udbrød
  Berner. "Jo, Livet combinerer og componerer saamænd omkap med
  Alverdens Forfattere -- men man har ikke altid saa let ved at se det
  i Virkeligheden som i Bøgerne!"
  
  "Det er nok muligt, men veed De, hvad jeg forresten tænker paa,
  Berner: gamle Jomfru Buxbom, hun vilde altid laane Bøger, hvor man
  paa sidste Side havde en Fornemmelse af, at de, der fik hinanden,
  blev lykkelige, og det var skam tidt svært at skaffe hende, især i de
  senere Aar. Men _den_ Fornemmelse, den har jeg med Marie Lund og
  Lieutenanten -- jeg var sgu ikke nær saa sikker, dengang Duborg blev
  gift med hans Søster!"
  
  "Hun er dog en sjelden Kvinde," svarede Berner, "saa rank og saa
  sikker!"
  
  -- "Ja, gu, er _hun_ sikker!" indrømmede Terndrup.
  
  
  
  
  Terndrup sagde selv, at hans "Mission" i Kjøbenhavn nu ogsaa var endt
  -- ligesom Trifolium's -- der var Ingenting at bie efter, og først i
  October vilde han reise.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om Formiddagen, som han skulde med Dampskibet om Aftenen, kom Holst
  og Berner hen til ham forat sige et sidste Farvel i den gamle, tomme
  Leilighed, hvor der nu saae saa underlig fremmed ud, og hvor man
  mindst af Alt forstod, at der kunde have været saa mange Bøger til
  Huse i de smaa Rum.
  
  Terndrup vilde endnu engang op paa Slaget og tage Afsked med Udsigten
  og Duerne -- han havde forresten foræret dem til Værtens Søn -- og
  saa gik Holst og Berner med op.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var smukt Octoberveir med ualmindelig klar Luft; Røgsløret laa
  lavt nede, kun Tage og Kviste ragede op af det.
  
  -- "Herregud, _der_ er gamle Jomfru Buxboms Vindue!" siger Terndrup.
  "Ja, nu er der ingen Kasser med Purløg og Pralbønner udenfor -- Gud
  maa vide, hvem der egentlig boer!"
  
  "Og _der_ var Duborgs og mit Atelier!" svarer Holst. "Nu boer der en
  Photograph -- =sic transit= --!"
  
         *       *       *       *       *
  
  Berner seer i modsat Retning, over ad Store Kongensgade til. --
  "_Der_ er Generalconsulens Gaard," siger han og falder i Tanker, men
  om han nærmest tænker paa =Trifolium resupinatum= eller paa det
  "historiske Vindue", hvor Duborg første Gang saae sin "ranke Frue",
  det er ikke godt at sige.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- "Hvor der dog i Virkeligheden er Faa i en stor By, der rigtig
  føler sig knyttet til den!" udbryder Holst. "Somme er og bliver
  Fremmede --"
  
  "Ja, Terndrup har jo altid seet over ad den Kant til, hvor Jylland
  ligger," afbryder Berner ham med et Smil.
  
  "Og Andre har bestandig staaet udenfor det Hele," vedbliver Holst,
  "som f. Ex. Duborg -- han er lige glad, om han er paa Capri eller i
  Kjøbenhavn -- eller, rettere sagt, han er gladest, naar han blot er
  borte!"
  
  "Men hvor _er_ det dog muligt!" svarer Berner. "Her er jo bedst i
  hele Verden!"
  
  "Og smukkest!" tilføier Holst. "Her bliver kjønnere og kjønnere -- se
  blot paa Nyrops Raadhus, hvor det kneiser over Kjøbenhavn!"
  
  "Men Christiansborg ligger endnu i Ruiner," indvender Berner,
  "'Kongens Kjøbenhavn' har intet Midtpunct!"
  
  "Det _skal_ det have!" forsikrer Holst. "Festivitas kan ingen By og
  ingen Tid undvære, og derfor skal Slotstinderne ogsaa løfte sig over
  Staden Side om Side med Raadhustaarnet!"
  
  "Men Slotstaarnet maa være det høieste, og Spiret skal bære den
  gyldne Kongekrone!"
  
  "Kan indrømmes -- af Skjønhedshensyn! -- Men det bliver os
  Demokrater, og ikke Dem og Deres Lige, som bygger Kongen det ny
  'Kjøbenhavns Slot'!"
  
  Berner smiler. -- "For _mig_ er det Væsentlige ikke, _hvem_ der
  bygger, men at der bygges. Hovedsagen er, at Holmen ikke ligger hen
  som en Brandtomt, et Splittelsens Tegn, men at man igjen reiser den
  sunkne Kongeborg paa historisk Grund, hvælver og kupler den over
  Absalons Brønd -- Traditionens 'hellige Kilde' -- _den_, som er og
  bliver et Folks dyreste Eie!"
  
  -- "Ja, Eet er sikkert," siger Holst, "De og jeg, vi holder af
  Kjøbenhavn -- 'Landets Hjerte', som Duborg ikke kan lide, jeg siger
  -- og hver af os holder nu af den paa sin Maade. -- Men var _jeg_
  enevældig Konge af Kjøbenhavn, saa lod jeg Folk som Dem og mig sætte
  i forgyldte Rammer!"
  
  "_Jeg_ vilde dog foretrække en gammel Mahogniramme," indvender
  Berner, "jeg troer, den vil passe mig bedst!"
  
  "Ogsaa indrømmet!" svarer Holst, og der bliver en Pause.
  
         *       *       *       *       *
  
  Lidt efter siger Berner: "Har De tænkt paa, at det rimeligvis er
  sidste Gang, vi To staaer heroppe og seer ud over Byen! Det er dog
  altid en Afslutning paa Noget, Noget, man er færdig med -- og jeg
  synes, den sidste Tid har bragt saa mange Afslutninger!"
  
  "Afslutning!" gjentager Holst. "Jeg kan ikke fordrage Afslutninger,
  hverken i Livet eller i Bøger! Man skal altid kunne tænke sig en
  Fortsættelse, ellers er jo Interessen forbi, men man skal ikke vide,
  _hvordan_ Fortsættelsen bliver -- og det veed man da heldigvis
  heller aldrig! -- Færdig, siger De! Troer De, _jeg_ er færdig,
  eller nogensinde bliver det? Nei! Jeg kan skabe mange smaa
  udødelige Mesterværker endnu -- og De! De skal naturligvis udgive
  Supplementbind til Deres store Værk -- hvem veed, maaske naaer De
  endnu at faae den sidste sorte Rotte med: den kan jo komme for Dagens
  Lys, naar vi begynder at rydde Christiansborgs Ruiner forat bygge det
  ny Slot! -- og saa skal De fortsætte Ungdommens historiske Opdragelse
  -- helst naturligvis gjennem Kunsten! -- Og Duborgs! Troer De, _de_
  er færdige? Jo, Pyt! _Han_ kan endnu blive inspireret og gjøre et
  Galleribillede, og Fru Ragna -- ja, _hun_ kan gjøre, _hvad_ det skal
  være! -- Og Lieutenanten og hans bedaarende lille Kjæreste -- den
  sunde Ungdom, som ethvert Samfunds Fremtid skal bygges paa -- de skal
  jo først til at begynde! Selv Terndrup kan der saamænd ovre i
  Tredækkernes Land være forbeholdt de mærkeligste Oplevelser -- det er
  kun _Byens_ Saga, han gaaer ud af, ikke Aarhundredets! -- Ja, vi
  _skal_ vel ned!"
  
  -- Berner gaaer forrest. -- "Giv mig Deres Haand," siger han til
  Holst, "her er mørkt, og jeg er dog mere husvant end De!"
  
  "Den ny Tid støtter sig til den gamle," svarer Holst, "og det er
  _det_, den skal, for saa bryder vi da ikke med Traditionen!"
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Terndrup staaer endnu deroppe og seer sig omkring -- det er jo
  tyve Aar af sit Liv, han tager Afsked med.
  
  Den dæmpede Støi fra Gaderne nedenunder -- et sammenstemt Kor af
  Raslen og Klirren, Rumlen og Raaben -- lyder op til ham, i Øieblikke
  stærkere, i Øieblikke svagere -- snart skal han slet ikke mere høre
  den, _han_ drager bort, Andre kommer til.
  
  Dueflokken slaaer et Slag over de nærmeste røde Tage, løfter og
  sænker sig og bliver borte for Øiet, borte i Soltaagen, som dirrer
  over den store By.
  
         *       *       *       *       *
  
  Og saa gaaer ogsaa Terndrup ned forat drage til sine Fædres Land og
  _der_ bruge de Patroner, som Vorherre endnu maatte have bestemt for
  ham.
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg