text: VAND- OG STENHØJSPLANTER EN VEJLEDNING FOR HAVEVENNER
  
  
  MED BIDRAG AF
  
  Overgartner _Jens K. Jørgensen_
  
  Botanisk gartner _Axel Lange_
  
  Havebrugskandidat _Andreas Madsen_
  
  
  UNDER REDAKTION AF
  
  _G. N. Brandt_
  
  
  
  [Denne tekst er baseret på udgaven udgivet i København, 1917]
  
  
  
  
  
  
  INDHOLDSFORTEGNELSE
  
  
  
  VAND- OG STENHØJSPLANTERNES ANVENDELSE
  
  VAND- OG MOSEPLANTERNES KULTUR af _Jens K. Jørgensen_
  
  STENHØJSPLANTERNES KULTUR af _Axel Lange_
  
  DEN DANSKE FLORAS VAND- OG STENHØJSPLANTER af _Andreas Madsen_
  
  UDVALG AF VAND- OG MOSEPLANTER af _Axel Lange_
  
  UDVALG AF STENHØJSPLANTER af _Axel Lange_
  
  
  [Illustration: Fig. 1. Plantning at Vand- og Moseplanter langs en
  Bæk i en engelsk Have.]
  
  [Illustration: Fig. 2. Yndefuld Beplantning af en Søbred.
  (Kolding Planteskole).]
  
  
  
  
  
  VAND- OG STENHØJSPLANTERNES ANVENDELSE
  
  
  
  Det kan synes urimeligt at samle netop disse to Samfund af
  Haveplanter i eet Bind. Ingen botanisk, hverken systematisk
  eller biologisk Lighed knytter dem sammen, ingen gartnerisk
  Kulturmethode, ingen fælles Vækstbetingelser, tværtimod, de
  stiller diametralt modsatte Krav til Livet; det fysiske Milieu,
  der er Vækst og Trivsel for den ene Part, er Død og Fordærv for
  den anden. Det, disse Planter har tilfælles, og som berettiger
  til at behandle dem i samme Bind er det, at de mellem Havefolk
  har de samme Venner. Man kan være sikker paa, at den, der dyrker
  og samler paa Vandplanter, ogsaa er interesseret i
  Stenhøjsplanter og omvendt. Disse to Slags Planter stiller nemlig
  lidt særlige Krav til deres Dyrkere og Beundrere, ikke alene hvad
  det rent gartnerisk-tekniske angaar, men navnlig med Hensyn til
  Evne til at forstaa de levende Planters særlige Skønhed. Det
  disse ofte ikke særlig anseelige Planter byder paa er nemlig ikke
  saa meget en Skønhed i Former og Farver, men snarere den Skønhed,
  der ligger i selve Væksten. Det er Skønheden i det vegetative
  Liv, der er fælles for disse to Grupper, hvad enten den viser sig
  i Vandplanternes overdaadige Frodighed eller i en lille graa
  Sedums energiske Kamp om Pladsen paa Stenens Solside. Det er
  langt fra alle Blomstervenner, der har Sans for denne Side af
  Sagen; for mange ivrige Beundrere af Blomsterpragt er
  Plantelivets egentlige Skønhed en lukket Bog, og de ser kun
  Ukrudt, hvor de rigtige Plantevenner ser Værdier, som de ikke
  ønsker at bytte med et helt Udstillingsvindue af Pragtblomster.
  I enhver Plantes Vækst indeholdes en Fortælling. Hos nogle af de
  pragtfuldeste f. Eks. Azalea, Amaryllis, Georginer, Pelargonier
  og mange andre er denne Vækstens Fortælling ret triviel og
  kedelig, men hos Vand- og Stenhøjsplanterne er den derimod
  ualmindelig mangfoldig og morsom. Denne fælles Egenskab, denne
  fælles Karakter, der gør, at Vand- og Stenhøjsplanterne har de
  samme Venner, gør ogsaa, at de maa anvendes paa samme Maade,
  nemlig saadan, at de specielle Skønhedsværdier, som disse Planter
  rummer, kommer til deres Ret.
  
  [Illustration: Fig. 3, Stenhøjsplanter i lige Bede belagte med
  Faxekalkstensskærver. Smaagræsset mellem Fliserne er kommen i
  løbet af 3 Aar. (Hellerup Strandpark).]
  
  [Illustration: Fig. 4. Engelsk Hus med urimeligt overplantet
  Fliseterrasse. Selvsaaede Planter, som mellem Fliserne paa Fig. 3
  er tilstrækkelig "Fugeplantning" i saadanne Tilfælde.]
  
  Der er, som alle ved, to stærkt afvigende, for ikke at sige helt
  modsatte Maader at anvende Planter paa, to Maader, som man med et
  Par gamle og daarligt dækkende Navne har kaldt den
  "architektoniske" og den "landskabelige". Det, der karakteriserer
  disse to Beplantningsmaader, er hverken noget egentligt
  architektonisk eller noget landskabeligt, derimod snarere det, at
  Plantningen i det ene Tilfælde skal have Karakteren af det
  _plantede_, i det andet af det _voksede_. Som typisk for Planter,
  der bedst behandles paa den første Maade, kan nævnes Roser, ikke
  mindst stammede, Tulipaner, Stokroser og næsten alle Slags
  Udplantningsplanter, og som typiske for det modsatte
  Beplantningsprincip kan man tage alle--bogstaveligt talt
  alle--Vand- og Stenhøjsplanter. Ingen af dem egner sig til at
  staa paa Rad, de maa absolut anvendes "landskabeligt". Dermed
  menes ikke, at de ikke kan anvendes i regelmæssige,
  architektoniske Havepartier; men selve Plantningen maa ikke være
  regelmæssig, den maa under alle Omstændigheder forblive
  "naturlig".
  
  [Illustration: Fig. 5. Vadestene over et beplantet Vandhul.]
  
  Rammen om Plantninger behøver ingenlunde at være landskabelig;
  tværtimod er den Brydning, mellem Natur og Kunst, mellem
  organisk og uorganisk, mellem løst og fast, blødt og
  haardt, mellem vokset og bygget, som opstaar ved Blanding af
  Architektur og naturlig Plantning er et af den moderne engelske
  Havekunsts om ikke mest kunstneriske saa dog mest populære
  Virkemidler, der iøvrigt nu ofte anvendes udover enhver fornuftig
  Grænse. Se Figur 4.
  
  [Illustration: Fig. 6. Flade Trædesten mellem Pudeplanter er
  praktisk og forlener Stenpartiet med en yderligere Charme.]
  
  Naar man skal angive, hvorledes Vand- og Stenhøjsplanterne skal
  anvendes for at komme til deres Ret, maa man altsaa henvise til
  den landskabelige Plantning, til den, der til en vis Grad
  efterligner den naturlige Voksemaade, som den eneste mulige, og
  man maa tilføje, at det at plante paa den Maade kan ikke læres
  af en Bog; Billeder kan hjælpe lidt, hvorfor der ogsaa er samlet
  saa mange, maaske overfladisk betragtet ensartede Billeder af
  naturlige Plantninger i denne Bog. Skriftlige Angivelser duer
  ikke. Vil man indfange noget af Naturens Ynde i sin Have, maa
  man selv ud og se, hvorledes Planterne trænges om Pladsen ude i
  det fri og saa plante derefter. Det er heller ikke saa svært,
  hvis der da ikke stilles for store Fordringer. Naar man kender
  sine Planter og deres Behov grundigt, saaledes at der vælges dem
  velegnede Pladser, saa trives de og finder sig til Rette mellem
  hverandre; det uligevægtige Præg forsvinder og afløses af den
  eftertragtede, men direkte uefterlignelige Naturlighed. De Fejl,
  der hefter ved den menneskelige Del af Arbejdet: Plantningen,
  dækkes og udsones ret snart af den ufejlbarlige Ynde, der følger
  med Naturens Del af Arbejdet: Væksten.
  
  [Illustration: Fig. 7. En "Grøft" i en Have ved Kbhn. Plantet i
  Maj, fotograferet i August s. A.]
  
  Det er betydeligt sværere at forme Rammen, selve det Haveparti,
  hvor man vil dyrke Vand- og Stenhøjsplanter. Her faar man nemlig
  ikke saa hurtig og saa afgørende en Hjælp af Væksten; paa dette
  Punkt vil de menneskelige Fejltagelser ikke saa let kunne dækkes.
  
  Der kan imidlertid lige saa lidt som ved Plantningen gives nogen
  almindelig Forskrift, ja, endnu mindre, eftersom Planterne og
  deres Egenskaber dog uforandret er de samme, medens næsten hver
  Plet Have har sine særlige Forhold, der maa tages i Betragtning.
  En Ting maa man bestemt fraraade, nemlig Forsøget paa uden
  virkelig dygtig Hjælp at forme noget egentligt architektonisk
  Arrangement. Forf. har aldrig set nogen Amatør slippe godt
  derfra. Vil man lave sig et Bassin, der skal være til Pryd i
  Haven, saa maa man ogsaa bekoste kunstnerisk Bistand og smukt
  Materiale i fagmæssig Udførelse; thi et Bassin har ikke det
  naturlige Kærs Bredder, hvis Plantevækst kan væve en dækkende
  Kærlighedens Kaabe over Formenes Synder.
  
  [Illustration: Fig. 8. Snit af "Grøften" Fig. 7. Bredden foroven
  er ca. 4 Meter.]
  
  Derfor vil den Haveven, der selv vil være med at forme sin
  Have- og for saadanne er denne Bog skrevet--i Reglen staa sig
  ved til sin Samling af Vand- og Stenhøjsplanter at vælge et
  landskabeligt Arrangement ikke alene, hvad der som nævnt er
  selvfølgeligt, af selve Beplantningen, men ogsaa af Rammen derom,
  af selve den paagældende Del af Haven. Dette er imidlertid
  vanskeligt at realisere tilfredsstillende. Opgaven, der stilles,
  er i Virkeligheden den samme næsten uløselige, der stilles
  Musæumsmanden, der skal bringe alle sine Skatte til deres Ret og
  dog søge at faa et tiltalende Hele ud deraf, og Resultatet er da
  ogsaa i Reglen det samme: Genstandenes respektive Planternes
  Mangfoldighed skaber den Uro og Smaatskaarenhed, der i lige Grad
  kendetegner Musæumsstuen og det lille Vand- eller Stenhøjsparti
  sammenlignet med Tingenes eller Planternes naturlige
  Opholdssteder. Selv de bedst arrangerede mindre Havepartier af
  denne Art savner--hvad enhver vil kunne overbevise sig om ved at
  gennemse denne Bogs Billeder--den simple Ro og Skønhed, som
  præger Naturen og ofte ogsaa større Anlæg med faa Plantearter.
  Interessen for selve Havens Udformning og Interessen for Planter,
  især naar den lægger sig for Dagen som Samlermani, er og bliver
  modstridende. Dette Modsætningsforhold kan ikke hæves; men naar
  Amatøren kender det og er klar derover, kan der dog gøres en hel
  Del for at skaffe lidt Ro i Planternes Ordning og i Havepartiets
  Udformning.
  
  Positive Angivelser af, hvorledes Vand- eller Stenhøjspartiet
  skal udformes og indføjes i Haveplanen kan ikke gives; her gælder
  det samme Raad som vedrørende Tilplantningen: Gaa ud og se dig
  om, ikke saa gerne i Naboens Have, men ude i det fri, se hvordan
  et lille Vandhul i en Eng er formet, eller hvordan de bevoksede
  Bredder af en Bæk ser ud, og form saa Haven over en eller anden
  Idé. Det gælder blot om at holde sig Opgaven klar; denne er ikke
  at efterligne Naturen, men--i vort Tilfælde--at skaffe
  naturlignende Voksepladser til Planterne, for at disse kan trives
  og faa Lejlighed til at udfolde deres Vækstejendommeligheder.
  
  Læseren vil maaske bebrejde Forf., at han i en Artikel med
  Overskrift: Vand- og Stenhøjsplanternes Anvendelse kun giver det
  Raad at danne Haven og beplante den efter Naturens Forbillede,
  og ellers overlader den skuffede Haveamatør til sit eget Studium
  af Naturen, kun udrustet med de negative Oplysninger, at Opgaven
  er vanskelig, og at der ikke kan gives almindelige Regler for
  dens Løsning.
  
  [Illustration: Fig. 9. Beplantet Kampestensdige, ca. 1 Meter
  højt. (Brostrøms Planteskole, Viborg)]
  
  Til Imødegaaelse af en saadan Bebrejdelse skal nedenfor anføres
  et Par "lette Eksempler" paa Udformning af et Vand- og
  Moseplanteparti og paa en Anvendelse af Stenhøjsplanter, et Par
  Eksempler, der selv om de naturligvis ikke direkte bør overføres
  til andre Forhold end de, hvorunder de er skabte, dog maaske kan
  hjælpe en og anden Haveven lidt paa Gled.
  
  Ved samme Lejlighed kan der maaske slaas til Lyd for en af
  Forf.s Yndlingstanker, nemlig Anvendelsen af "Kulturlandskabet"
  som Motiv, som Forbillede for Udformningen af visse Dele af Haven.
  
  [Illustration: Fig. 10. Dige af Smaa Sten i en Have ved Kbhn. Et
  Aar efter Tilplantningen.]
  
  Enhver landskabelig Beplantningsplan har sit Forbillede, og
  gennem mange Aar har det udelukkende været den rene, vanskeligt
  efterlignelige Natur, der har ydet saadanne. Man har her overset
  det, man kunde kalde "Kulturlandskabet" og væsentligt kun
  beskæftiget sig med den "rigtige" Naturs Skønhed, som man
  efterlignede i haabløs Iver. Vor Generation ser anderledes
  derpaa; den søger at bevare Kristianshavns Vold og kan ikke
  rigtig forstaa, at vore Fædre byttede Voldenes og Voldgravenes
  pragtfulde Kulturlandskab med Ørstedsparkens Efterligning af
  "rigtig" Natur; og den kommende Generation vil rimeligvis
  bebrejde os, at Fælledernes allékransede, solfyldte Græssletter
  blev skaaret op til brede Vejkurver og Smaakrat for at danne et
  "Landskab". I 1700 Tallet saa man netop en stor Værdi i Sporet
  af Kultur midt i Naturen, ogsaa i den imiterede. Gravskrifterne,
  Eremithytterne, Ruinerne, Schæferierne o.s.v. var skabt af denne
  Følelse. Og man havde ganske Ret. Sporet af Menneskets Haand
  giver kun Naturen endnu en Charme. Og det er kun rimeligt at
  benytte den i landskabelige Havepartier. Enhver kan se, at
  Vadestenene paa Fig. 5 og Trædestenene Fig. 6 netop forøger
  Værdien af de ellers rent landskabelige Anlæg betydeligt. Det
  samme kan en Planke over en Bæk, eller en Stente i et Hegn gøre.
  Man kan imidlertid gaa et Skridt videre og under visse Forhold
  bruge selve Menneskeværket som Motiv for Havens Udformning d.v.s.
  man kan f. Eks. under tilstrækkelig store Forhold--skabe
  Voldgraven og Kanalen for at give Plads til deres særlige
  Vegetation; eller man kan efterligne og idealisere den vilde
  uklippede Hæk, saaledes som den hegner de fynske Biveje og deri
  faa plantet en Del af vore nye smukke Buske, som det ellers er
  besværligt at finde fornuftig Plads til i architektoniske saavel
  som i landskabelige Havepartier. Man kan--for at naa tilbage til
  vort Emne--til Vand- og Sumpplanterne bruge Engrenden eller
  _Grøften_ og til Stenhøjsplanterne det gamle danske _Stendige_
  som Beplantningsmotiv.
  
  [Illustration: Fig. 11. Snit af et Dige som det paa Fig. 9 og 10
  viste paa flad Grund og ved terrasseret Grund.]
  
  Den Grøft, som Fig. 7 og 8 viser, er ca. 4 m bred foroven og er
  støbt i let armeret Beton. Den er egentlig kun et langagtigt
  Bassin med stillestaaende Vand, og naar der i Enderne er indstøbt
  et 18 Tommers Drænrør, er det kun en Variation af det gamle
  landskabsgartneriske Kneb, der skjulte Havegangens eller Søens
  Afslutning; der skal altid være lidt tilovers til Fantasien.
  Disse mørke, kølige Huller har forøvrigt vist sig at være yndede
  Opholdssteder for Guldfiskene. Skønt Forf. ikke har særligt
  Kendskab til disse, skal dog her til Fordel for dem, der har
  endnu mindre, meddeles, at Fiskene ikke maa sættes ud, før Vandet
  gennem længere Henstaaen er blevet helt blødt. Frisk Kommunevand
  er ligefrem Gift for dem. Hvis man ikke kan overvintre disse Fisk
  i et koldt Drivhus, kan de til Nød overvintre i en Kælder; men de
  har dog sikkert bedst i at blive ude; men i saa Fald maa man
  naturligvis paase, at Vandet ikke bundfryser. Dette forhindrer
  man bedst ved, naar det er frosset en god Tomme, da at dække Isen
  med Løv eller Tang og maaske yderligere ved at tømme noget Vand
  af, saaledes at der dannes et isolerende Luftlag mellem Isen og
  Vandet. En Vaage maa naturligvis daglig befries for Is.
  
  
  [Illustration: Fig. 12. Højt Stendige af smaa Kampesten.]
  
  Vandplanterne plantes, som Tegningen viser, mellem Cementmuren
  og Bræddevæggen, og enkelte plantes i Kasser nede i Vandet. Det
  gælder om at have Plantepladser med forskellig Vandstand efter
  de enkelte Arters Krav. Mosebedene, som man ellers ofte danner
  saaledes, at de kan oversvømmes med Vand fra el tilstødende
  Bassin, faar her ved denne Grøft deres Fugtighed fra neden
  gennem de løse Mursten. Moseplanterne kommer derved til at staa
  med Tæerne i Vand, hvad der passer dem bedst. Ved samme
  Anordning opnaas ogsaa Plantepladser af lidt forskellig
  Karakter. Mursten, Brædder og Beton dækkes let af Vegetationen.
  Det samme gælder de Bræddestumper og Sten, som man maa anbringe
  for i Begyndelsen at holde paa den stærkt skraanende Jord; senere
  væver Rødderne et Net, der snart skal holde den fra at skride.
  Væksten hos Vand- og Moseplanter er i det Hele overordentlig
  hurtig; den afbildede Grøft blev saaledes plantet sidst i Maj, og
  Billedet er taget i August samme Aar. Med Hensyn til Udførelsen
  skal man være forsigtig med at stole paa Tætheden af andet end
  god Beton med ordentligt Pudslag i selve Vandbeholderen;
  Mosebedenes Vægge kan derimod nok være af ringere Beton uden Puds,
  idet Tætheden her jo ikke er saa nødvendig, end ikke altid
  ønskelig. Der maa forudses Overløb, idet en Regnperiode paa Grund
  af Grøftens Form ellers lader Vandet stige for meget.
  Vandtilførslen maa være bekvem, da ikke alene Vandfladen fordamper
  meget Vand, men ogsaa de store graadige Planter paa Grøftens Sider
  tærer utroligt af Vandbeholdningen. Bunden kan naturligvis dannes
  af Brolægning, der løbes ud med tynd Cement, men er da udsat for
  at knække. De meget anbefalede Arrangementer med æltet Ler er set
  mislykkede til den Grad og saa ofte, at man til et mindre Anlæg
  ligefrem maa fraraade dem.
  
  [Illustration: Fig. 13. Beplantet Kalkstensmur ved Knuthenborg.]
  
  
         *       *       *       *       *
  
  [Illustration: Fig. 14. Detail af Muren Fig. 13. andet Aar efter
  Tilplantningen.]
  
  For et Par Aar siden gjorde Forf. i Bogen "Stauder" opmærksom
  paa Stendiget som Stenhøj. Naar undtages Bornholm findes der jo
  i Virkeligheden ikke andre naturlige danske Forbilleder for
  Vokseplads til Stenhøjsplanter, og der findes da heller ikke
  væsentlig andre Sten end de runde Kampesten, hvoraf ingen
  Stenhave let lader sig danne. Den klippeagtige, lagvise, i
  Reglen skraatstillede, geologiske Ordning af Stenene, der med
  sine stadig genopdukkende, ensartede Skraalinier bringer
  Sammenhæng mellem Stenene og lidt Ro i det Hele, kan jo ikke
  efterlignes med vore runde Kampesten. I Stedet for--svarende til
  Vandet--at være den ensartede Baggrund, der overalt føles
  igennem, det beroligende Bindeled mellem Blomsternes brogede,
  mangeformede Mylder, saa virker vore Kampesten netop spredende
  ved deres Uensartethed i Farve og Form og Mangel paa Sammenhæng.
  Der skal i hvert Fald en svær Øvelse til at faa andet end Uro ud
  deraf. Vor Skønhedssans er jo ikke saa udviklet som Japanernes,
  der i de enkelte Stenes Variationer i Farve og Form ser lige saa
  meget, som vi i de enkelte Planters tilsvarende Variationer.
  
  [Illustration: Fig. 15. Beplantet lav Murstensmur.]
  
  Derfor anbefales Kampestensdiget til Amatørens Forsøg. Det
  smukke Billede Fig. 9 viser et Dige i Udkanten af en Lund. Det
  blev bygget i 1910. Planterne blev plantet samtidig, hvad der er
  nødvendigt, naar det drejer sig om saa store Sten. Fig. 10
  viser, hvorledes man kan hjælpe sig med ret smaa Sten. Det
  vedføjede Snit viser, hvorledes Stenene sættes; det er ganske
  lige til. For at Regnvandet ikke skal løbe af, men snarere fanges
  ind i Jordkærnen, sættes Stenene lidt paa skraa, og saaledes at
  Fugerne fanger Vandet. Stenene skal dels af Hensyn til Udseendet
  og dels for at opnaa større Modstandsdygtighed overfor
  Frostangreb helst ligge ned, og enkelte bør stikkes dybt ind i
  Jordkærnen, hvad der ogsaa vanskeliggør Frosten at løsne
  Stensætningen. Muldjorden bør stampes meget tæt, og ved
  Plantningen maa Planterne stikkes langt ind; de skal nok finde
  ud, naar de blot skimter Lyset.
  
  [Illustration: Fig. 16. Beplantet høj Murstensmur.]
  
  Billederne Fig. 13 og 14 viser en beplantet Mur i Knuthenborg
  Park og Fig. 15 og 16 viser Beplantningen af Murstensmure (uden
  Mørtel). I Princippet er det naturligvis det samme som Diget;
  kun at man skal sikre sig end mere mod Frosten. De allerbedste
  Plantemure dannes af flade Klippesten, der f. Eks. i Sverrig
  kan anvendes uden alt for store Omkostninger; men det har jo
  mindre Interesse for en dansk Amatør.
  
  [Illustration: Fig. 17. Vandplanter dyrkede i en Balje i en Have
  i Brønshøj.]
  
  Man maa nu ikke tro, at Dyrkningen af Vand- og Stenhøjsplanter
  kun er for Velhavere. I Virkeligheden gør den ringe Plads, som
  disse Planter kan nøjes med, dem netop til den lille Haves
  Planter. Et lille Stykke Mur er der Plads til i enhver Have, og
  lidt Vand kan i Reglen ogsaa skaffes med lidt Opfindsomhed. Det
  mest beundringsværdige, Forf. har set i den Retning, er den lille
  Have i Brønshøj, hvor de to Billeder Fig. 17 og 18 er tagne. Det
  hele bestaar af et Par gamle, nedgravede Baljer med nogle Sten
  omkring. Og i denne Slat Vand dyrker Ejeren en hel Flora af
  danske Vandplanter, derunder, som det ses, Aakander og Dunhammer.
  Guldfisk mangler selvfølgelig ikke. Disse bliver flyttede ind i
  en Kælder og lever i en Tiliter-flaske om Vinteren, og hvert Aar
  den 1ste April sat ud igen. Derimod bliver Planterne ude, de
  dækkes aldrig, men bundfryser hver Vinter. Baade Fisk og Planter
  trives brilliant.
  
  [Illustration: Fig. 18. En Aakande i Blomst i en Balje i en Have
  i Brønshøj.]
  
  [Illustration: Fra en engelsk Villahave, der med Rette er berømt
  som noget af det smukkeste, der i nyere Tid er frembragt paa
  dette Omraade. Kanalen er ca. 50 ctm, bred.]
  
  Man fristes saa ofte, navnlig siden de dyre Vand- og Stenhaver
  med Bassiner, Fliser o.s.v. er komne paa Moden, til at anse det
  hele for et Pengespørgsmaal; men denne lille Have i Brønshøj, der
  er lavet ganske uden Udgift, viser Sagen, som den er: Ejerens
  Interesse er det eneste væsentlige, og Pengene kan kun delvis og
  kun for et Stykke Tid gøre denne den vigtigste Faktor undværlig.
  En Have, og da ganske særlig en Vand- eller Stenhave er ikke som
  et Spisestuemøblement, som man kan lade tegne, udføre og stille
  op, og derved er det færdigt. En Have er aldrig færdig, den er et
  levende Væsen, der kræver sin Beskytters stadige Aarvaagenhed og
  stadige Arbejde. Er man ikke sikker paa at kunne yde et saadant,
  skal man ikke af Begejstring for de smukke Billeder i Studio og
  i de engelske Havebøger, som man snart ser i ethvert Hjem, lade
  sig forlede til større Anlæg, end man kan magte, thi:
  
  "... such gardens are not made
  By singing "Oh, how beautiful!" and sitting in the shade."
  G. N. B.
  
  [Illustration: Fra Havebrugsskolen Vilvordes Dam.]
  
  [Illustration: Fig. 19. Kanalen i Haven ved Orebygaard. Langs
  Kanten er plantet forskellige Irisarter.]
  
  
  
  
  
  VAND- OG MOSEPLANTERNES KULTUR
  
  
  
  af _Jens K. Jørgensen_.
  
  
  Før der kan tales om disse Planters Kultur og Anvendelse i
  haven, vil det være nødvendigt at sige nogle faa Ord om deres
  Fremtræden ude i den fri Natur. Kun ved at drage Lære af, hvad
  man der har for Øje, kan man gøre sig Haab om at skabe noget
  endnu pragtfuldere end det, Naturen selv er i Stand til at
  frembringe. Man maa gaa i Lære hos Naturen og have Øjet aabent for
  dens særegne Skønhed og Luner, uden dette arbejder man forgæves.
  
  [Illustration: Fig. 20. Regelmæssigt Bassin, kantet at Dianthus
  cæsius. Billedet er taget ved et af H. M. Dronningens besøg i Det
  kgl. danske Haveselskabs Have.]
  
  Søger man nu at komme til Klarhed over det Spørgsmaal: hvori
  bestaar det Trylleri, der hviler over den blomstrende Eng, den
  stille Aa, der bugtende sig frem mellem Pil og Ellekrat langsomt
  glider mod Havet, det sorte, stillestaaende Vand i gamle,
  bundløse Tørvegrave, den flade Søbred med sin hviskende Skov af
  Tagrør og Dunhammer eller det smilende Kær med sine Smaaøer af
  Star og Siv og Pindsvineknop, saa ser man, at der over dem alle
  trods al Forskel er noget, der er fælles, noget yndigt, blidt og
  samtidig hemmelighedsfuldt og dragende. Og det er ikke saa
  underligt, thi selv et ganske lille Vandhul kan være som en hel
  lille Verden. Nede i Vandet mellem sælsomme, fine Planter bevæger
  sig sælsomme Dyr, lydløst glider de ud og ind i de glasgrønne,
  hemmelighedsfulde Skove. Hen over Vandfladen løber travle
  Insekter i hurtigt Jag og forvandler den blanke Flade til et
  bølgende Moiré, og fra Bred til Bred farer som sitrende
  Lysstraaler skinnende Guldsmede og staalblaa Nymfer, der af og
  til afbrydes i deres sorgløse Elskovsleg af forslugne Karusser.
  Der er et myldrende Liv baade over og under Vandet, der er Kamp
  og Elskov, Skønhed og Livsglæde, Død og Undergang, det er en hel
  Verden, der lever og lider. Men naar Solen gaar til Hvile, naar
  Mosekonen i den lyse Sommernat brygger sin koglende Drik, der
  dufter af Mynte og Mjødurt, og Skarntydernes hvide Blomsterfraade
  lyser gennem Taagen, naar St. Hans-ormen med sin Lygte søger
  efter sin Elskede i den vildsomme Skov af Græs og Blomster, mens
  Nattergalen synger, da blotter Engen sin Sjæl, viser sig i hele
  sin tryllende Pragt for den, der tør gaa ind i Taagen.
  
  [Illustration: Fig. 21. Bassin uden Plantning--en engelsk Have.]
  
  Ethvert andet Blomsterarrangement, selv det største og smukkeste,
  er og bliver aldrig andet end en Samling Blomster, men Vandhaven
  er som en hel lille Verden, og det er dette, der er Aarsag til,
  at den virker mere levende og rigt end nogen anden Del af Haven.
  Og saa den Yppighed, der er over alle Vandplanter, den saftige
  Friskhed og næsten tropiske Frodighed, der ellers er saa sjælden
  i vor Flora. Ja, selv naar Havens andre Blomster er ved at opgive
  Ævred og staa trætte og tørstige i den brændende Sommersol, saa
  svulmer alle Vandhavens Blomster af Sundhed og Velvære. Det er,
  som der staar i Folkevisen: "Den Sommer og den Eng saa vel kunne sammen".
  
  
  
  
  _De regelmæssige Bassiner_.
  
  [Illustration: Fig. 22. Dammene i Villa d'Este's Have.]
  
  I de gamle, regelmæssige Haver spillede Vandet en stor Rolle, og
  de legende Springvand, de brusende Kaskader og stille Damme og
  Kanaler har sikkert været disse Havers største Tiltrækning, uden
  hvilke de trods deres Statuer, Løvværk og kunstigt klippede
  Træer vilde have gjort et saare dødt og kedeligt indtryk. Vandet
  i de gamle Haver havde det Formaal at bringe Liv og Dybde ind i
  Anlæget; de stille Bassiner og Kanaler skulde virke som et
  Spejl, hvori Himlen og den omgivende Herlighed kunde spejle sig.
  Disse gamle Haver har dog sikkert, da de var nye, ikke virket nær
  saa imponerende, som de Rester, vi har tilbage af disse
  storslaaede Anlæg, lader formode.
  
  I den moderne Have, hvor den gamle Havekunst er ligesom vendt
  tilbage i rigere og mere levende Former, spiller Vandet atter en
  stor Rolle men ikke som et Spejl, der henter sit Indhold fra
  Omgivelserne, men i sig selv rummende de dejligste Blomster, ikke
  et uvirkeligt Spejlbillede men et levende Maleri.
  
  [Illustration: Fig. 23. Bassin i Villa "Rosenhøj"s Have i Vedbæk.
  (Havearchitekt E. Erstad-Jørgensen).]
  
  Det er Nutidens Krav om Blomsterpragt, der har skabt dette
  Arrangement, og denne ny Smagsretning har fundet rigelig Næring
  ved Indførselen af en Mængde dejlige Vandplanter, samtidig med
  at den har aabnet vore Øjne for mange af vore vilde Planters
  Skønhed og Anvendelighed. Det var dog særlig Fremkomsten af de
  pragtfulde Aakandehybrider, der henledede Opmærksomheden paa
  Vandplanterne. Disse er mellem Vandplanterne, hvad Roserne er
  mellem Havens øvrige Blomster, deres Skønhed er saa
  iøjnefaldende, at mange Blomsterelskere lod grave Bassiner og
  indrettede sig Vandhaver alene for at komme i Besiddelse af disse
  pragtfulde Planter. Det kan heller ikke nægtes, at hele
  Vandhavens øvrige Plantearrangement, hvor smukt dette end kan
  være, hvor rigt, hvor yppigt, hvor fint og yndefuldt, er det dog
  kun som en Indfatning om de dejlige Aakander. Men de klæder
  hinanden godt, ved Siden af Aakandernes tunge, pompøse Pragt
  bliver alle de andre Engens fine Blomster endnu finere og mere
  gratiøse, og som de samler sig der langs Bredden: Forglemmigej og
  Ranunkler, Spiræa og Iris, Bukkeblad og Trævlekrone, Hjertegræs
  og Engblommer, danner de en vidunderlig Ramme om et vidunderligt
  Billede.
  
  De regelmæssige Vandbassiner i de gamle Haver er undertiden
  stensatte, tættede med Kalk eller Blaaler, kun sjældent murede.
  Som Regel er de kun udgravede og tættede med et Lag Ler, der saa
  atter er dækket med et Lag Jord eller Grus, og hvor Jorden ikke
  er alt for løs og Beliggenheden alt for uheldig, vil et saadant
  primitivt Bassin som Regel kunne holde Vandet uden alt for stor
  Tilførsel. Men det bør dog altid have baade et Tilløb og et
  Afløb, thi selv om en ensartet Vandstand ikke er absolut
  nødvendig, saa er det dog uheldigt, naar denne varierer alt for
  stærkt.
  
  [Illustration: Fig. 24. Aakandebassin i Villa "Birkeborg"s Have i
  Skodsborg. (Havearchitekt E. Erstad-Jørgensen).]
  
  Ved Anlæget af nye Vandbassiner vil man som Regel støbe disse af
  Cement, det vil være det sikreste, og ved Indlæg af Jerntraad og
  Rundjern behøver Støbelaget ikke at være overdrevent tykt. Er
  Bunden nogenlunde tæt og Bassinet meget stort, kan man ligesom i
  de gamle Vandbassiner nøjes med at støbe Siderne eller mure dem
  op af Klinker, dække Bunden med et Lag Blaaler og oven paa dette
  lægge Grus eller Brolægning.
  
  Et Bassin, som anlægges til Vandplanter, bør altid ligge i fuld
  Sol. I Skygge vil man som Regel ingen Glæde have af Vandplanter,
  Vandet er her for koldt, Planterne faar en svag og sygelig
  Vækst, og et saadant Bassin vil i Reglen ogsaa være smukkest
  uden Planter.
  
  [Illustration: Fig. 25. Aakandebassin i et Stenhøjsanlæg.]
  
  [Illustration: Fig. 26. Aakandebassin, omgivet af beplantede
  Flisegange og Støttemure.]
  
  I nyanlagte Bassiner er det lettest at foretage Beplantningen,
  inden man lukker Vandet ind. Hvis man vil tilplante hele
  Bassinet, dækker man Bunden med ca. 30 cm god, fed Markjord,
  blandet med gammel Kogødning. Vandplanter er meget graadige, man
  kan uden Skade give dem ligesaa megen Gødning som Jord.
  Plantningen foregaar paa den Maade, at man breder Planternes
  Rødder ud over Jorden, dækker dem med et nyt Lag Jord og trykker
  denne godt fast. Naar det hele er tilplantet, dækkes Jorden med
  et Lag groft Grus, og Vandet slippes forsigtigt ind. Som Regel
  vil man dog ikke have hele Bassinet overvokset, og man planter da
  forskellige Planter i Kasser og anbringer dem paa de Steder, man
  synes mest passende. Kasserne til Skeblad, Rumex, Iris og Sødgræs
  behøver ikke at være ret store, disse Planter kræver ikke saa
  megen Næring for at udvikle sig, og de behøver kun at have nogle
  faa cm Vand over sig. Men Aakanderne kan man ikke spise af med
  saa lidt. De kan nok vokse og blomstre i smaa Beholdere, men skal
  de blive rigtig pragtfulde, kræver de megen Næring.
  Plantekasserne maa helst være ca. 1 Meter i Kvadrat og 50 cm
  dybe, og der maa helst være 30--50 cm Vand over Planterne. I
  saadanne Kasser og i kraftig Jord, der hvert Aar delvis maa
  fornyes, vil Aakanderne kunne udvikle sig ligesaa frodigt, som om
  de var frit udplantede. Om de øvrige Vandplanters Kultur er der
  ikke meget at sige, naar de dyrkes i Beholdere. De kræve som
  allerede sagt ikke nær saa megen Næring som Aakanderne, men kan
  ellers plantes i samme Jord som disse. Gammel udluftet Dyndjord
  er fortrinlig til Vandplanter, men det er kun sjældent, at man
  har denne til Raadighed, og at plante i det raa Dynd er der intet
  vundet ved, saa er en fornuftig Blanding af Jord og Gødning langt
  bedre.
  
  [Illustration: Fig. 27. Bassin paa en Fliseterrasse i en engelsk
  Have.]
  
  Hvorledes man skal arrangere Planterne i et Vandbassin, derom er
  det vanskeligt at sige noget bestemt. Som Regel maa de ikke staa
  alt for regelmæssigt, men dette maa rette sig efter Forholdene,
  og der kan ikke gives bestemte Regler.
  
  Der findes en hel Del forskellige tropiske og subtropiske
  Vandplanter, som i Sommertiden kan flyttes fra Drivhuset ud paa
  Friland, som f. Eks. Pontederia, Cyperus, Canna og flere af de
  tropiske Nymphæer, men som Regel har man kun ringe Glæde af
  dette Eksperiment, og man maa helst holde sig til de virkelige
  Frilands-Vandplanter, særlig da disse er fuldt saa kønne som de
  tropiske, og disse let vantrives og faar et blegt og sygeligt
  Udseende, der kun daarligt harmonerer med de frodige Omgivelser.
  
  [Illustration: Fig. 28. Naturlig Randbeplantning om Dammen i Det
  kgl. danske Haveselskabs Have.]
  
  Som nogle af de smukkeste Vandplanter til Dekoration af
  Vandbassiner kan nævnes, foruden Aakanderne, Almindelig Skeblad
  (Alisma plantago). Iris sibirica med Varieteter, den japanske
  Iris (I. Kæmpferi) og den almindelige gule Iris (I. pseudacorus).
  Blaagraa Siv (Juncus glaucus) og enkelte Stargræsser danner
  smukke, dekorative Tuer, som, naar de anbringes frit og
  naturligt, virker overordentlig dekorativt, naar de spejler sig i
  det blanke, stillestaaende Vand. Alle disse Planter er meget
  haardføre og kan taale at staa uden Vand i Vintertiden, medens
  Aakanderne helst maa staa under Vand hele Vinteren. Ogsaa de
  smukke Eng-Kabbelejer (Caltha palustris) kan danne nydelige
  Smaaøer, enten alene eller sammen med Iris, Vand-skræppe (Rumex
  hydrolapathum) eller Star (Carex), og de virker navnlig i
  Foraarstiden overordentlig oplivende med de saftige, grønne Blade
  og skinnende, gule Blomster.
  
  Er Bassinet stort, saaledes at der er Plads til Smaaøer, der kan
  hæve sig op over Vandfladen, da kan disse tilplantes med
  Astilber, Spiræa, Trollius og flere andre Sumpplanter, og man
  faar et langt rigere Blomsterflor, men disse Planter er ikke saa
  kønne efter Afblomstringen som de tidligere nævnte.
  
  [Illustration: Fig. 29. Bredden af en Bæk i Kolding Planteskole,
  den oprindelige i og for sig smukke Vegetation, der nu har
  maattet vige for den Fig. 2 viste. En Sammenligning af de 2
  Billeder, der er tagne omtrent fra samme Sted, giver et Begreb om
  Arbejdet ved den Art plantning.]
  
  Alle de Planter, der skal bruges i disse regelmæssige Bassiner,
  maa dog helst have et sirligt og ordentligt Udseende ogsaa efter
  Afblomstringen, og Plantningen paa saadanne Steder maa derfor
  helst indskrænke sig til nogle faa Planter, hos hvilke disse
  Egenskaber er fremherskende, og man skal helst vælge Planter,
  der ikke forlanger at plantes over Vandet. Det er smukkest, naar
  dette kan undgaas, navnlig i det flade, regelrette Bassin. Langs
  Bassinets Kant kan der plantes forskellige Pudeplanter eller
  Moseplanter, og det afhænger udelukkende af dettes form og
  Beliggenhed, hvad der er det rigtigste og smukkeste.
  
  [Illustration: Fig. 30. Hængepil, det mest karakteristiske Træ til
  Plantning ved Bredden af en Dam.]
  
  I gamle Bassiner vil det ofte være nødvendigt at plante, medens
  de er fyldte med Vand. Dette udføres da paa den Maade, at man
  efter at have undersøgt Dybden laver nogle Plantekasser af
  passende Dimensioner, anbringer dem saa nær som muligt ved
  Vandkanten, fylder dem med Jord, planter dem til og dækker
  Overfladen med Grus eller Smaasten, sænker dem ned i Vandet saa
  varsomt som muligt og langsomt og forsigtigt flaader dem under
  Vandet hen til det Sted, hvor de skal anbringes. Aakanderne kan
  plantes paa samme Maade, men er der Dynd eller naturlig Jordbund
  i Bassinet, maa de helst plantes i store, flade Plantekurve,
  saaledes at Rødderne frit kan brede sig i Søbunden. Er der meget
  Dynd, vokser Aakanderne forbavsende frodigt og kræver ingen
  Gødning, men i Bassiner, der ikke kan tømmes, vil det være
  vanskeligt at holde dem i frodig Vækst, naar de er plantede i
  Kasser, og man ikke kan komme til at plante dem om og tilføre
  dem ny Næring.
  
  [Illustration: Fig. 31. Heracleum (Bjørneklo), ved sin
  Forkærlighed for fugtig Vokseplads og ved sit Ydre en udmærket
  Søbredsplante.]
  
  
  
  
  _Det naturlige Vandparti_.
  
  Medens man ved Anlæget af det regelrette Bassin er bundet af
  architektoniske Hensyn og ogsaa ved Beplantningen maa tage disse
  i Betragtning, har man ved Anlæget af det naturlige Vandparti
  anderledes frie Hænder, og det er egentlig først under denne
  Form, og naar tillige Omgivelserne er smukke og harmoniske, at
  Vandhaven kan udfolde al sin daarende Rigdom og Blomsterpragt.
  Først her kan man fremtrylle noget af den samme Stemning, som
  der møder en ude i Naturen, og som gør denne saa rig og
  fængslende. Intet Sted i Haven kommer man Naturen saa nær som i
  Vandhaven, intet Sted er der en Rigdom, Liv og Frodighed som her.
  Ikke engang Stenhøjen med sin Vrimmel af fine, yndige
  Bjergplanter kan maale sig med Vandhavens saftige Pragt og
  Frodighed.
  
  [Illustration: Fig. 32. Petasites japonicus, japansk Hestehov,
  Søbredsplante til halvskyggede, fugtige, endog sure og sumpede
  Steder.]
  
  Ser man nu paa de Vandpartier, Damme, Smaasøer og Kanaler, der
  findes i saa mange af vore Haver, saa forbavses man over den
  Mangel paa Vegetation, der udmærker disse. Den samme velholdte,
  aandsforladte Kedsommelighed, der ofte præger vore Haver, breder
  sig fra de friserede Plæner, de nyfejede Gange og velrevne
  Busketter ud over den indholdsløse Vandflade, og dog har vi
  Forbilleder nok ude i Naturen, og de fleste Mennesker med en
  Smule Skønhedssans er næppe i Tvivl om, hvad der er smukkest.
  Det er vor ulykkelige Trang til at skulle bringe Orden i alle
  Ting, der fører os paa Afveje. Alt for megen Orden, alt for megen
  Sirlighed kan forjage baade Skønhed og Hygge fra en Have, men
  den behøver ikke at gøre det. Den forstaaende, omsorgsfulde
  Haand efterlader sig intet Spor, det er kun den uforstaaende,
  tankeløse Haand, der sætter Mærker, bringer Forstyrrelse og
  Uorden i Naturens Værk. Den forstaaende Haand tjener Naturen,
  hjælper de svage, uden at skade de stærke, giver enhver sit og
  bruger aldrig Vold.
  
  [Illustration: Fig. 33. Gunnera. Pragtfuld, men kælen, solkær
  Søbredsplante.]
  
  Ved Anlæget af en Vandhave kan der være mange forskellige
  Hensyn, der gør sig gældende. Lettest slipper man fra Arbejdet,
  naar der i Haven findes et naturligt Vandparti, et Engdrag, eller
  der blot er et lavtliggende, fugtigt Sted, der kan anvendes. Ikke
  alene letter dette Arbejdet betydeligt og giver lettere det hele
  Arrangement et naturligt Præg. men det har ogsaa andre Fortrin
  fremfor det ved Kunst frembragte Vandanlæg. Vandhavens hele Form
  maa selvfølgelig rette sig efter de lokale Forhold og være i
  Harmoni med sine Omgivelser. Er det en Dam paa en lavtliggende,
  flad Græsslette eller Plæne, vil det være rettest ikke at give
  den en alt for uregelmæssig Form eller en alt for urolig
  Beplantning, men søge at frembringe noget af den samme Fred og
  Ynde, som der saa ofte er over et Kær eller et Vandhul, saadan
  som man ofte træffer dette ude i Naturen paa lave, fugtige Enge.
  
  [Illustration: Fig. 34. Petasites japonicus i Vandkanten, bagved
  persiske Syrener. (Knuthenborg Park).]
  
  Ude i Vandet kan man plante Aakander og hen imod Bredderne
  enkelte Tuer af Star og Iris, Brudelys (Butomus umbellatus) og
  Siv. Langs Bredden kan der vokse Vand-Calla (Calla palustris),
  Fredløs (Lysimachia nummularia), Engblomme, Trævlekrone (Lychnis
  flos cuculi), Forglemmigej, Abeblomst (Mimulus), Kabbeleje
  (Caltha palustris), Engkarse (Cardamine pratensis), Bukkeblad
  (Menyanthes trifoliata), Ranunkler og hvad man ellers ude i
  Naturen ser vokse paa lignende Steder. Før Plantningen maa
  Jorden langs Bredden være renset for fleraarigt Ukrudt, og er
  der Grønsvær, vil det være klogest at afgrave det øverste
  Spadestik i 1/2-1 Meters Bredde og fylde Udgravningen med god,
  ren Muldjord. Heri planter man saa de ovennævnte Planter og
  andre, der ynder et fugtigt Voksested. Alle disse Planter blandes
  ved Plantningen mellem hverandre uden Plan og Orden, og faar de
  Lov til at vokse, som de lyster, vil de i Løbet af et Par Aar
  danne den dejligste Søbred.
  
  [Illustration: Fig. 35. Rudbeckia maxima, ligesom R. nitida og R.
  laciniata udmærket Søbredsplante under store Forhold.]
  
  [Illustration: Fig. 36. Gynerium argenteum, Pampasgræs, pragtfuld
  Søbredsplante, der maa stilles frit for at komme til sin Ret, og
  maa dækkes omhyggeligt, da den ikke taaler megen Fugtighed i
  Vintertiden.]
  
  En saadan Bred maa helst virke som en fin, lav Bræmme af
  Blomster om Vandspejlet med de pragtfulde Aakander og de
  fine, lette Tuer af Siv og Star. Plejen af en saadan Søbred vil,
  naar den først er tilvokset, kun bestaa deri, at man, naar
  Planterne om Efteraaret er visnede, afskærer dem nogle faa
  Centimeter over Jorden og dækker dem med et Lag velforraadnet,
  gammel Gødning og saa for Resten lader dem skøtte sig selv og
  kæmpe om Pladsen. Enkelte Planter vil efter nogle Aars Forløb
  gaa til Grunde, men andre vil fylde deres Plads, og
  Bevoksningen vil med Aarene blive tættere og tættere. Bliver
  Plantningen efter nogle Aars Forløb gennemvokset af Græs og
  Ukrudt, er der intet andet at gøre end at fjerne det hele, tage
  Planterne op, rense dem omhyggeligt for Græs og Ukrudt, tilføre
  ny Jord og plante paa ny.
  
  [Illustration: Fig. 37. Ligularia macrophylla, en pragtfuld
  Plante med store graablaa "Kaalblade" og gule Blomster, udmærket
  til Søbred.]
  
  Dersom Vandhaven skal anlægges langs en Bæk, der bugter sig frem
  mellem Sten og stejle Skrænter, da kan man ved Hjælp af
  Dæmninger og smaa Udvidelser skabe noget meget smukt, og
  Beplantningen kan her være ganske anderledes righoldig og
  overdaadig end ved Søbredden. Men dersom en saadan Bæk anlægges
  ved Kunst, maa man være forsigtig og ikke gøre det alt for
  vidtløftigt. Disse arrangerede Vandfald og Drypstenshuler af
  Cement er ikke kønne, dog kan en smuk og frodig Bevoksning bøde
  paa mange Smagløsheder. Er det en lige Grøft eller Kanal, man
  skal beplante, vil der, naar denne da ellers er i Harmoni med
  sine Omgivelser, ikke være nogen Grund til at ændre dens Form, en
  lige Grøft kan beplantes meget smukt og virke ligesaa naturligt
  og selvfølgeligt som den mest kunstfærdigt slyngede Bæk.
  
  [Illustration: Fig. 38. Dammen i Det kgl. danske Haveselskabs
  Have med bagved liggende Stenparti.]
  
  Er man fuldstændig frit stillet og kan anlægge sin Vandhave,
  hvor man har Lyst, da vælger man en Plads med smukke, hyggelige
  Omgivelser, hvor der er Sol og Læ, og her giver man saa
  Vandhaven den Form og Udstrækning, som Forholdene tillader. Kan
  den forenes med Stenhøjsanlæget, er det en stor Fordel, de to
  Ting klæder hinanden godt og hører ganske naturligt sammen. Selve
  Udgravningen til Vandet giver man en saa naturlig og fri Form
  som muligt, der maa gerne være lidt Japaneseri med i Spillet.
  Det samme gælder ved Udformningen af Bredderne. Ved Anlæget af
  disse maa man bestandig have de Planter i Tanke, som man vil
  skaffe Plads til, og søge at berede disse saa gunstige
  Voksevilkaar som muligt.
  
  Der maa være ganske flade, lavtliggende Steder til den smukke,
  fyldtblomstrede Engkarse, Cardamine pratensis fl. pl., den fine,
  yndige Trævlekrone, Lychnis flos cuculi fl. pl., den dobbelte
  Kabbeleje, Caltha palustris fl. pl., de smukke, storblomstrede
  Varieteter af Engforglemmigej, Myosotis palustris Graf Waldersee,
  og den nydelige, rigtblomstrende, broncefarvede Abeblomst,
  Mimulus luteus cupreus, og enkelte andre.
  
  [Illustration: Fig. 39. Engelsk Vand- og Stenhave. "... Der maa
  gerne være lidt Japaneseri med i Spillet...."]
  
  Paa lidt højere liggende Terrain vil der være den ideelle Plads
  for de to pragtfulde Primuler, P. japonica og P. pulverulenta.
  Disse to dejlige Planter, som man kun sjældent har Glæde af paa
  Stauderabatter, kan her udvikle sig til en Størrelse og Pragt,
  som er aldeles forbavsende. Ogsaa flere andre Primuler som P.
  sikkimensis, P. frondosa, P. denticulata og P. cashmiriana viser
  sig her at være i Besiddelse af en Livskraft, som man ikke havde
  tiltroet dem. Ja, selv den lille yndige Primula farinosa, som
  ellers vanskeligt lader sig flytte ind ude fra Engen, kan
  trives. Det vil dog være heldigt, om man kan give disse
  Planter noget Tørvejord, men absolut nødvendigt er det ikke. I
  det hele er Vandplanterne ikke fordringsfulde med Hensyn til
  Jorden. Har de blot den rette Grad af Fugtighed og Sol, er de
  som Regel fornøjede.
  
  [Illustration: Fig. 40. Naturlig Plantning, fotograferet ca. 2
  Maaneder efter Plantningen. Kun Brudelysene i Forgrunden er
  ældre. (Fra Kolding Planteskole).]
  
  Saaledes arbejder man videre. Paa et endnu højere liggende
  Terrain skaffer man Plads til Engblommer, Spiræer, Astilber og
  en Mængde andre Planter. Mange Planter vil uden at være
  egentlige Moseplanter trives langt bedre paa en saadan fugtig
  Vokseplads end paa Stauderabatten, hvor de let kommer til at lide
  af Vandmangel. Saadanne Planter som f. Eks. Senecio, Ligularia,
  Staudephlox, Efteraarsasters, Rudbeckia, Helenium, Solidago,
  Eupatorium, Hemerocallis. Funkia og flere andre trives godt paa
  en saadan fugtig Vokseplads og føjer sig smukt og naturligt ind i
  Ensemblet.
  
  [Illustration: Fig. 41. Blomsterkæret i Det kgl. danske
  Haveselskabs Have, set fra Stenhøjen.]
  
  Samtidigt med at man udformer Terrainet og derved søger at skabe
  Voksepladser til de forskellige Planter, maa man ogsaa betænke,
  hvorledes disse vil præsentere sig paa det Sted, man har tiltænkt
  dem. Store, imponerende Planter som Gunnera, Funkia og Senecio
  maa helst kunne ses paa Afstand og spejlende sig i Vandet, smaa,
  fine Blomster maa kunne ses ganske tæt ved.
  
  Gangene maa slynge sig som naturlige Stier, snart maa man være
  helt nede ved Vandet og i Stand til at se ud over dette, snart
  maa de høje frodige Planter lukke sig om en og spærre Udsigten.
  Alt som man vandrer fremad ad de smalle, bugtede Stier, maa
  Billederne skifte og aabenbare nye Skønheder og nye
  Overraskelser. Hertil er det bølgede Terrain saa vel skikket
  foruden det, at det tillige skaffer Plads til en Mængde højst
  forskellige Planter baade Stauder og blomstrende Buske, hvad der
  er en stor Fordel, thi Vandhavens Omgivelser kan ikke blive for
  rige og overdaadige, og alt hvad der er af store, pragtfulde
  Stauder, som det ellers kan være vanskeligt at faa anbragte, kan
  her finde Anvendelse. Denne fri Plantning omkring Vandhaven kan
  være meget smuk, og det er en taknemmelig Maade at arrangere
  Stauder paa.
  
  Ude i Vandet, der helst maa have en Dybde af 1 Meter eller lidt
  mindre, laver man langs Bredderne smaa Øer og Halvøer, som
  beplantes med Siv, Iris, Pilblad (Sagittaria), Brudelys og Star.
  Ud fra Bredden breder sig Bukkeblad, Vandrøllike (Hottonia
  palustris), Ranunkler og den vilde Calla. Er der Plads til
  større Øer, som kan hæve sig over Vandfladen, kan man paa disse
  plante Astilbe, Spiræa og flere andre Planter. Saadanne Øer
  dannes af Trækasser, der naar op til Vandfladen, disse fyldes med
  Jord, og der bygges videre over Vandet ved Hjælp af Natursten.
  Mellem disse plantes Fredløs, Vandsnerre (Galium palustre).
  Abeblomst eller lignende, indtil man er naaet ca. 1/2 Meter over
  Vandet, lavere nede maa Spiræerne og Astilberne ikke gerne staa.
  Dette beror dog noget paa Jordens Beskaffenhed, paa Tørvejord
  taaler de mere Fugtighed end i almindelig Havejord. Kun Spiræa
  ulmaria, almindelig Mjødurt, taaler mere Fugtighed, den kan
  trives helt nede ved Vandet, den fyldtblomstrede Varietet er
  meget smuk og fortjener Opmærksomhed.
  
  [Illustration: Fig. 42. Til venstre i Vandet Brudelys (Butomus),
  til højre oppe paa Land Funkia, en udmærket Søbredsplante. (Fra
  Kolding Planteskole).]
  
  Spiræerne og Astilberne hører til vore smukkeste og mest
  anvendelige Søbredsplanter. Der er i det hele taget kun faa
  Planter, der overgaar de nye Astilbehybrider i Skønhed, og ingen
  af vore Stauder overgaar Spiræerne i Finhed og Gratie, særlig
  langs en Søbred er de umistelige. Af Iris er det særlig vor
  almindelige gule Iris (I. pseudacorus), den sibiriske Iris (I.
  sibirica) med sine Varieteter og den japanske Iris (I. Kæmpferi),
  der egner sig til Plantning paa fugtige Steder. De trives alle 3
  bedst langs Søbredden, lige i Vandkanten, men de kan dog ogsaa
  taale at staa med nogle faa cm Vand over sig. De to førstnævnte
  er meget nøjsomme og villigtvoksende, de japanske er mere
  lunefulde, de kræver megen Næring og synes her i Landet at trives
  bedst i Tørvejord, men man ser dem dog ogsaa vokse og blomstre i
  Lerjord eller sandet Dynd, men som sagt er de ligesaa lunefulde,
  som de er kønne. Ogsaa de smukke Iris ochroleuca holder af
  Fugtighed, men det er en Misforstaaelse, naar man tror, at Iris
  germanica, de almindelige Haveiris, ynder Fugtighed, disse trives
  bedst paa en tør og solbeskinnet Vokseplads.
  
  Som allerede sagt er Vandplanternes Kultur meget enkelt og
  ligefrem. Har man fundet den rette Vokseplads, hvor de befinder
  sig vel og præsenterer sig smukt, har man i Sommertiden kun at
  fjerne de visne Blade og Blomster og saa for Resten se til og
  glæde sig over Frodigheden og Blomsterpragten. Naar Efteraaret
  kommer, og Herligheden er forbi, afskæres ligesom i Staudehaven
  de visne Dele, og Jorden mellem Planterne dækkes med et Lag
  gammel Gødning. Der vil kun sjældent være Plads til at løsne
  Jorden mellem Planterne, men det er heller ikke nødvendigt, den
  hele Bred skal jo helst danne et sammenhængende Virvar af
  Blomster og Blade.
  
  [Illustration: Fig. 43. Lille, rigt beplantet Dam i Professor
  Arnold Krog's Villahave paa Frederiksberg.]
  
  Af praktiske Grunde vil det være heldigt mellem Planterne langs
  Søbredden at anbringe nogle flade Sten, de saakaldte Trædesten,
  ligesom det ogsaa kan være heldigt at kantsætte Gangene med en
  Række Natursten. Alle disse Sten giver let den nyanlagte
  Vandhave et uroligt og broget Udseende, men de er næsten
  nødvendige, og saa snart Planterne vokser til, skjules de
  af disse. At store, smukke Natursten klæder en Vandhave og
  forøger Søbreddernes Skønhed meget, er saa selvfølgeligt, at det
  næppe behøver at nævnes.
  
  [Illustration: Fig. 44. Dam med en Mængde forskellige Planter. I
  Forgrunden Gunnera. (Fra Carl V. Lange's Gartneri,
  Frederikssund).]
  
  Om Aakanderne er det allerede tidligere bemærket, at de, naar de
  er frit udplantede, ikke kræver nogen særlig Pleje, især hvor
  Søbunden er dyndet og næringsrig. Bestaar den derimod af Ler
  eller Sand, vil det være nødvendigt at tilføre dem ny Næring.
  Dette foregaar lettest paa den Maade, at man i Vintertiden, naar
  Vandet er tilfrosset, hugger Hul paa Isen og vælter et Par
  Trillebørfulde gammel Gødning ned i Vandet over Planterne. Man
  kan ogsaa lade Gødningen blive liggende oven paa Isen; naar
  denne tør bort, vil Gødningen synke til Bunds og komme Planterne
  til gode. Næsten alle Aakandehybriderne er fuldstændig haardføre,
  og man behøver ikke at frygte, at de skal tage Skade af Kulden,
  selv om Vandet bundfryser, men man maa dog helst regne med, at
  de skal have 1/2-1 Meter Vand over sig.
  
  [Illustration: Fig. 45. Aakander i Knuthenborg Park. Billedet er
  taget 1 Aar etter Plantningen.]
  
  Angaaende de mange forskellige Vandplanter, der udbydes, da maa
  man være varsom og ikke plante, hvad man ikke kender. Der findes
  blandt dem mange slemme Ukrudtsplanter, og kan Ugræsset være
  besværligt oppe paa Landjorden, saa er det ti Gange værre ude i
  Vandet. Saadanne Planter som Potamogeton, Elodea, Myriophyllum og
  flere andre skal man ikke plante. Af Undervandsplanterne er det
  egentlig kun Krebseklo (Stratiotes aloides), der fortjener at
  dyrkes. Den er smuk og let at holde i Ave. Algerne og
  Undervandsplanterne er Aakandernes værste Fjender, og skal
  Aakanderne udvikle sig smukt, maa man søge at beskytte dem mod
  disse. Selv en saa smuk Plante som Limnanthemum nymphæoides maa
  man vogte sig for, den kan forvandle den smukkeste Sø til en
  hæslig Ukrudtsmark.
  
  Ogsaa saadanne Planter, som breder sig stærkt ved udløbere skal
  man vogte sig for at plante f. Eks. Tagrør, Dunhammer, Sødgræs,
  Padderokke og flere andre med krybende Rodstok. I mindre
  Bassiner, hvor man er Herre over Vegetationen, har det mindre at
  sige, men under store Forhold skal man være varsom med disse
  Planter, der kan blive yderst besværlige at slaas med. Tagrør er
  dog den skikkeligste af disse. Selv om den breder sig meget
  stærkt ved Udløbere, er den let at begrænse eller udrydde, thi
  den taaler ikke at miste Toppen, medens den er i Vækst. Hvis man
  derfor i Sommertiden slaar den af med en Le, dør den bort.
  
  Det er allerede sagt, at det er Yppigheden, Frodigheden, der er
  Vandhavens største Charme, men at denne maa holdes i Ave af
  forstaaende Hænder, der tager varsomt og blødt paa Engens bløde
  Blomster. Vandhaven kan hurtigt forvandles til et forsømt
  Vildnis, men man kan ogsaa jage Alferne bort med alt for megen
  "Kultur" og Orden.
  
  [Illustration: Fra Dammen i Det kgl. danske Haveselskabs Have.]
  
  [Illustration: Fig. 46. Stenhøj bygget som kunstigt Klippeparti.
  (Friar Park i England).]
  
  
  
  
  
  STENHØJSPLANTERNES KULTUR
  
  
  
  af _Axel Lange_.
  
  
  Enhver, der har færdedes i Bjærgene, strejfet gennem de alpine
  Enge, gennem Mosedragene, over Stenur, klatret op ad Fjældvægge,
  vandret op til Isbræfoden eller vandret over Bræen og naaet de
  om Sommeren snefri Bjærgtinder, vil hjem med sig bringe et
  uudsletteligt Indtryk af Bjærgenes herlige Flora. Næsten alle
  Vegne, hvor man færdes, møder man de prægtigste Blomster, og
  alle eller næsten alle er de af saa rene Farver, som man
  sjældent ser dem i Lavlandet. Høje af Vækst er Planterne ikke,
  men det er netop det fortryllende ved dem, thi selve Blomstens
  Størrelse staar ikke tilbage for Blomsterne fra Slettelandene;
  man behøver blot at tænke paa en Alpeplante, som den i Haver
  almindelig dyrkede _Gentiana acaulis_, hvis Skud ikke er mere end
  faa Centimeter høje, men hvis Blomster er ca. 6 cm lange og 3 cm
  i Diameter, paa den lille _Alpe-Valmue_, der næppe bliver over
  10 cm høj, men har Blomster større end vor _Kølle-Valmue_ eller
  endelig mindes den bekendteste af alle Alpeplanter: _Edelweiss_,
  hvis ubetydelige Blomsterkurve er omgivne af snehvidfiltede Blade,
  en straalende Stjerne flere Centimeter i Diameter, baaret af en
  ikke stort højere Stængel og springende lige ud fra Klippen, for
  at danne sig blot et ringe Begreb om Alpefloraens Herlighed.
  
  Det er derfor intet Under, at Menneskene, som søger at samle
  Planter fra alle Jordens Egne i deres Haver: Tropernes Palmer og
  Orchideer, Kaplandets Lyngarter, Himalayas Alperoser, Mexikos
  Kaktus, Nordamerikas Træer, Østasiens Chrysanthemum, for blot at
  nævne nogle faa Eksempler, ogsaa prøver at bringe
  Højfjældsbeboerne ned i Slettelandets Haver. Der har i de to
  sidste Menneskealdre været en stedse stigende Interesse blandt
  Havevenner for Dyrkningen af Alpeplanter, men aabenbart har man
  alt tidligt haft de mest iøjnefaldende i Kultur. _E. Wocke_
  skriver angaaende Spørgsmaalet, om hvor gammel denne Gren af
  Havebruget er, følgende: "Hvem har først dyrket Alpeplanter i
  Haver, først haft dem i Kultur? Det er vanskeligt at sige.
  Bjærgbeboerne har uden Tvivl givet Stødet dertil, idet de i
  deres Haver har indplantet deres Yndlinge blandt Fjældets
  Planter, som spillede en Rolle i deres, daglige Liv saavel som i
  deres Poesi. Efterhaanden har Dalbeboerne da ogsaa faaet Lyst til
  at dyrke Fjældplanter i deres Haver og har hentet dem enten fra
  Bjærgboernes Haver eller fra de naturlige Voksesteder.
  Klosterhaverne har her sikkert spillet en Rolle. A. Kerner
  fortæller saaledes, hvordan han i 1846 i Klosterhaven i
  Lilienfeld i Østrig paa en ganske lille Plads saa den herligste
  lille Alpeflora, som han Dagen forud havde beundret i
  Højfjældene. I sidste Halvdel af det 19de Aarhundrede har
  Alpeplanterne faaet sig et nyt Hjem i de engelske Haver og
  derfra har Dyrkningen bredt sig ud i stedse videre Kredse."
  
  Naar man vilde dyrke Planter fra Bjærgegnene her nede i
  Lavlandene laa det snublende nær at søge at give dem Forhold at
  vokse under, som kunde ligne dem, de fandt i deres Hjemstavn,
  og da det var Bjærgplanter, maatte de naturligvis have Sten at
  vokse imellem, ligesaa naturligt faldt det, at Planterne maatte
  sættes paa Forhøjninger og ikke paa flad Jord.
  
  Denne Opfattelse er selvfølgelig rigtig, saalænge der tales om
  det nødvendige i at give Planterne naturlige Forhold at vokse
  under, men saa snart man derefter konstruerer sin Høj til
  Stenhøjsplanter som en ganske simpel Jordbunke: kuppelformet
  eller kegleformet,--naar det kommer lidt videre med
  halvmaaneformet eller S-formet Grundflade--og bestaaende af
  almindelig Havejord belagt med eller rettere besat med Sten, der
  strutter ud i Luften med den spidse Ende, saa er man ganske paa
  Vildspor. Forholdene hvorunder Planterne vokser i Naturen er saa
  forskelligartede, at der for at kunne skaffes dem blot
  tilnærmelsesvis naturlige Kaar maa lægges langt mere ind i
  Konstruktionen af Stenhøjen, end der sædvanligvis sker. Men
  herom mere senere.
  
  
  
  
  _Alpeplanternes Voksekaar i deres Hjemstavn_.
  
  En Ekskursion i Bjærgene vil for dem, som ikke før har færdedes
  der, som Regel byde paa Overraskelser. Sikkert de fleste vil
  forbavses over at træffe saa udstrakte Arealer, hvor Fjældet
  ikke viser sig i Overfladen, men er dækket af et Muldlag tæt
  bevokset med Planter. Selv om vi ser bort fra de lavere Dele af
  Bjærgene, som dækkes af Løvskov og Granskov--med den for disse
  Skove egne Undervegetation--maaske af og til afbrudt af en aaben
  Højslette med Landsbyer, Agre, Moser og Enge, og kun betragter
  den højere Del af Fjældene, da vil vi ogsaa der paa vor Vandring
  opefter, ikke bestandig færdes paa Stengrund. Aartusinders Vind
  og Vejr har virket paa Fjældet og omskabt den oprindelige, ganske
  nøgne Stenmasse til et for Plantevæksten beboeligt Sted. I hver
  en Revne paa Stenfjældet er Vandet trængt ind. Frosten har virket
  og sprængt store og smaa Stykker af Fjældet, Gletscherne har
  langsomt, men sikkert skuret mod det faste Fjæld og malet
  Overfladen til Grus, Sand og Stenmel. Rindende Vand har ført de
  fine Dele med sig ned ad Bjærget for senere at aflejre dem igen
  paa fladere Partier. Her har saa været gode Betingelser for
  Plantevækst, da der fra de højere liggende Steder tilførtes
  Fugtighed; og var der først en begyndende Plantevækst, bedredes
  Betingelserne for en tættere Bevoksning stadig. Paa saadanne
  Steder har da kunnet opstaa Moser og Enge. Rigeligere eller
  ringere Tilførsel af Vand og kraftig eller ubetydelig Nedbør har
  givet fugtigere eller tørrere Enge. Vegetationen ligner i mange
  Maader den i Lavlandets Enge, den er tæt, der er talrige Græsser,
  Orchisarter, ja mange Arter er fælles; man vil dog som Regel
  finde Planterne lavere bl.a. af den Grund, at det Vand, der
  overrisler Engen er meget koldt og derfor hæmmer Højdevæksten.
  Men Klippesiderne er jo ogsaa bevoksede med Planter, her tæt, der
  mere spredt; hvorledes opstaar her Betingelser for Plantevækst?
  Ser vi, her i Lavlandet noget tilsvarende? Ja, paa en Maade. Ser
  vi ikke hyppigt Tegltage med gulgrønne Pletter af Laver, som
  senere afløses af smaa Mospuder, der maaske igen afgiver Fodfæste
  for en Husløg, en Stenurt eller en lille Græstue; ser vi ikke
  Stenene i Stengærderne og de store Rullesten ude i Heden
  bevoksede med Laver og Mosser? Ligesaadan gaar Udviklingen for
  sig i Fjældet, men her er Overgangen fra Mosvegetation til den
  højere Plantebevoksning maaske noget hurtigere, fordi der fra
  højere Dele af Bjærget siver Fugtighed ned. Og i hver lille
  Revne, som fremkommer i Klippevæggen, selv om denne er nok saa
  stejl, er der Udsigt til at en Plante kan fæste Bo. Der behøves
  blot, at Vinden eller rindende Vand skal føre et Frø hen til et
  saadant gunstigt Sted, saa at det kan spire dér og sende sine
  Rødder ind i Klipperevnen. Støv tilført andetsteds fra har samlet
  sig i Revnen og afgiver Jordbund for den spirende Plante.
  
  De Planter, som vokser i Revner og Spalter paa Klippevæggene har
  jo meget afvigende Kaar fra Planterne i Slettelandet. Rødderne,
  som her kan brede sig vidt ud til alle Sider, maa hist nøjes med
  at brede sig i det Rum, som Klipperevnen giver, de bliver derfor
  gærne fladt vifteformige. Man kunde være tilbøjelig til at tro,
  at en Plante, der voksede paa en saadan Klippevæg, snart maatte
  komme til at mangle Vand. Dette er dog ret sjældent Tilfældet.
  Ofte siver der bestandigt fra højere Steder Vand ned langs
  Klippens Sider, trænger ind i de fineste Sprækker og nærer
  Sugerødderne, og udebliver denne Tilførsel af Mangel paa Nedbør,
  eller fordi Sneen højere oppe er smeltet bort, saa virker den
  kraftige Dug om Natten dog forfriskende paa Planten. Tillige er
  Klipperne altid mere eller mindre porøse. Herom skriver
  _Correvon_: "Medens visse Stenarter suger Vand til sig omtrent
  som et Stykke Sukker, lader andre det kun langsomt trænge ind i
  deres mikroskopiske Kanaler. Men alle Klipper er gennemtrængte af
  Vand i højere eller mindre Grad, og de meddeler dette Vand til de
  Planter, der vokser paa dem, saa at de holder sig friske."
  
  Bjærgenes øvre Tinder, der en lang Tid af Aaret er dækkede af et
  mægtigt Snelag, er i den korte Sommer heller ikke
  vegetationsløse. Fjældet er forvitret, saa at den faste Masse er
  dækket af et Lag af løse Sten, Grus og Stenpulver. Heri vokser
  Planterne mer eller mindre spredt. Mange Steder er Tidsrummet
  mellem Sneens Bortsmelten om Forsommeren og det første Snefald
  om Efteraaret saa kort, at en Udtørren af Jordsmonet ikke kan
  finde Sted, og Natteduggen og Taagerne, der hyppigt lægger sig om
  Bjærgtoppene, holder Planterne bestandig friske. Planterne
  særpræges ogsaa af det stærke Lys, som hersker under hele deres
  korte Liv; en Plante, som kommer frem af den smeltende Sne i
  Juni Maaned, vaagner til et langt intensere Lys end vore
  Foraarsplanter nyder, naar de i Marts-April bryder frem af
  Jorden.
  
  Dér hvor Gletscherne ender, naar de er paa deres Vinterstade,
  vil man finde mægtige Samlinger af Sten og Grus, som af
  Gletscherne er ført ned fra de højere Egne. Disse Endemoræner er
  ogsaa bevoksede om end hyppigt meget spredt. Planterne lever her
  under lignende Kaar, som dem vi fandt paa Bjærgtinderne. De har
  som disse rigelig Væde om Sommeren, thi Smeltevandet fra Bræen
  gennemskyller bestandig Morænen; men om Efteraaret, naar Kulden
  lægger sig over Bjærgene, standser Afsmeltningen fra
  Gletscheren, og Morænen bliver derved temmelig tør. Ved Kuldens
  Fremadskriden bliver de endog dækkede af et Lag Sne, som værner
  dem mod Vinterens stærke Kulde. Selv de fra Fjældene nedstyrtende
  Stenmasser, som samler sig ved Fjældets Fod eller i Kløfter i
  vældige, skraanende Urer (Tyskernes: Geröll), forbliver ikke
  ubeboede af Planter. Disse Urer er ogsaa fugtigere end man efter
  deres Konsistens kunde vente, men de kan jo ogsaa være
  beliggende saaledes, at de er stærkt udsatte for Solens Virkning
  og kun modtager ringe Væde fra de højere liggende Dele af
  Fjældet; i saa Fald vil kun Planter, der ved tæt Filtbeklædning
  eller paa anden Maade er værnede mod for stærk Fordampning, kunne
  trives her. Paa isolerede Bjærgtoppe i de lavere Dele af
  Bjærgene eller paa Skrænter, hvor Muldlaget er tyndt, og hvor
  Sneen paa Grund af den lavere Beliggenhed smelter bort tidlig paa
  Foraaret, kan der ogsaa blive ret ugunstige Vegetationskaar. De
  Arter, man finder paa saadan Lokalitet, er da ogsaa værnede paa
  en eller anden Maade mod for stærk Fordampning, enten ved at
  Bladene er beklædte med Haar, eller er af læderagtig Konsistens
  (Rhododendron) eller ved at de er ganske smalle, naaleformede
  (Lyngarter).
  
  Vegetationer i dybe Spalter og smalle Kløfter er meget afvigende
  herfra; er Kløfterne nordvendte vil kun meget lidt Sollys trænge
  ned i dem, og selv om de er sydvendte, er det kun en kort Tid af
  Dagen, at de er solbelyste. Planterne, som vokser her, er da
  mest Bregner og andre tyndbladede Vækster, som breder sig
  frodigt imellem Mosser i den fugtige, muldede Jord.
  
  Her er i korte Træk givet de vigtigste Kaar, under hvilke
  Planterne trives i Bjærgegne, men mange andre Faktorer spiller
  ind med og gør Forholdene mere sammensatte, saaledes Stedets
  Afstand fra Ækvator, (Grundfjældets Art og Fjældets Heldning mod
  Nord, Syd eller andre Verdenshjørner).
  
  
  
  
  _Alpeplanter.--Stenhøjsplanter_.
  
  Der er i det foregaaende talt om Alpeplanter, medens der i
  Titlen paa Bogen er anvendt Betegnelsen Stenhøjsplanter. Der vil
  da let kunne rejse sig det Spørgsmaal, om disse to Udtryk kan
  bruges i Flæng, eller om der kan gives en vis Adskillelse imellem
  dem. Med andre Ord, om alle Stenhøjsplanter er Alpeplanter eller
  om alle Alpeplanter egner sig til Plantning paa Stenhøje. Svaret
  maa lyde, at Stenhøjsplanter er et bredere Begreb end
  Alpeplanter, selv om vi tager dette i videst mulige Forstand. Ved
  _Alpeplanter_, eller som de ogsaa betegnes _alpine Planter_,
  forstaar vi Planter, der vokser i Bjærgegne ikke alene i Alperne,
  men ligesaavel i Pyrenæerne, i Andes eller Himalaya, og tillige
  dem, som findes i arktiske og antarktiske Egne, voksende saa højt
  op over Havet eller saa langt mod Syd eller Nord, at de en meget
  betydelig Del af Aaret er dækkede af Sne og saaledes kun har en
  kortvarig Sommer, en kort Vækstperiode. Disse Planter kan efter
  deres Voksekreds deles i subalpine, alpine og højalpine Planter,
  ligesom den arktiske Region kan deles i flere Florabælter. Hvor
  Højdegrænsen (over Havet) for de forskellige Bælter af
  Alpeplanter ligger, afhænger af vedkommende Bjærgkædes Afstand
  fra Ækvator. Nogle Planter kan følges gennem alle 3 Regioner,
  andre har kun en ringe Udbredelse i lodret Retning. Visse Arter
  findes baade i Bjærgegne og i Polaregne, andre har et ret
  begrænset Vokseomraade i vandret Retning.
  
  [Illustration: Fig. 47. Enkelt Del af Stenhøjsanlægget i Friar
  Park (Se Fig. 46).]
  
  Som alt nævnt har man i Haver fundet paa at bygge Stenhøje for
  at kunne dyrke disse smukke Planter fra Bjærgene og fra
  Polaregnene, og de udgør ogsaa Stenhøjsplanternes Hovedmængde,
  men man har desuden samlet Hjælpetropper fra mange andre Egne af
  Jorden og anbragt dem paa Stenhøjen. Forholdet er jo nemlig det,
  at der rundt om paa Jordens Kreds findes en
  Mængde meget smukke Planter voksende i Slettelandenes Moser,
  Enge, Skove og Stepper eller paa Ruiner og Stengærder, hvilke
  Havevennerne gærne vil dyrke, men som maa anbringes paa
  Stenhøjen, enten fordi de her præsenterer sig bedre end paa flad
  Jord, eller fordi de overhovedet ikke kan trives det sidstnævnte
  Sted. Ordet Stenhøjsplanter er derfor et meget omfattende Begreb,
  men faste Rammer for det har man ikke; hvad en vil godkende som
  passende til Stenhøj, kasserer en anden, og hvad der passer til
  at plante paa store Stenhøje mispryder maaske paa mindre. Nogle
  Stenhøjsvenner vil dog udelukkende dyrke alpine Planter og
  undgaar med velberaad Hu alle Plantearter, som ikke kommer ind
  under dette Begreb. For dem er Planternes Sjældenhed tit af
  største Vigtighed, de frydes selv over ubetydelige Arter, og de
  har netop den største Glæde i at dyrke de vanskeligste Planter.
  Der er dog en Del Alpeplanter, som trodser ethvert Kulturforsøg,
  og som det er ganske ørkesløst at prøve at indplante paa
  Stenhøjsanlægene. Andre Stenhøjsvenner vil kun have smukke eller
  blomsterrige Planter i Kultur eller Arter, der er saa lette at
  dyrke, saa at de næsten kan passe sig selv. Plantematerialet er
  dog saa stort, at der bliver nok for enhvers
  Smag--lykkeligvis--thi der er dog ingen Glæde ved, at den ene
  Stenhøj er en tro Afspejling af den anden, hverken hvad
  Konstruktionen eller Plantebestanden angaar.
  
  
  
  
  _Stenhøjsplanternes Vækstformer_.
  
  Stenhøjsplanterne kan efter deres Voksemaade henføres til
  forskellige Typer, som her kortelig skal beskrives, da
  Betegnelserne i det følgende anvendes Gang paa Gang. Der findes
  Overgange mellem de forskellige Typer, saaledes at det af og til
  kan være vanskeligt at afgøre, hvilken Vækstform man skal
  henføre den eller den Plante til.
  
  _Rosetplanter_. Bladene er samlede i Rosetter, d.v.s. de sidder
  ikke op ad en Stængel med tydelige Mellemrum, men udspringer
  omtrent fra samme Punkt og ligger ofte fladt ud til alle Sider
  paa Jorden eller Klippen. Blomsterstanden kan være endestillet
  d.v.s. udgaa fra Rosettens Midte eller udgaa fra Bladhjørnerne,
  og Rosetten kan mangle eller have Sideskud. Rosetplanter med
  endestillet Blomsterstand og uden Sideskud dør efter fuldendt
  Blomstring--de er _monokarpiske_, som det kaldes i det botaniske
  Sprog--og maa formeres ved Frøudsæd _(Saxifraga mutata, Sax.
  longifolia_). Denne Voksemaade er ganske analog med flere af vore
  kendte to-aarige Planter for Eks. Kongelys. Dannes der Sideskud,
  er Formeringen af Planten jo derigennem sikret. Sideskuddene kan
  sidde tæt op til Moderplanten eller fjærnes fra denne ved en
  iøvrig bladløs Udløber, de kan løsne sig fra Moderplanten meget
  snart og danne selvstændige Individer (visse _Sempervivum_) eller
  vedligeholde Forbindelsen i længere Tid; er Dannelsen af Sideskud
  meget yppig, dannes der efterhaanden store sammenhængende Tæpper.
  _(Saxifraga aizoon, Androsace sarmentosa_).
  
  _Pudeplanter_. Skuddene er korte, tæt samlede, saaledes at de
  midterste staa lige ret op, de nederste ligger paa
  Jordoverfladen, og hele Planten danner sig halvkugleformet (eller
  som en Kuglekalot). Bladene er smaa og meget tætsiddende, sidder
  ofte i Mængde visne inde i Planten. Skuddene er gærne
  utilbøjelige til at slaa Rod, selv om de ligger tæt til
  Underlaget; Pudeplanterne er derfor vanskelige at dele, og maa
  formeres ved Frøudsæd eller Stiklinger.
  
  _Tæppeplanter_. Planterne er enten træagtige eller urteagtige med
  kortere eller længere Skud, som gærne er rigt forgrenede og
  ligger fladt henad Jorden eller over Stenene og derved dækker
  Jordsmonet som et tæt Tæppe. Skuddene er hos nogle meget uvillige
  til at slaa Rod _(Rhamnus pumila_), og man kan hos disse løfte
  store Partier af Planten op fra Underlaget. Formeringen af
  saadanne Arter maa derfor ske ved Frøudsæd, eventuelt Stikning.
  Andre Tæppeplanter er netop meget villige til at slaa Rod, saa
  snart Skuddene berører den fugtige Jord; en ældre Tæppeplante af
  denne Type er derfor i Virkeligheden en Koloni af selvstændige
  Individer. Deling af disse lader sig let udføre. Nær disse staar
  saadanne Arter, som breder sig ud i store Tæpper ved fra
  underjordiske Udløbere at sende Skud op i Lyset.
  
  En Del Arter, som man kan betegne _Pude-Tæppeplanter_, har især
  som unge Individer samme Voksemaade (Kuglekalot), som
  Pudeplanterne, men i Modsætning til disse er de meget villige til
  at slaa Rod og vokser stærkt i Periferien, de bliver derfor
  fladere og danner snart sammenhængende Tæpper ved at vokse
  sammen med Naboplanterne _(Arenaria Rosani_). Endelig kan visse
  Rosetplanter forme sig som Tæppeplanter (se f.o.).
  
  Den almindelige _Staude_type er ogsaa repræsenteret blandt
  Stenhøjsplanterne. Skuddene er her oprette eller nedliggende og
  dør hvert Aar tilbage til Jordoverfladen, hvor Knopperne, som
  skal fortsætte Væksten næste Aar, sidder.
  
  _Knoldvækster_ og _Løgvækster_ har deres overvintrende Dele
  dybere nede i Jorden.
  
  _Enaarige Planter_. Af disse er kun faa anvendelige paa
  Stenhøjen.
  
  _Dværgbuske_. Foruden nogle tæppedannende Arter _(Dryas_, visse
  _Salix_) har man blandt Stenhøjsplanterne en Del Smaabuske med
  opret, men dog lav Vækst. Navnlig Lyngfamilien leverer mange af
  denne Type.
  
  
  
  
  _Stenhøjens Berettigelse i Haven_.
  
  Det vil for Haveejeren ofte kræve en vis Grad af Overvejelse, om
  han i sin Have skal anlægge en Stenhøj eller ej. Han kan i den
  Anledning stille sig forskellige Spørgsmaal: Vil det
  landskabeligt set kunne forsvares at lægge en Stenhøj i Haven?
  Er Stenhøjsplanterne noget saa fremragende, at det kan
  forsvares, at de faar et særligt Anlæg? Kan de ikke dyrkes paa
  flad Jord? eller kan man overhovedet give dem de Kaar, de
  fordrer?
  
  En af vore mest fremragende Landskabsgartnere, _Glæsel_, har
  skrevet: "Stenhøje have ikke nogen malerisk Betydning i de
  landskabelige Dele af Anlægget, og det er absolut forkasteligt at
  anvende S. paa en saadan Maade, at der dermed tilsigtes en
  Efterligning af Klippepartier." Herom kan der tvistes. Kan man
  omdanne et ellers kedeligt Parti af Parken til et smukt bygget
  Stenhøjsparti, vil dette dog kunne have en vis malerisk Virkning,
  navnlig i den Tid, da _Saxifraga, Aubrietia_ og _Primula_ med
  andre Florblomster blandt Stenhøjsplanterne, staar i skønneste
  Blomstring. Om man ikke tør lade sin Stenhøj faa Form af et
  Klippeparti, kan der ligeledes være delte Meninger om. Sikkert
  er det, at man uden at skade det landskabelige Udseende kan lade
  enkelte Dele af Stenhøjen faa Form som Klippeblokke, ja det er
  maaske netop det fornøjeligste ved Stenhøjsbyggeriet og
  Beplantningen at kunne fremstille større tætte Stensystemer, der
  beplantede ser ud som revnede Klippeblokke, hvis Spalter er
  bleven naturligt bevoksede. Er man imidlertid bange for, at
  Stenpartiet skal skade det landskabelige Billede, som Parken har,
  er det den bedste Udvej at bygge Stenhøjen paa Skrænterne ned mod
  en forsænket Gang. I den botaniske Have i Kew findes Stenhøjen
  netop anlagt paa denne Maade paa begge Sider af en slangeformet
  Vej, som er anlagt lavere end det tilstødende Terræn, og ved
  Busketbeplantning er Anlægget skjult for Beskueren, indtil man er
  ganske nær ved Nedgangen til Stenpartiet.
  
  Men vi maa ogsaa hævde at have set Haver, hvor Stenhøjen var af
  malerisk Virkning. Det vil dog let forstaas, at det kun er i
  større Haver, at man kan gaa saa vidt, at man lader Stenhøjen
  blive et Led, der skal give Præg paa Landskabet. I smaa Haver
  maa Stenhøjen kun blive lille og beskeden, men til Gengæld
  bygges saaledes, at den i endnu højere Grad end i store tjener
  den ene Hensigt: at afgive gunstige Voksepladser for de Planter,
  man vil dyrke derpaa.
  
  At Stenhøjsplanterne er noget særlig smukt vil, som det ogsaa
  berørtes i Indledningen, enhver, der har set dem i Naturen,
  bekræfte; og at de ogsaa i Kultur, hvor de kun giver en svag
  Afspejling af, hvad de er i Bjærgene, ogsaa har talrige
  Beundrere, har de senere Aars Iver for denne Gren af Havebrug
  tydelig vist. Foruden deres lave Vækst og forholdsvis store
  Blomster, som er nogle af deres mest fremtrædende Egenskaber,
  skal her nævnes det Forhold, at saa mange af dem holder Løvet
  frisk grønt hele Aaret rundt eller i al Fald en betydelig Del af
  Aaret, man kan derfor selv i den døde Tid af Aaret fryde sig
  over det friske grønne paa Stenhøjen. De adskiller sig her paa
  behagelig Vis fra de fleste Stauder, som Vinteren igennem staar
  nøgne eller med halvvissent Løv. Som et yderligere Plus for
  Stenhøjsplanterne kan anføres, at deres Lidenhed gør, at et
  forholdsvis stort Antal kan dyrkes paa et meget indskrænket
  Areal. Angaaende Spørgsmaalet, om de kan dyrkes paa flad Jord,
  saa maa dette for nogles Vedkommende besvares med ja, for andres
  med nej. _Malby_ udtrykker sig om dette Spørgsmaal saaledes:
  "Alpeplanterne kan trives i Bjærgegnene, ikke saa meget fordi de
  der givne Kaar er nødvendige for dem, men snarere fordi Klimaet
  for de højere voksende Arter er ugunstigt; i den stærke Blæst kan
  disse ikke udvikle sig, var denne Hindring ikke til Stede, vilde
  de overskygge og knuge de lavere Planter." Det viser sig da
  ogsaa, at nogle Arter godt kan trives, naar de overføres til vore
  Haver og dyrkes paa flad Jord. Men den største Part vil ikke
  vokse under disse Kaar. Det er rimeligvis hovedsagentlig
  Jordens fysiske Beskaffenhed, der her ikke passer dem. For
  disse maa man saa bygge sine Stenpartier. At der er alpine
  Planter, som det selv paa disse Anlæg kan volde Vanskeligheder
  at dyrke, er kun en Spore for Havedyrkeren til at gøre sig
  yderligere Anstrængelser; men overvindes Vanskelighederne, og man
  faar Planterne til at trives og blomstre, da er Glæden derved saa
  stor, at alle Besværligheder er glemte, naar Maalet er naaet.
  
  [Illustration: Fig. 48. Stensætning langs en Gang (i Det kgl.
  danske Haveselskabs Have) umiddelbart efter Plantningen. Den
  samme gang ses paa Fig. 70 i tilvokset Stand.]
  
  
  _Valg af Plads til Stenhøj og Udformning af Terrænet_.
  
  Er Stenhøjens Plads ikke forud givet, maa man vælge den i den
  Del af Haven, som har de gunstigste Terrænforhold, og som
  tillige er fri for store Træer, i al Fald bør der ingen Træer
  være Syd for Anlægget, da disse vil røve al for meget Lys fra
  Stenhøjen. Det er da navnlig Løvtræer med deres overhængende
  Grene, som bør undgaas, en enkelt Gran eller Ædelgran, nogle
  Juniperus eller Chamæcyparis kan bedre tilstedes, ja kan endog
  være af en udmærket Virkning i Anlægget. Dernæst maa man se paa
  Jordbundsforholdene og Vandforsyningsforholdene. Jo bedre de
  sidste er, des bedre kan man forme sit Stenhøjsanlæg i
  storslaaede Former, idet man da stedse er Herre over at holde
  det passende fugtigt. Er Forholdene i Haven saaledes, at
  Vandtryk mangler, eller kunstig Vanding er vanskelig, bør man
  ikke bygge for højt, og da navnlig ikke, hvis Jorden er let, da
  man saa risikerer en Udtørring i den varme Sommertid. Er Midlerne
  smaa, bør man ligeledes afholde sig fra at bygge højt. Det, man
  vil opnaa, er dog i de fleste Tilfælde at faa Planterne udviklede
  saa smukt og naturligt som muligt, og det opnaas lige saa godt
  paa svagt bevæget som paa stærkt kuperet Terræn. Som gode
  naturlige Terrænforhold kan nævnes: Smaahøje og Sænkninger mellem
  disse; en Hulvej med Skrænterne ned til denne; nedre Del af en
  Bakke; Skrænterne paa begge Sider af et forsænket Vandløb og
  Bredderne af en Sø eller en Mergelgrav, I det hele lader en
  Stenhøj og et Vandparti eller et Mosebed sig godt forene. Gaar
  ens Bestræbelser dog ud paa at have et højt-bygget Anlæg, som jo
  ganske vist har den Fordel fremfor et lavere Anlæg, at det virker
  mere imponerende paa Beskueren, da bør man hellere hygge paa en
  Lerbakke end paa en Sandbakke, da den sidstnævnte, hvor kunstig
  Vanding ikke kan iværksættes, som alt nævnt, let vil udtørres.
  Har man en Nordskrænt og en Sydskrænt at vælge imellem som
  Udgangspunkt for Stenhøjen, da bør man vælge Nordskrænten, hvis
  man særlig agter at dyrke Alpeplanter, men derimod Sydskrænten,
  hvis man navnlig vil have Planter fra lunere Verdensegne.
  
  Er Stenhøjens Plads i Haven givet paa Forhaand, staar man jo
  ikke saa frit som i det først nævnte Tilfælde. Saafremt det er
  muligt at bortrydde Træer, som kan virke skyggende eller paa
  anden Maade generende, uden derved at skade Havens Udseende, bør
  man straks fjærne dem og ikke vente og "se Tiden an". Kan man
  ikke borttage Træerne, maa man lave sin Stenhøj saa godt som
  muligt og ved Beplantningen stedse tage Hensyn til den uheldige
  Beliggenhed d.v.s. plante Bregnearter, Skovanemoner,
  Primula-Arter, Cyclamen og andre skygge-taalende Arter. Egentlige
  Alpeplanter faar man ikke til at lykkes paa et saadant Sted.
  
  Efter at Stedet for Stenhøjen er fastsat, maa man, inden man
  gaar videre, gøre sig klart, hvad man vil ofre paa sin Stenhøj,
  ikke alene m.H.t. Konstruktionen, men ogsaa m.H.t. Indkøb af
  Planter og den fremtidige Pasning. Det gælder her endnu mere end
  for den øvrige Haves Vedkommende, at man ikke skal slaa større
  Brød op, end man kan bage. Dette kan ikke noksom fremhæves.
  Koster man meget paa Anlæggelsen og Beplantningen og saa iøvrigt
  kun kan ofre lidet paa Pasningen, da er de store Udgifter
  spildte. En Stenhøj beplantet med sjældne og vanskelige Planter
  kræver et stadigt Tilsyn og en aldrig svigtende Interesse fra
  Havejerens Side; og et Stenhøjsanlæg, som er bleven forsømt, hvor
  sjældne og fine Arter er fortrængte og kun enkelte
  kraftigere-voksende endnu kæmper en fortvivlet Kamp med Ukrudtet,
  er et sørgeligt Syn.
  
  Ved Udformningen af Terrænet, hvad enten dette nu fra første
  Færd af er ganske fladt eller det fra Naturens Haand er gunstigt
  formet, gælder det først og fremmest at undgaa Ensformighed og
  Ensartethed, det gælder at skabe saa mange forskelligartede
  Voksepladser som vel muligt. Endvidere maa man sørge for, at der
  intet Sted kan samle sig staaende Fugtighed. Er der en Sø eller
  et Vandhul ved Anlægget, bør man derfor sørge for, at mulige
  Lavninger paa Stenhøjen, hvor Vand kan samle sig, afdrænes til
  Søen, ved Stenfaskiner eller kunstige Bækløb.
  
  Inden Omformningen af Terrænet tager sin Begyndelse, afgraves
  den brugbare Muldjord og samles i en Bunke for senere at
  anvendes.
  
  Er Udgangspunktet for Stenpartiet en Bakke, Vold eller Høj,
  søger man at frembringe en mere uregelmæssig Form, man maa
  udviske det kegleformede, kuppelformede eller rygdannede, som
  Stedet har fra Naturens Haand. I Stedet for en enkelt Top danner
  man flere større eller en enkelt stor og flere mindre Toppe i
  forskellig Højde, ligeledes maa man lade Forhøjningen løbe ud i
  det flade Terræn paa forskellig Vis, her brat, der mere jævnt, en
  Skrænt lader man blive lang uden nogen videre Afbrydelse, en
  anden gør man mere uregelmæssig ved at afsætte flere Terrasser;
  sine Steder samler man Jorden i længere Kamme eller Rygninger,
  Partierne mellem disse Kamme vil faa mer eller mindre udpræget
  Kløftform, eftersom Kammene ligger nærmere eller fjærnere fra
  hinanden. Grotter lader sig ogsaa let udforme ved Udgravninger
  ind i Højen, Volden eller Skrænten. Grotterne gøres dybe og
  smalle eller flade og brede i Grundform, altsaa fjordformede
  eller bugtformede, om man kan udtrykke sig saaledes. I Bunden af
  Grotten bliver der Plads til Dyrkning af fugtighedselskende
  Planter; andre Steder paa Terrænet, hvor man vil have Plads til
  saadanne, maa man afgrave et betydeligt Lag Jord, som føres hen
  paa andre Steder, hvor der skal findes Forhøjninger. Det bliver
  naturligvis navnlig i den lavere Del af Partiet, at disse Grotter
  og andre Pladser til fugtighedselskende Planter anlægges, men man
  kan ogsaa anbringe dem paa mere højtliggende Terræn. I Bunden maa
  lægges Dræn af Skærver. Bunden i Grotten behøver iøvrigt ikke at
  være i Niveau med Gangen, den kan skraane nedad mod denne,
  derimod vil det ikke være heldigt, om Grottens Bund har Fald ind
  mod Højen, thi Afdræningen af Grotten vil derved vanskeliggøres.
  Der kan ogsaa tænkes Tilfælde, hvor Grottens Bund ligger lavere
  end Gangen og fortsættes paa den anden Side i en Kløft, Gangen
  maa i saa Fald føres over dette Sted ved en Sten-Bro. Alle
  Steder, hvor man tænker sig at plante Arter, som trives i løs og
  ret tør Bund, maa man afgrave saa megen Jord, at der kan blive
  Plads saavel til et godt Lag Dræn som til et passende Lag
  tilberedt Jord.
  
  Er Jordsmonet fladt, maa man give det en mere bølget Form; har
  man rigeligt af Skærver, og selve Anlægget ikke er af særlig
  stor Udstrækning, kan man med Fordel lægge Dræn af Skærver under
  hele Stenpartiet, man vinder derved en Del Jord til Opbygning af
  Forhøjninger. Et saadant afdrænet Stenhøjsparti maa vandes noget
  rigeligere om Sommeren end et uden Skærveunderlag, til Gengæld
  kommer det ikke let til at lide af overvættes Fugtighed om
  Vinteren.
  
  Alle Jordflytningsarbejder udføres bedst om Efteraaret. Jorden,
  der føres sammen i Bunker, som Grundlag for Klippeblokke eller
  Stentoppe maa stampes meget fast, men yderligere bør den ligge
  Vinteren over for rigtig at sætte sig. Bygger man nemlig paa
  nylig sammenkørt Jord, løber man den Risiko, at den dog--selv
  vel sammentrampet--synker yderligere sammen, og det opbyggede
  Stenparti kan derved forrykkes paa uheldig Maade.
  
  Har nu Arealet, som er valgt til Stenhøj, ligget et halvt Aars
  Tid for at sætte sig, kan man begynde at anbringe Stenene. Der
  vil dog ofte først være nogle mindre Ændringer at foretage ved
  Jordmassen, fordi denne sine Steder kan være sunket mere, andre
  Steder mindre end forventet, ligesom Regnskyl kan have
  foraarsaget ikke ønskede Forandringer.
  
  Man maa ogsaa allerede nu sørge for at anlægge Gangene; disse
  maa dog ikke komme til at indtage nogen betydelig Part af
  Anlægget, navnlig i smaa Stenpartier maa de være beskedne baade i
  Antal og Bredde. Da det er heldigt, om Gangene er afdrænede, vil
  her eventuelt ogsaa blive Anledning til at afgrave nogen Jord for
  at give Plads til Skærveunderlaget. Det vil sine Steder gøre
  bedre Virkning, om Gangen former sig som en Trappe, eller at der
  dog findes enkelte Trappetrin her og der i en jævnt stigende
  Gang; stærkt stigende Gange maa næsten nødvendigvis bygges
  trappeformede. Udformning af Gangene i Trappeform bør næppe ske,
  før efter at Stenene er bragte paa Plads, da Transport af store
  Sten opad Trappe er vanskeligere end ad en skraanende Gang.
  
  Paa de Steder, hvor der ingen Opfyldning har fundet Sted. kan man
  naturligvis godt skride til Anbringelsen af Stenene, umiddelbart
  efter at Terrænet har faaet den ønskede Form. Ønsker man dog at
  udsætte hele Arbejdet med Fordelingen af Stenene, til man kan
  gøre det hele samlet, bør man dog ved Udgravningen til Grotterne
  foretage den Forsigtighedsforanstaltning ikke at afgrave Væggene
  stejlt, men lade dem staa Vinteren igennem med skraa Sider,
  derved sikrer man sig mod, at de skrider ned.
  
  [Illustration: Fig. 49. Fra Botanisk Haves Stenparti. En Afsats
  paa en skraanende Flade. I Forgrunden ses hvorledes smaa Sten
  lægges mellem de større.]
  
  Raader man over kunstige Vandledninger, bør man allerede nu
  sørge for at føre Rør hen til forskellige Punkter paa Stenhøjen,
  saa at man kan besprøjte denne over det hele. Og er der Raad til,
  at man et Sted kan lave en lille rislende Bæk, vil dette i høj
  Grad øge Glæden ved Anlægget. Bækkens Bund maa sættes med Ler,
  eventuelt med Cement, da Vandet ellers for hurtigt vil forsvinde.
  Over Leret eller Cementen man lægge Sten af forskellig Størrelse,
  Grus og Sand.
  
  
  
  
  _Anbringelsen af Stenene.--Valg af Materiale_.
  
  Af og til ser man Stenhøje byggede af temmelig flade Sten, som
  er stillede paa Kant og er temmelig regelmæssigt ordnede, saa at
  der fremkommer en Mængde Smaarum, hvilke man kan kalde "Lommer"
  eller "Baase". Dette System har visse Fordele. Hver Plantes
  Vokseplads bliver her bestemt afgrænset. Desuden er man Herre
  over at lave Jordblandingen forskellig i de forskellige Rum, og
  man kan ved at gøre Jordsmonet højere eller lavere i Forhold til
  Stenenes Kant og ved at lægge Dræn i Bunden af "Baasene" i større
  eller mindre Lag virke hen til at gøre Voksepladserne tørrere
  eller fugtigere. Ligeledes afgiver Stenene betydeligt Læ for
  Planterne; denne Form egner sig vel derfor bedre til Dyrkning af
  kælnere Planter end just til de egentlige Alpeplanter. Men der er
  ogsaa visse Ulemper ved denne Konstruktionsmaade, navnlig er det
  vanskeligt at bygge Stenhøjen saadan, at den danner et smukt
  Hele.
  
  Endnu almindeligere er det at se Stenhøje, hvor Stenene er jævnt
  spredte over det hele og er stillede paa Højkant med den
  spidseste Ende opefter. Man ser ogsaa tit Stenhøjsbyggernes
  Bestræbelser gaa ud paa at samle saa mange mærkeligt formede
  Sten, som der er at opdrive: Flintesten, der ligner Dyrehoveder,
  Affald fra Glasværker eller fra Teglværker (sammenbrændte
  glasserede Mursten i uregelmæssige Former) eller forstenede
  Træstammer o.l. Man faar ved Betragtning af saadanne Stenhøje
  Indtrykket af, at Stenene og ikke Planterne er den vigtigste Del
  af Anlægget. Maaske har saadanne Konstruktioner ogsaa bidraget
  sit til sine Steder at bringe Stenhøjene i Miskredit.
  
  Inden man skrider til selve Anbringelsen af Stenene, maa man
  ordne det foreliggende Materiale, enten det nu er noget man har
  fra en ældre Stenhøj, fra et Stendige, fra Udgravninger paa
  Terrænet eller man har indkøbt Alluvialsten eller Materiale fra
  Stenbrud.
  
  Al Slags Glasaffald kasseres skaanselsløst. Ej heller kan
  Teglstens og Murstens-Materiale finde Anvendelse ved selve
  Opbygningen, men det kan, efter at være slaaede til Skærver,
  benyttes til Dræn. Flintesten er som Regel heller ikke af større
  Værd, men kan ligeledes bruges til Dræn, maaske helst blandede
  med Murstensskærver, Kulslagger eller andet stærkt vandsugende
  Materiale. Smaa Rullesten bliver ligeledes slaaede til Skærver,
  er der rigeligt af Materiale, kan ogsaa disse bruges til Dræn,
  men er der sparsomt med Sten, bør de henlægges for senere at
  bruges til at lægge ovenpaa Stenhøjen (herom mere senere), de
  maa da helst slaas saa flade som muligt, altsaa mere i Flageform
  end i Skærveform; de Kalksten, der maatte blive kasserede ved
  Opbygningen af Stenhøjen, behandles paa samme Maade.
  
  De Sten, der kan benyttes til at bygge Stenhøjen af, er navnlig:
  Granit, Gneis eller anden Urfjældsten, Kalksten og Sandsten. Det
  bedste Materiale faar man fra Stenbrud, idet de kantede Sten er
  bedst at bygge med, men store Rullesten kan ogsaa efter at være
  udkløvede finde god Anvendelse, dog vil de runde Sider, som
  nogle af Stykkerne faar, kunne volde visse Vanskeligheder. Man
  sorterer Stenene, man har til sin Raadighed, dels efter deres Art
  dels efter Farve, og ved Anbringelsen af Stenene paa Højen holder
  man hver Sort for sig, det ser nemlig ikke godt ud, naar en
  Klippevæg eller Klippeblok er bygget op af Granit blandet med
  Porfyr, Sandsten og Kalksten. Store lavbevoksede Rullesten fra
  Heder og Overdrev eller Søsten kan ogsaa finde Anvendelse i den
  Form, i hvilken de foreligger, man bør derfor ikke udkløve alle
  sine Rullesten, men bevare de bedste urørte. _Malby_ anbefaler
  til Stenhøjsbygning et kunstigt Konglomerat af Skærver og
  Cement, dette bør man dog kun i en stenfattig Egn ty til.
  
  Stenene maa ikke fordeles jævnt over hele Anlægget, men ordnes
  mere gruppevis, saa at de sine Steder staar meget tæt, andre
  Steder i løsere Grupper og sine Steder meget spredt. Man maa
  ogsaa sørge for, at Stenene kommer til at staa (eller ligge)
  fast, saa at de ikke forandrer deres Stilling, selv om der bliver
  traadt paa dem. En tredie vigtig Regel er, at Stenene maa
  anbringes saaledes, at den Fugtighed, der tilflyder Anlægget--
  Vandet, som sprøjtes derudover, og Regnen, som falder derpaa--
  snarest søger ind mod de indre Dele af Højen og derved naar ned
  til Planterødderne; en højere liggende Sten maa derfor ikke
  springe ud over en lavere, da Vandet saa vil løbe fra den højere
  ned over den lavere liggende uden at befugte Jorden, som findes i
  Mellemrummet mellem disse to Sten.
  
  Det er forhen berørt, at det er uheldigt at stille Stenene paa
  Enden, det er en ganske unaturlig Stilling. _Farrer_ skriver
  saaledes om dette Spørgsmaal: "Og husk altid at sætte Stenene paa
  Højen med den brede Flade mod Jorden. Dette er den naturlige
  Maade at anbringe dem paa. I Naturen ligger Stenene ned; Moder
  Natur lader ikke sine Sten strutte ud i Luften som Piggene paa et
  Pindsvin." Der kan dog være Tilfælde, hvor man har Lov til at
  sætte Stenene paa Højkant, og det er der, hvor man bygger meget
  tæt, de Steder, hvor man søger at efterligne Klippeblokke, men
  her kommer den enkelte Sten ikke til at præsentere sig, her rager
  den ikke frit ud i Luften, den skal netop kun ses sammen med de
  andre som et afsluttet Hele. Ogsaa ved Opbygningen af Grottevægge
  kan Afvigelse fra Regelen tilstedes, thi her gælder det jo ogsaa,
  at det kun er en enkelt Flade af Stenen, der vender ud imod
  Beskueren. Sine Steder kan man ogsaa ved Afgrænsningen mellem
  Stenhøjen og Gangene, som fører derigennem, tillade, at en Sten
  er sat paa Enden, men som Regel bør disse Sten ligge ned paa
  Siden. Man maa forøvrigt vogte sig for, at denne Afgrænsning
  kommer til at se for ensformig ud og i det hele undgaa skarp
  Afgrænsning, hvor det ikke er nødvendigt. Ved Konstruktion af
  Klippeblokke og Grottevægge er Udtrykket Stenhøjsbygning rigtig
  paa sin Plads, idet man her faktisk stabler Sten paa Sten og i
  givet Tilfælde endog maa gribe til Bindemidler som Cement for at
  støtte Konstruktionen.
  
  Ved Opbygning af Grottevægge har man en fast Jordvæg som
  Rygstød, denne er, som omtalt under Udformningen af Anlægget,
  afgravet skraat eller stejlt, dog bør den ikke være absolut
  lodret. Det vil nemlig være heldigt af forskellige Grunde, om
  Grottens Bredde bliver noget større foroven end forneden. En
  uformodet Forskydning i Jordhøjen vil lettere kunne bæres af en
  Stensætning, som har en svag Heldning indefter mod Højen end af
  en, som er ganske lodret; tillige bør hver overliggende Sten
  springe lidt tilbage for hver underliggende af Hensyn til
  Befugtningen af Jordmassen mellem Stenene (s. f. o.). Man gør
  ikke Grottens Væg regelmæssigt bueformet, og hvis man har en dyb
  og smal Grotte for sig, lader man ikke Væggene blive paralelle,
  man giver Væggene et eller flere smaa Fremspring eller en ekstra
  Indbugtning. Den nederste Stenrække maa noget skarpere angive
  Uregelmæssigheden, da alle Fremspring, eftersom Opbygningen
  skrider frem, udviskes noget. Stenene maa sættes meget fast, og
  man begynder ikke nogen ny Etage, før man er sikker paa, at det
  færdige Lag ikke kan rokkes. Stenenes Overkant maa have en svag
  Heldning ind mod Højen, er en Sten af uheldig Form, kasseres den,
  eller man fjærner med Hammer og Mejsel uheldige Fremspring, saa
  at Stenen bliver brugelig. I det hele maa man ved dette
  Opbygningsarbejde væbne sig med Taalmodighed og ikke vente, at
  den Sten, man griber fat paa, just vil passe paa det Sted, hvor
  man først lægger den; ofte maa man prøve flere Sten i Rad, inden
  man finder den rette. Samtidig med Opbygningen maa man foretage
  en--i al Fald delvis--Paafyldning af tilberedt Jord i
  Mellemrummene mellem Stenvæggen og Højen og mellem de enkelte
  Sten. Bag ved det nederste Stenlag bør man lægge et Lag Skærver
  til Dræn, inden man begynder at tilføre Jord. Denne
  Paafyldningsjord maa hverken være for tør eller for vaad (man
  kan bruge den gammelkendte Prøve: tage en Haandfuld Jord og
  klemme den, giver den Vand fra sig, er den for vaad, falder den
  fra hinanden, naar man løsner Taget, er den for tør) og den maa
  pakkes fast, saa at man er sikker paa, at den ikke senere synker
  sammen, saa at der derved opstaar Hulheder her og der.
  
  Opbygning af større Stenblokke eller Klippeblokke maa ske paa
  lignende Maade som anvist ved Grotter, men her har man jo ingen
  fast Væg at støtte Konstruktionen til. Man kan godt bygge en
  Klippeblok paa flad Jord, men vil dog som Regel hellere forme
  den omkring en større eller mindre Jordforhøjning. Ogsaa kan man
  lade en eller flere af Stenhøjens Toppe afslutte med en saadan
  kompakt Stensamling. Grundfladen gøres uregelmæssig, og
  Opbygningen foregaar terrasseformet, saa at de højere liggende
  Sten springer tilbage i Forhold til de lavere. Ogsaa her maa
  Paafyldningen af god Jord ske samtidig med Opbygningen. Er en
  saadan Top anlagt i stor Maalestok, vil man ved Paafyldning af
  Jord i dens Indre kunne bruge Lerjord og Skærver som Kærne, men
  nærmest udad mod Stenene, som der bygges med, maa man bruge
  god Jord, thi heri skal Planternes Rødder brede sig; smaa Blokke
  fyldes kun med god Jord. Af yderste Vigtighed er det, at hele
  Kærnen, hvad enten den bestaar af det ene eller det andet
  Materiale, gøres meget fast, saa at ingen Sammensynkning eller
  Forskydning af Stenblokken senere kan finde Sted. Udfyldningen
  af smalle Revner mellem Stenene maa udføres med stor Omhu og med
  aldrig svigtende Taalmod. Den kyndige _Farrer_ siger: "Se til at
  hver Sten er vel tilpakket med Jord straks fra Begyndelsen, for
  hvis De ikke gør det, efterhaanden som Stenhøjen bygges op, vil
  De (bagefter) aldrig kunne faa det gjort godt igen, men vil altid
  komme til at kæmpe med Mangler her og der. Intet er mere
  fortvivlende end at prøve paa at skaffe Jord ind i et skjult Hul
  bag en stor Sten. Man maa famle sig frem, rage og støde, og man
  faar Huden gnavet af Knoerne, og endda bliver Arbejdet ikke godt
  gjort. Og er Arbejdet ikke gjort godt fra først af, vil disse
  Hulheder foraarsage Planternes Død, og for det andet vil Rotter,
  Mus og andre Skadedyr tage Bolig deri."
  
  Grunden til, at Planterne dør, naar en saadan Hulhed naas af
  Rødderne, er den, at disse derved udsættes for Udtørring.
  
  Hvor man paa Stenhøjens Skrænter har afbrudt den regelmæssige
  Skraaning ved en Afsats, kan der for stærkere at markere og
  støtte denne, anbringes en mindre Opstabling af Sten, her bør
  man dog ikke sætte Stenene paa Enden, men lægge dem ned paa
  Fladen.
  
  Tætte Stensamlinger kan ogsaa tilvejebringes ved mindre Midler
  og paa lettere Vis end den her anførte Opstabling. Paa skraa
  Flader eller smaa Forhøjninger, som har faaet den Form, man
  tænker sig, de skal have i færdig Stand, _lægges_ Stenene ned i
  Flugt med Jordsmonet. Stenene graves noget ned i Underlaget, saa
  at de ikke kan skride ud, og Mellemrummene udfyldes med tilberedt
  Jord. Stenene maa lægges tæt navnlig mod Toppen af Højene og
  anbringes om muligt med en brudt Flade udad mod Beskueren.
  
  De større Rullesten, man har lagt til Side, anbringes paa
  Rygningen og Skrænterne af Volde eller paa Skraaninger og
  Flader, hvor man agter at indrette Vokseplads til Lyngvækster.
  
  De skraaninger, som ikke er bleven besatte med Sten, vandrette
  Afsatser, Kløfter eller fladere Sænkninger mellem Forhøjninger
  eller Volde, skal nu ogsaa indrettes til deres Brug. For dem alle
  gælder det, at de maa forsynes med et Lag Skærver for at sikre
  Vandafledningen. Stenskredene, d.v.s. de Steder, hvor man har
  tænkt sig at plante de Arter, som i Naturen vokser i nedrullede
  Sten, altsaa et meget løst Materiale, bør have et rigeligt
  Drænlag, medens Kløfterne og de Partier, der skal huse
  Engplanterne, kan nøjes med et mindre dybt Lag; har man gennem en
  Kløft Afløb fra et Moseparti eller fra et lille Kildevæld, maa
  Afdræningen dog gøres noget kraftigere end ellers. Forøvrigt maa
  man regulere Skærvelagets Mægtighed efter Stedets Beliggenhed paa
  Stenhøjen og efter dets større eller mindre Fald. Paa Skraaninger
  gøres Drænlaget mindre end paa Flader, og ligeledes maa man i de
  lavere Dele af Stenhøjen øge Drænets Mægtighed, navnlig naar
  Afløbsforholdene fra Stenhøjen ikke er fuldt tilfredsstillende.
  Det er mindst lige saa meget om Vinteren som om Sommeren, at
  Drænet skal gøre Nytte, for at bortlede den rigelige Væde, som
  samles i denne Tid, da Fordampningen fra Jordoverfladen er ringe,
  og Planternes Forbrug ogsaa er sat ned paa et Minimum. Man maa
  derfor sørge for, at Drænlaget er saa godt, at det kan holde
  Anlægget passende tørt om Vinteren. Inden man begynder Paaførslen
  af Skærverne, maa man beregne, hvor meget disse vil fylde i
  Forbindelse med det Jordlag, som derefter skal paaføres, og hvori
  Planterne skal vokse; undlader man dette, risikerer man let, at
  Jordsmonet, naar man er færdig, er blevet for højt i Forhold til
  Omgivelserne, og Arbejdet maa gøres om. Det første Lag Skærver,
  man paafører, gør man vel i at grave ned i Underlaget, hvorved
  man opnaar, at Drænet kommer til at virke dybere ned.
  
  [Illustration: Fig. 50. Kunstigt opbygget Stenblok i Botanisk
  Have.]
  
  
  
  
  _Jordbundsforholdene_.
  
  Det er af Vigtighed, at det Jordsmon, som Planterne skal plantes
  i, er gunstigt for deres Trivsel, og at man ved tilberedningen
  deraf har de forskellige Planters Tarv for Øje. Som Regel vil
  den Muldjord, der findes paa Stedet, og som man har afgravet og
  samlet, inden Omformningen af Terrænet paabegyndtes, ikke kunne
  bruges i ublandet Stand, men det hyppigste vil vel ogsaa være,
  at man af økonomiske Hensyn maa bruge en Del af denne Jord til
  Indblanding i andet Materiale. For at kunne tilvejebringe gode
  Jordblandinger anskaffer man sig et Oplag af følgende Jordarter:
  Lyngjord, Mosejord--ogsaa Tørvestrøelse kan eventuelt
  anvendes--Bladjord og, hvis den oprindelige Muldjord er let, da
  tillige Græstørvejord fra svær Jord. Endvidere Grus, fint knuste
  Kalksten eller Murgrus og fine Granitskærver. Visse Planter er
  mere kalkfordrende end andre, ja nogle Forfattere hævder, at
  Planterne kan deles i kalkfordrende og kalkflyende Arter, og at
  der endog ofte til visse kalkyndende Planter svarer andre
  nærstaaende Arter, som er kalkflyende; i Naturen skulde disse to
  Slags Planter som Følge af deres særlige Krav til Jordbunden
  aldrig forekomme blandede, men al Tid hver Gruppe paa sin
  Lokalitet. Saaledes angiver _Robinson_, der har en Liste paa c.
  70 Kalk-Planter og nogle flere Granit-Planter, at _Rhododendron
  hirsutum, Daphne eneorum_ og _Pulsatilla alpina_ vokser paa
  Kalkbjerge, medens _Rhododendron ferrugineum. Daphne striatum og
  Pulsatilla sulphurea_ vokser paa Granitunderlag. Selv om dette nu
  ikke skal tages saa alvorligt, at man altid kan betragte Kalk som
  Gift for Planter fra Granitbjærge, saa kan man dog ikke se helt
  bort fra denne Forskellighed hos Planterne, og enhver Oplysning
  om Planternes naturlige Voksested er af Betydning for
  Stenhøjs-dyrkerne. Hvis man til sin Stenhøjs Opbygning har brugt
  saavel Granit som Kalksten, gør man derfor vel i ogsaa at
  tilberede Jorden forskelligt paa de to Steder, saa at man ikke
  blander Kalkelementer i den Jord, som lægges paa Granitafdelingen,
  medens man giver en rigelig Tilsætning af dette Materiale paa den
  Afdeling, der er bygget af Kalksten. Ved man intet om Planternes
  Krav i saa Henseende, kan man jo prøve sig frem, plante enkelte
  Individer paa hver sin Afdeling og se til, hvor Planterne udvikler
  sig bedst. Sandsynligst er det dog, at Jordbundens rette fysiske
  Beskaffenhed er mindst ligesaa vigtig som dens kemiske. Med andre
  Ord, at der for Planternes Trivsel maa tages fuldt saa meget Hensyn
  til, at de faar en Jord, som er passende gennemtrængelig for
  Rødderne og af en passende Fugtighedsgrad for de paagældende
  Planter som til, at Jorden indeholder saa og saa mange Procent Kalk.
  
  Til Paafyldning i Revnerne og de større Mellemrum paa
  Stensamlingerne samt til Jordlaget paa Stenskredene bruges en
  let Jord bestaaende af Mosejord blandet med lidt af den
  oprindelige Muld samt Grus og fine Granitskærver. Til
  Smaalavninger, hvor Engplanterne skal vokse, bruges Mosejord
  blandet med lidt Grus og en Del af den oprindelige Muldjord, til
  Kløfterne benyttes en lignende Blanding, og i disses nedre Dele,
  i Bunden af skyggede Grotter samt paa andre Partier, hvor man vil
  dyrke Skovplanter, tilsættes yderligere Bøgebladjord.
  Lyngpartierne faar grusblandet Lyngjord; har man ikke Adgang til
  at skaffe denne Jordart, maa man anvende Jord fra Lyngmoser med
  en Indblanding af lidt rigeligere Grus. 1 Kalkafdelingerne
  tilsættes, som nævnt en Del knust Kalksten eller Murgrus.
  
  
  
  
  _Stenhøjens Tilplantning_.
  
  For at kunne tilplante en Stenhøj tilfredsstillende maa man
  kende noget til de Planter, man vil dyrke. Vel kan man læse
  sig en Del til, men bedre Kundskab om Arterne vil man dog
  erhverve sig ved at studere andre Stenhøjsanlæg. Her kan man gøre
  mange Iagttagelser, se de Fejlgreb, der er bleven begaaede, og
  derefter vare sig for at gøre de samme Fejl om igen, man vil
  kunne se de gode Resultater, som er opnaaede, og søge at
  efterligne de Kaar, den og den Plante her er lykkedes under. Ja,
  man kan jo endog faa Lejlighed til at kritisere de rosende
  Udtalelser, som Bøger og Kataloger, Gartnere eller ens Venner
  har fremført om denne eller hin Plante, og se, om det virkelig
  passer, at denne "ikke bør savnes paa nogen Stenhøj" eller hin
  "er af glimrende Virkning plantet i store Masser". Smagen er jo
  saa forskellig, at man aldrig er sikker paa om det, andre roser
  som noget særlig godt, netop vil falde i ens egen Smag. Man maa
  forøvrigt heller ikke vente al Tid at opnaa samme Resultat, som
  man ser naaet andet Steds, de lokale Forhold har ofte meget stor
  Indflydelse; men mislykkedes nogle Arter, kan man til Gengæld
  glæde sig til, at andre maaske netop vil lykkes bedre paa den
  Stenhøj, man selv har anlagt, end paa dem, man har lagt til
  Grund for sine Forstudier. Her kan saaledes nævnes, at _Max
  Kolb_ ved Beskrivelsen af _Hutchinsia alpina_ skriver: "Saa
  almindelig (i Bjærgene) denne Plante end er, saa lykkes den ofte
  ikke godt og gaar gærne til Grunde", medens den i Botanisk Have
  i København regnes for at være en af de villigste; og om
  _Polygonum vaccinifolium_, der sidstnævnte Sted nærmest maa
  kaldes lunefuld og absolut maa have en god Plads, siger
  _Robinson_, at "den formeres let ved Deling og Stikning, trives i
  almindelig Havejord og passer til Skrænterne og de mindre vigtige
  Steder paa Stenhøjen."
  
  Vigtigt er det ogsaa ved disse Studier paa andre Stenhøje at
  lægge Mærke til, _hvor_ den eller den Plante "gør sig" bedst, om
  den udvikler sig bedst til sin Fordel klemt inde mellem Sten i en
  vandret eller lodret Revne, eller om den ser bedst ud imellem
  løse Smaasten, om den trives bedre i et lille Engparti end i en
  Kløft, og om den syner bedst betragtet fra oven eller fra neden,
  Man maa gøre Iagttagelser angaaende Planternes Krav til
  Vokse-Areal, om det er Planter, der breder sig raskt eller om den
  aarlige Tilvækst kun er ringe.
  
  Til Plantningen bruges helst smaa Planter. Disse vokser lettest.
  Synes de Blokke, man har indkøbt, at være for store, maa man se
  efter, om det er en Art, som let lader sig dele, og er dette
  Tilfældet, bør man straks partere den, man har da ikke alene
  flere Chancer for én, at Planten skal vokse, men tillige faar man
  i samme Køb et større Stykke af sin Stenhøj tilplantet. Af
  Plante-Arter, som ikke taaler Deling, maa man vogte sig for at
  faa store Individer. Nogle Planter har lange piskformede eller
  dog svagt forgrenede Rødder (mange Bælgplanter). Disse Planter
  lader sig ikke dele; de kan tillige være vanskelige at plante,
  da Rødderne paa Grund af deres Længde kræver et dybt Plantehul;
  en Indkortning eller Sammenbukning af Rødderne er ikke heldig,
  taales i mange Tilfælde slet ikke af Planten. Derimod kan alle
  Planter med tæt og rigt forgrenet Rodnet godt taale
  Rodbeskæring, og denne Indstudsning bør foretages, da
  Plantningen foregaar lettere, naar Rodmassen er mindre.
  
  Stenhøjsplanter maa plantes med megen Omhu, navnlig gælder det
  om at trykke Jorden godt omkring Planten, saa at Rødderne straks
  omsluttes fast af Jord og Smaasten. Ved Omtalen af Stenenes
  Anbringelse er det nævnt, at Jorden skal pakkes ind i alle
  Hulheder og Revner. Ved Plantningen gælder samme Regel, man maa
  hele Tiden passe  paa, at Jorden, som man fylder ned om Rødderne,
  baade ligger fast til disse og til Stenvæggene. Tilplantning af
  Grottevægge og Klippeblokke er den vanskeligste. Revnerne er
  ofte ganske smalle, saa at det er et stort Taalmodighedsarbejde
  at faa Jorden fyldt ind omkring Rødderne; som nævnt skal der
  gærne være Smaasten i Jordblandingen, disse Smaasten kommer let i
  Klemme og hæmmer den videre Paafyldning af Jorden. Og volder de
  vandrette Revner Bryderier, er de lodrette endnu vanskeligere at
  beplante, Thi her mangler det faste Underlag, som man dog har ved
  de vandrette Revner. Man maa derfor ved Tilplantningen af disse
  lodrette Spalter klemme Sten ind deri, som kan tjene som
  Hvilepunkt for Planten, man vil anbringe, og for yderligere at
  gøre et saadant Sted til et fast Støttepunkt, kan man fæstne den
  indsatte Stenkile med Cement. For at gøre Cementen saa lidet
  synlig som muligt, knuser man noget af den Stenart, man har
  bygget med, til meget fine Skærver og trykker en Del af disse
  ind i den endnu fugtige Cement.
  
  [Illustration: Fig. 51. Parti af Botanisk Haves Stenhøje.]
  
  Man maa vel vogte sig for at faa sin Stenhøj for regelmæssigt
  tilplantet. Uregelmæssighed og Uensartethed er jo allerede givet
  eller tilstræbt i selve Konstruktionen, der vilde da ingen
  Mening være i at udviske dette ved en altfor regelmæssig og
  ensartet Tilplantning. Det gælder jo først og fremmest at give
  Planterne de bedste Vækstbetingelser, men tillige maa man jo give
  dem den bedste Baggrund og tage Hensyn til de enkelte Arters
  Voksemaade. Pudeplanter skal ikke plantes tæt og i store Klynger,
  de skal ses enkeltvis eller faa sammen, saa at den enkelte lille
  Plante viser sig. Rosetplanter og visse Pudeplanter tager sig
  bedst ud mellem Sten og plantes derfor i store Klippeblokke.
  Tæppeplanterne sættes sammen i større Mængde og især paa store
  Flader, de gør sig jo netop paa denne Maade; er det Arter, som
  hurtigt breder sig, kan Arealet, der skal indtages af en eller
  anden Art, dog godt beplantes spredt, men al Tid uregelmæssigt;
  sæt ikke Planterne i Rader og Geledder som i en Køkkenhave!
  Forøvrigt kan Tæppeplanter ogsaa være af ypperlig Virkning, naar
  de er plantede over en lille Stenknold; Planterne vil da
  efterhaanden brede sig over hele Knolden og dække den, saa at kun
  en enkelt Stenspids træder frem af det grønne. Straks efter at
  man har beplantet en Klippeblok, en Top eller en Flade, belægges
  den fri Jord mellem Planterne med fine og grove Skærver. Disse
  tjener dels til at holde paa Jorden, at den ikke saa let skyller
  bort, dels bidrager de til at holde paa Jordens Fugtighed. I
  Stenskredene maa dette øvre Lag af løse Sten være noget
  rigeligere end andre Steder paa Anlægget, og man bruger her
  helst Stenflager eller sørger for at idet mindste en Del af
  Stenene har denne Form. I Engpartierne og Kløfterne saavelsom i
  Bunden af Grotterne anvendes en Belægning med Skærver kun i ringe
  Grad eller slet ikke, men for at lette Færdslen for den, der
  passer Stenhøjen, maa der her og der ligge nogle større, flade
  Sten til at træde paa. Er Stenpartiet stort anlagt, kan man endda
  enkelte Steder føre en Gang over et Engparti eller over en
  bredere Kløft ved at lægge et Par Rækker af store, flade Sten,
  hellere maa man lade en slidt end en nylig brudt Flade vende
  opefter.
  
  Man bør gøre sig det til Regel først at tilplante
  Stenhøjsspidserne, Smaatoppene og Blokkene, dernæst Skrænterne og
  Lavningerne. Vanding af det plantede sker umiddelbart eller kort
  efter Tilplantningen, bortskylles derved Jord og Smaasten, maa
  man fylde lidt efter. Er Vejret tørt, vandes i den første Tid
  dagligt, indtil Planterne har taget godt fat.
  
  Omplantning af Stenhøjen maa af og til finde Sted. Denne
  foretages bedst partielt, saaledes at man hvert eller hvertandet
  Aar tager en Del af Anlægget under Behandling. Det synes
  navnlig, at de Planter, der her er betegnede som
  Pude-Tæppeplanter, ynder eller tiltrænger Omplantning, for at de
  skal se friske og livskraftige ud. Herunder kommer især de
  almindelige fintløvede _Saxifraga_-Arter, _Aubrietia_,
  forskellige _Arabis_ og mange andre. Forsømmes Omplantning bliver
  disse Tæppeplanter tynde eller visne i Midten og holder sig kun
  friske i Udkanten. Men det er ligefrem forbløffende at se, hvor
  hurtigt nyomplantede Planter tager fat i den friske Jord, og hvor
  sunde og yppige de ser ud blot en Maanedstid efter Plantningen.
  Andre Tæppeplanter opfører sig ikke som de ovennævnte, men
  vedbliver at være friske helt igennem; dette er navnlig træagtige
  Arter som _Salix retusa_; er Omplantningen af en saadan Plante,
  der er godt i Vækst, ikke paatrængende nødvendig--for Eks. paa
  Grund af en _Omlægning_ af Stenhøjen,--bør man ved Omplantningen
  gaa uden om den. Ligeledes vil Stenhøjens Smaabuske som Regel
  ikke behøve Omplantning, men maaske af og til Fornyelse, hvis de
  er bleven for store i Forhold til Omgivelserne, Det er da især
  Planterne paa Skraaningerne, i Lavningerne og paa de mindre
  Stensamlinger, som bør omplantes. De store Stenblokke bør helst
  lades urørte saa længe som muligt, fordi Tilplantningen af disse
  er noget omstændelig, men ogsaa fordi en stor Pudeplante eller
  Rosetplante, som er vokset rigtig fast til Stenene, ikke taaler
  Omplantning, eller i alt Fald lider meget derved. En partiel
  Omplantning kan dog her ogsaa være nødvendig. Her tænkes paa de
  Fornyelser, som bliver nødvendige ved at nogle Planter
  _(Saxifraga mutata, Saxifraga longifolia, Carlina acanthifolia_
  o. a.) dør efter Blomstringen. Allerede ved første Plantning maa
  man have disse Planters kortvarige Liv i Minde, saa at man sætter
  dem paa Steder i Klippeblokken, hvor Omplantning bliver
  forholdsvis let.
  
  
  
  
  _Morænebede_.
  
  Det er før anført, at visse Alpeplanter er meget vanskelige at
  dyrke; dette gælder da navnlig Arterne fra de højeste Fjældtoppe
  og dem, som vokser paa Morænerne. Det ligger da nær at formode,
  at man, saafremt man kunde efterligne de ejendommelige
  klimatiske Kaar og Jordbundsforhold, som de lever under, vilde
  kunne faa dem til at lykkes i Kultur. Det gælder altsaa at skaffe
  Planterne en Jordbund af muldfattig Beskaffenhed, rigelig
  Tilførsel af koldt Vand om Sommeren og temmelig tør Jordbund om
  Vinteren. I England har man da i de senere Aar konstrueret de
  saakaldte "Morænebede" til Kultur af disse Planter.
  
  Paa en svagt skraanende Flade graver man en Fordybning godt 1/2
  m dyb. Bunden og Siderne beklædes med en Kappe af Cement,
  Bassinets øvre Rand skal have samme Fald som den Flade, det er
  konstrueret i. Paa det laveste Sted i Bassinets Bund anbringes
  inden Støbningen en Flaskehals, som saaledes kan give Afløb for
  det Vand, der samler sig i det støbte Bassin. Dette fyldes nu med
  Sten, store i Bunden, aftagende opefter, saa at det øverste Lag
  bestaar af ganske fine Skærver. Heri anbringes Planterne. I
  Flaskehalsen indsættes en Prop udvendig fra. Ved den øvre Rand
  af Bassinet lægges et perforeret Rør, som er sat i Forbindelse
  med Vandledningen; herfra maa Vandet flyde ganske jævnt hele
  Sommeren. Tilløbet maa være stærkere end Fordampningen, saaledes
  at der bestandig løber Vand over den nedre Rand af Bassinet. Hen
  paa Efteraaret lukkes af for Vandet, og nu uddrages Proppen af
  Flaskehalsen, hvorved Bassinet tømmes for Vand, og Stenmassen
  bliver ret tør. Selvfølgelig maa Cementrandene skjules ved, at
  der lægges større Sten over dem, ligeledes maa man for at bryde
  Ensformigheden ved Bedets Overflade henlægge større Sten her og
  der. Det Vand, der løber bort fra Morænebedet Sommeren igennem,
  bør man lede videre gennem Stenhøjsanlægget, lade det risle
  nedover som et mindre Vandløb for at ende i en Eng eller en
  Kløft. Om man vil, kan man bygge Morænebedet i 2 Etager som 2
  Bassiner, det ene over det andet; det overflødige Vand fra det
  øvre løber da ned og befugter det nedre Bed.
  
  
  
  
  _Murhaver_.
  
  Paa gamle Mure--og ikke mindst paa Ruiner--træffer man ofte en
  ret yppig Vegetation. Det er saaledes en bekendt Sag, at den
  lille Bregne _"Murrude"_ vokser frodigt paa Kronborgs Mure. Ved
  første Øjekast ser det mærkeligt ud, at Planterne kan trives
  under saadanne Kaar, men tænker man nærmere over Sagen, er det
  jo i og for sig ikke mærkeligere, end at Planterne vokser i de
  stejle Klippesider, thi Murene er jo mindst ligesaa porøse som
  Grundfjældene. Det har endog vist sig, at Planter, som vanskelig
  trives paa Stenhøj, lykkes, paa Mure. Det er da intet Under, at
  man sine Steder ligefrem har opført Mure udelukkende eller dog
  for en Del beregnede paa Beplantning. (Se Figurene 13, 14, 15 og
  16.) _Correvon_ omtaler udførligt og roser meget disse Murhaver.
  En Mur, som han selv har i sin Have, _"Floraire"_, er 28 m lang,
  2,10 m bred og 1,40 m høj, den er bygget af haardtbrændte Sten og
  løber i Retning SØ.-NV., den har altsaa sine Flader vendte mod
  NØ. og SV., har saaledes en Solside og en Skyggeside, en Fordel
  man kan sikre sig, naar man bygger en Mur alene til dette
  Formaal; paa en Mur, der forud eksisterer, som er opført med
  andet Formaal, og som man faar til Opgave at beplante, vil ofte
  kun den ene Side være fri. _Correvon_ giver Fortegnelse over de
  Planter, som Aaret igennem blomstrer paa denne Mur, ordnet efter
  Blomstringstiden; Listen indeholder flere Hundrede Navne.
  Konstruerer man selv sin Mur, har man jo yderligere den Fordel
  at kunne give den Indmad d.v.s. en Blanding af Jord, Kalkgrus og
  Sten.
  
  
  
  
  _Pottekultur_.
  
  For dem, som har endnu ringere Plads end en Stenhøj fordrer, kan
  det være et Substitut at dyrke en Samling Alpeplanter i Potte,
  og denne Kulturmetode kan ogsaa være nyttig for dem, der har
  Stenhøj, idet de da i de pottedyrkede Individer har en Reserve
  at ty til, hvis enkelte Planter skulde gaa ud paa
  Stenhøjsanlægget. Man anskaffer sig foruden den almindelige Slags
  Potter to andre Slags, et Sæt, der er smallere og dybere, og et,
  der er fladere og bredere, i de dybe dyrkes Pudeplanter og i det
  hele Planter med dybtgaaende Rødder, de flade forbeholder man
  Tæppeplanterne. Man kan her ofre noget mere paa Jordblandingen,
  da det er saa ringe Kvanta, der bruges, og man anvender derfor
  udelukkende Mosejord, Lyngjord, Græstørvjord, Bladjord, Kalkgrus,
  Grus og fine Skærver. Man planter meget fast; i Bunden af Potten
  lægges et Lag Potteskaar. Potterne nedgraves paa et Grusbed og
  vandes rigeligt Sommeren igennem; Gruset udenfor Potterne holdes
  ogsaa stærkt fugtigt, Fordampningen herfra vil bringe Kølighed og
  Friskhed til Potteplanterne. Om Vinteren holdes de i dybe Karme,
  nedgravede i Grus. Imellem Karmene lægges Kulaske eller lignende
  Materiale, som afleder Vandet godt. Karmene dækkes med Vinduer,
  naar det er stærkt fugtigt Vejr, men der luftes rigeligt. Bliver
  det Frost, lukkes Vinduerne til, og der dækkes med Maatter og
  Lemme. Ved indtrædende Tøvejr afdækkes igen.
  
  
  
  
  _Pasningen af Stenhøjen Aaret rundt_.
  
  Naar Aaret lakker mod sin Slutning er det Tid at tænke paa
  Stenhøjens Dækning. Enkelte silkehaarede eller filthaarede
  Planter, som ikke taaler for megen Væde paa Bladene, vil man med
  Fordel kunne beskytte ved Hjælp af et lille Glashus bestaaende
  af fire Sideplader med en Overligger, der maa skraane lidt, saa
  at Væden kan løbe af den; der maa ogsaa være en Aabning mellem
  Siderne og Taget, saa at Luftcirkulation stadig kan finde Sted.
  Denne Tildækning kan passende ske, naar Efteraarets bestandig
  vaade og graa Dage indfinder sig. Visse kælne Planter kan man
  ogsaa beskytte mod Vinterens Vejrlig ved, naar den første Frost
  er i Vente, at tildække dem med skarpt Grus. Disse to
  Beskyttelsesmaader bliver dog rent lokale. De fleste
  Stenhøjsplanter er i deres Hjemstavn dækkede af et lunende
  Snelag, som gør, at Jorden ikke fryser i nogen betydelig Dybde;
  men her i vort Klima ligger dette naturlige Dække kun rent
  undtagelsesvis i et længere Tidsrum. Spørgsmaalet er da, om man
  kan skærme sine kære Stenhøjsplanter mod stærk Barfrost, saa at
  man paa en Maade erstatter Sneen. Desværre lader dette sig ikke
  gøre, i al Fald kun i ringe Grad. Men et Lag af Granris, over
  hele Stenhøjen gør dog sin Nytte, det hæmmer i en vis Grad
  Udstraalingen og skærmer noget mod de bratte
  Temperatursvingninger. Mest Gavn gør Granrisdækket paa
  Slutningen af Vinteren, naar Solens Lys og Varme vil lokke
  Planterne til en for tidlig Vækst, og ligeledes værner det de
  stedsegrønne Planter mod den skarpe Foraarsvind, der let
  foraarsager en for stærk Fordampning fra deres Løvværk.
  Tildækningen med Granris finder bedst Sted ved Juletid, men
  frygter man stærk Frost i den tidligere Del af December, maa man
  hellere fremskynde Tildækningen. Kommer der et Snedække, er
  Planterne først ret hjulpne.
  
  Vinteren igennem er der intet at gøre ved Stenhøjen. Og dog!
  Hvis der indtræder milde Perioder, som tegner til at blive af
  nogen Varighed, er det gavnligt at mindske Dækket paa Stenhøjen
  her og der, navnlig bør man tænke paa de stedsegrønne urteagtige
  Arter som visse _Saxifraga, Hutchinsia_, enkelte _Sedum_.
  nogle _Veronica_ o.s.v., thi selv om det er Vinter, er der dog en
  vis Grad at Livsvirksomhed til Stede. De bortfjærnede Granris
  samles i Bunker for atter at lægges over Planterne, saa snart
  Frostvejr indfinder sig.
  
  [Illustration: Fig. 52. Digitalis. Denne Plante kan under store
  Forhold anvendes paa en skygget Del af Stenhøjen. Man saar den
  paa Stedet.]
  
  Afdækningen om Foraaret maa finde Sted gradvis, og man bør saa
  vidt muligt vælge Graavejrsdage til dette Arbejde for ikke at
  udsætte Planterne pludseligt for Solens Indvirkning. Men nu
  kommer samtidig et af Aarets vigtigste Vedligeholdelsesarbejder.
  Frosten har Vinteren igennem, trods Dækning, virket paa Jorden,
  den har løftet de smaa Sten, som ligger omkring Planterne, ja
  selve Planterne, navnlig dem, der er plantede det foregaaende
  Efteraar er hævede op af Jorden, saa at Rødderne er blottede.
  Forsømmer man ret længe at faa dette bragt i Orden igen, vil de
  løsnede Planter dø af Tørke eller i al Fald svækkes i betydelig
  Grad. Derfor skrider man til det Værk, mens der endnu er
  rigeligt af Fugtighed til Stede, at trykke Jorden fast igen.
  Ofte maa man tage fat paa dette Arbejde, inden man helt har
  afdækket Stenpartiet, men man sørger omhyggeligt for, at ingen
  Del af Stenhøjen forbigaas. Man fjerner saa Granrisene fra et
  mindre Parti, gør dette i Stand og lægger nogle af Granrisene
  over igen. I en Kurv eller Kasse fører man lidt frisk Jord med
  sig for at kunne fylde efter i de Revner, som maatte være
  opstaaede ved Regnskyl Vinteren igennem.
  
  Efterhaanden som Foraaret skrider frem, kan man fra Grotter og
  Kløfter bortfjærne Løv, som er føget sammen der, hvis det virker
  uskønt eller er hobet op i for store Mængder; ligeledes kan man
  afpudse de gamle Bregneblade eller andet Løvværk, man har ladet
  sidde for at virke beskyttende Vinteren igennem. Nu bryder det
  alle Vegne, og en Stund kan man blot fryde sig over sin Stenhøj,
  og hver Dag se en ny Plante udfolde sine Blomster, men snart
  kalder Arbejdet igen. Foraarets tørrende Luft gør sin Virkning,
  og Vanding bliver nødvendig enkelte Steder. Har man et kunstigt
  Kildevæld i sit Stenhøjsanlæg eller et Morænebed, maa der lukkes
  op for Vandet. Snart strækker Vanding med Vandkande ikke til,
  der maa sprøjtes dagligt, i al Fald naar Vejret er tørt.
  Sprøjtningen skal ikke indskrænkes til Planterne alene, Stenene
  og Gangene oversprøjtes, de sidste ikke mindst, thi derved
  bidrager man til at sprede Friskhed og Kølighed over hele
  Anlægget. Vil man have et særlig godt Vandingssystem, kan man
  over hele Stenhøjs-partiet lade lægge Vandrør med mange fine
  Bruseapparater, hvorfra Vandet kan fordeles støvfint.
  
  Nu har de første af Stenhøjens Foraarsbebudere allerede visne
  Blomster, disse maa fjærnes, hvis man da ikke agter at samle Frø
  af dem. Efter stærke Regnskyl maa man med Jord og Sten udfylde
  de Render, det nedstrømmende Vand har dannet sig, ogsaa Gangene
  maa efterses og repareres. Saaledes gaar Sommeren med Afpudsning,
  Vanding og Reparationer. Man maa ogsaa stedse gøre sine
  Iagttagelser med Hensyn til Planternes Vækst og Udvikling, holde
  Øje med dem, som vokser for stærkt for i Tide at kunne hæmme dem
  i Væksten; ofte kan Forholdet dog være saadant, at det er
  rigtigere at lade den Plante, der føler sig vel paa Stedet og er
  ved at blive smuk og kraftig, beholde Pladsen, medens den
  svagere maa fjærnes og sættes hen paa en for den gunstigere
  Plads. Man maa i det hele mærke sig, hvilke Planter, der synes
  at have faaet en uheldig Plads, hvilke der staar for tørt eller
  for lyst, for fugtigt eller for skygget, saa at man senere, naar
  Omplantningstiden indtræder, kan rette de Fejl, der er begaaede.
  
  Hele Aaret, men dog mest om Sommeren, har man at kæmpe mod nogle
  Fjender af Dyreriget, hvilke man maa søge at bekæmpe paa bedste
  Maade. Muldvarpen er her som i den øvrige Have en ubehagelig
  Gæst, som man maa forfølge ihærdigt. Mus og Rotter sætter af og
  til Bo i de Stensætninger, hvor de kan finde en Hulhed; jo bedre
  Grottevæggene og Klippeblokkene er byggede op, des vanskeligere
  kan disse Dyr finde et passende Sted til deres Bolig. Solsorten
  er vel nok den ubehageligste Gæst blandt Fuglene, hvis man da
  ikke er saa letsindig at lade sine Høns gaa om i Haven.
  Solsorten ynder at rode og hakke i Planternes tætte Puder og
  Tæpper for at søge efter Insekter og Orme, og nyplantede Partier,
  som har haft Besøg af denne Fugl, ser sørgelige ud. Hvis man ikke
  nænner at skyde denne Gæst, har man næppe andet at gøre end at
  finde sig i dens Ødelæggelser. Og af de lavere Dyr har man
  Snegle, Knoporme. Myrer, Jordlopper, Bænkebidere og andet Utøj at
  bekæmpe. Snegle uden Hus (nøgne Snegle) er især slemme efter
  Planter med tykke eller kødede Blade, saasom forskellige
  Primula-Arter, de ynder ikke Kalk, og for at hæmme deres Angreb
  an vender man andetsteds en Udstrøning af pulveriseret Kalk; da
  saa mange af Stenhøjens Planter er kalkyndende, vil en saadan
  Udstrøning, i al Fald omkring de kalkyndende Planter, kun kunne
  gøre Gavn. Myrer er meget ubehagelige Gæster, de lægger med
  Forkærlighed deres Tuer midt op i en Tæppeplante eller
  Pudeplante. Man maa for at udrydde dem afgrave og bortfjærne en
  større Del af Jordmassen, som man erstatter med frisk Jord.
  Myrerne kan ogsaa fanges ved i Tuerne at nedlægge en Svamp dyppet
  i Honning eller Sukkeropløsning; Dyrene vil da krybe ind i
  Svampens Hulheder, naar denne er fyldt, kastes den i en Spand med
  kogende Vand; gentages denne Proces Gang paa Gang, kan man helt
  rense en Tue for dens Beboere. Knoporme efterstræber de finere
  Nellikearter, Primula og mange andre af de bedre Stenhøjsplanter.
  Man maa, saa snart man har opdaget deres Tilstedeværelse,
  gennemrode Jorden tidlig om Morgenen og afsamle saa mange af
  disse Skadedyr som muligt. Bænkebidere er Natdyr og gemmer sig om
  Dagen i mørke Huller. Henstiller man paa Stenhøjen udhulede
  Kartofler eller Rødbeder--med Hulheden nedad--vil Bænkebiderne
  søge til disse og gemme sig der, om Morgenen kan man da ryste dem
  ud og dræbe dem. Regnorme, hvis Tilstedeværelse ellers er
  ønskelig i Naturens Husholdning, er ikke til nogen Gavn for
  Stenhøjen. Jorden bliver ved deres Virksomhed og ved deres
  Aflejring af Ekskrementer mindre behagelig for Alpeplanternes
  Rødder at arbejde i; som egentlige Skadedyr kan man dog ikke
  opfatte dem.
  
  Med August begynder atter en travl Tid. Thi nu er det en gunstig
  Tid for Omplantning, hvad enten dette nu er de smaa Ændringer,
  der just er hentydet til, eller det er Generalomplantninger af
  større Dele af Stenhøjen. Den rigeligere Nedbør, som falder i
  denne Maaned, og den kraftigere Nattedug er gunstig for dette
  Arbejdes Udførelse. I og for sig kan man omplante
  Stenhøjsplanter til enhver Tid af Aaret, naar blot Jorden ikke
  er frossen, men Planterne tager hurtigere fat, naar de omplantes
  i August, og de naar at faa rodfæstet sig inden Vinteren.
  
  Efter at Omplantninger og Nyplantninger er fuldendte, har man
  Resten af Efteraaret mest Renholdelse at tænke paa. Man maa
  sørge for, at man gaar Vinteren i Møde med en vel renholdt
  Stenhøj; der maa ikke findes Ukrudt noget Steds, thi saa har man
  det at kæmpe imod straks i den travle Foraarstid. Visne Blade maa
  man ikke være for ivrig med at fjærne hen paa Efteraaret, thi
  disse kan siddende paa Planten godt gøre deres Nytte som et Slags
  Vinterdække.
  
  [Illustration: Naturlig Plantning med faa væsentlig indfødte
  Arter. Kun Arundo Donax (til højre) røber at det hele er
  Menneskeværk.]
  
  
  
  
  
  DEN DANSKE FLORAS VAND- OG STENHØJSPLANTER
  
  
  
  af _Andreas Madsen_.
  
  
  I. VANDPLANTER.
  
  Paa Vandplanter er Danmark langt rigere end paa Klippeplanter.
  Udfra et havemæssigt Synspunkt gør det intet til Sagen, at der
  alene kan blive Tale om vore _ferske_ Vandes Blomsterverden,
  eftersom Havets Plantevækst ikke ejer blot en Art som er under
  Dyrkning. Havfladen er ganske blomsterløs, kun fladbundede
  Kysters Brakvand dækkes sine Steder af _Flydende Vandranunkel's_
  hvide Blomstermylder.
  
  Vore vildtvoksende Vandplanter omfatter derfor i gængs Sprogbrug
  udelukkende de Arter som træffes i Søerne, Aaerne, Bækkene, helt
  ned til Tørvegrave og Vandhuller. Mange iblandt dem, forholdsvis
  flere end af Landjordens indenlandske Flora, er saa smukke og
  statelige, at vi ogsaa lader deres Blomster og Blade smykke
  Havernes Vandpartier. Andre har vi derimod god Grund til at
  betragte med mindre velvillige Blikke, maa afgjort holdes baade
  fra Haverne hvor de kun optræder som Vandukrudt, fuldt saa
  ondartet og vanskeligt at udrydde som Landjordens. Et Eksempel
  herpaa er den kendte, oprindeligt amerikanske Art _Vandpest,
  Elodea canadensis_. For ikke at tale om _Andemad_.
  
  Kun Arter der lader sig til Syne oppe i Luften enten med saavel
  Blomster som Blade eller dog med Blomsterne alene, har vi nogen
  Glæde af at indlemme blandt Havernes Kulturplanter, Den, iøvrigt
  faatallige Gruppe, hvor _hele_ Planten til enhver Tid er
  nedsænket i Vandet, _Hornblad, Vandkrans, Brasenføde, Vandpest_,
  foruden enkelte andre, er lidet egnede til andet end
  Stueakvarier, gennem hvis Glasvægge Planterne kan ses ogsaa fra
  Siden.
  
  De Vandplanter hvis Blade svømmer eller rettere flyder i
  Vandspejlet og hvis Blomster enten gør det samme eller dog gror
  saa lavt at ogsaa de synes flydende, er derimod en Afdeling som
  tæller mange udmærkede Arter, i hvis Spidse vi afgjort bør sætte
  de to, danske Vandplanter som i alle Maader fortjener at indlede
  vor Skildring, den _hvide_ og den _gule Aakande_.
  
  Om den hvide Aakande skriver Rostrups Flora, at den hører til
  vore skønneste, indenlandske Planter, og at Blomsterne overgaar
  alle andre i Størrelse. Men næst efter kommer den gule og begge
  vore Aakander forstaar, hvad ellers ikke ret mange
  hjemmevoksende Planter kan, at hævde sig overfor den store
  Mængde af indførte, fremmede Arter. Og hvilke glimrende
  Fremtoninger der findes blandt den nyere Tids udenlandske
  Aakander, meddeles andetsteds i denne Bog.
  
  De vokser ikke sjeldent blandede sammen og klæder hinanden
  fortræffeligt. Paa Baggrund af Bladenes grønne Ørige træder
  Blomsterne frem i skinnende guldgul og sølvhvid Pragt, Det Hele
  danner et saa skønt Billede, at Gartnerens Kunst ikke kan føje
  noget til, Intet Under at Aakanderne, indbefattet Asiens og
  Ægyptens berømte Lotus, fra de ældste Tider og overalt har
  tiltrukken sig almindelig Opmærksomhed og er blevne folkekære
  som faa andre Planter i Vand som paa Land. Herom vidner den
  Vrimmel af Aakande-Navne, som vidt forskellige Tungemaal er
  forsynede med.
  
  _Aakande_ er et gammelt Navn der var fælles for hele Norden og
  atter svarede til gængse Navne længer sydpaa. Hvem der
  oprindeligt maa have været den rette Aakande skønnes let, det er
  utvivlsomt den Gule. Frugten, egentligt et "Bær", har virkeligt
  Form som en Kande, medens den Hvide Aakandes er næsten
  kuglerund, og stærkt minder om Opiumvalmuens Kapsel. Imidlertid
  maatte Farven altid være den mest iøjnefaldende Forskel paa de to
  Aakander, som begge kom til at bære dette Navn, der overførtes
  fra den Gule til den Hvide.
  
  Vore ældste Plantebøger giver dog flere Navne at vælge imellem.
  _Henrik Smid's_ Lægebog fra 1557 nævner ganske vist kun Hvid
  Aakande, men kun af den Grund, at den regnedes for al være mere
  brugbar som Lægemiddel end sin Slægtning. Som medicinsk Plante er
  den iøvrigt nu gaaet af Brug. Derimod har _Simon Paullis "Flora
  Danica_" tre forskellige Navne: _Aakande, Søe-Blomst, Søe-Blad_.
  
  De afledes hver fra sin Del af Planten, Frugten, Blomsten,
  Bladet. Den fjerde Part Roden mindes i det gamle, men sjeldnere
  Navn _Haarrod_, der hentyder til de tykke Rodstokkes tætte
  Bundter af Trevlerødder. Aakande synes dog at have været det
  gængse, danske Hovednavn. Folkenavne paa Planter og Dyr er ofte
  Lignelser, hvis Billeder hentes fra Ting hvormed man er
  fortrolig i det daglige Liv, og Kanden manglede neppe i noget
  Hjem. Aakandernes store Frugter var ganske som lidt plumpt
  formede Drikkekander at se til og den hvide Aakandes lignede
  tykbugede Krus. Det var ikke til at tage fejl af og saaledes
  opstod rundtom i Lande og Landsdele en Mængde Aakande Navne, som
  man mere eller mindre træffende tog Sigte paa disse Ligheder. Det
  falsterske _Søkrukke_, det jydske _Kællingkrus_, Svenskernes
  _Smørkandekop_, Tyskernes _Eddikekrukke_, ligetil det engelske
  _Brændevinsflaske_, et Navn som vist ogsaa skyldes en
  Tankeforbindelse idet den gule Aakandes Blomster siges at udaande
  en svag Duft af Whisky eller noget i den Retning. Det lyder da
  lidt mistænkeligt, at en Botaniker et Steds meddeler sine Læsere,
  at Aakandeblomsterne har en "ikke ubehagelig Lugt."
  
  I svenske Folkemaal kendes ogsaa det nøgne Navn _Kande_ og
  sluttelig skal blot nævnes, at Thybomaalets _Pottelaage_ som Navn
  for Bladene ogsaa tilhører disse Lignelser fra Køkkenets Verden.
  
  Paa Videnskabens Verdenssprog, Latin, bevarede begge de nordiske
  Aakander gennem Aarhundreder Fællesnavnet Nymphaea, men omkring
  Aaret 1800 fik de ikke længer Lov til at være i samme, botaniske
  Slægt, men blev skilte i to. Det gamle _Nymphaea_ blev forbeholdt
  den Hvide medens den Gule modtog Navnet _Nuphar_, som efter
  Sigende er et arabisk Ord, der som Aakandenavn iøvrigt har været
  kendt gennem hele Middelalderen ogsaa nord for Alperne, i en lidt
  anden Form _Nénuphar_, er det mærkeligt nok gældende i
  Nutidsfransk som Navn for begge Aakanderne.
  
  I Skolebøger og andre Skrifter for Børn og Ulærde var det nu
  nødvendigt at lade to latinske Navne faa tilsvarende danske, det
  lod sig ikke gøre at nøjes med det ene, Aakande. Den Gule blev
  da kaldt _Nuphar lutea, Aakande_, den Hvide med ligeledes én
  indenlandsk Art, _Nymphaea alba_, fik Navnet _Nøkkerose_.
  
  Selvfølgeligt blev Ordet Nøkkerose ikke valgt i Blinde. Det var
  kendt fra gamle Dage som Folkenavn om just ikke i Dansk saa dog
  i Norsk og Svensk og længer sydpaa kendtes den som Germanernes
  _Nixenblume_.
  
  I den almene Opfattelse stod de nordiske Vandes Guddom, Nøkken,
  som særligt knyttet til norske og svenske Sagn og Æventyr. Han
  træffes i danske Digtning og Overtro, men kun sjældent og vel
  altid under Paavirkning nordfra. Følgerigtigt maa da Nøkkens
  Roser vokse ikke i vore, men i de to andre skandinaviske Landes
  Søer og Aaer. Hermed passer det, at Videnskabernes Selskabs
  Danske Ordbog skriver saaledes: "Nøkkerose, Norsk Plantenavn" og
  i de Plante-Lærebøger, der udkom inden Norges Adskillelse fra
  Danmark og hvori de norske Plantenavne altid vedføjes de danske,
  henføres "Nøkkerose" ligeledes til Norge. Mest udbredt og
  henført til begge Aakanderne synes det dog at være i svenske
  Folkemaal.
  
  Foruden Nøkkerose kendes ogsaa Navnet _Nøkkeblomst_, og denne
  Form er vistnok den som først indfører den ny Betegnelse i
  _danske_ Bøger. I _Bredsdorffs "Haandbog over botaniske
  Ekskursioner i Egnen om Sorø_, Kjøbenhavn, 1834" opføres:
  Nymphaea, Nøkkeblomst og Nymphaea alba. Hvid Aakande. Som
  Nøkkerose findes det i _Joh. Langes "Haandbog i den danske Flora,
  1853_" og optages senere af Rostrup og andre Botanikere. Selv om
  det egentligt er et svensk-norsk Navn, lader det sig meget vel
  forsvare at indføre det ogsaa i det tredje nordiske Sprog. Men i
  gængs Tale har Nøkkerose vanskeligt ved at trænge igennem.
  
  Et af gamle Simon Paullis Aakande Navne var _Søblad_. Det er i
  sig selv ganske ligetil, men har dog givet Anledning til en Strid,
  som endnu er standende, og hvis Hovedpunkt er Spørgsmaalet om
  "Hjærterne" i det danske Rigsvaaben. Somme Historikere paastaar
  jo, at de saakaldte Hjærter ikke er andet end Søblade, altsaa
  Aakander. Er dette virkeligt Tilfældet, er der timedes vore to
  fornemste Vandplanter større Hæder end nogen anden i vor Flora
  baade til Lands og til Vands.
  
  Vi kender alle Kong Volmers Ord "I Skjoldet springe Løver og
  Hjærter staar i Brand", og til disse Chr. Winther'ske Verslinjer
  slutter sig Grundtvigs "Hjærter og Løver i sit Skjold, Danmark
  har ført fra Hedenold". Hvad Digterne her synger om, har staaet
  som Sandheder, ved hvilke der ikke turde rokkes, at fornægte dem
  var at bryde selve den dyre Skjolderand. Men disse Historikere
  har ikke Agtelse for nogetsomhelst. De sønderbryder Skjoldet,
  laver Løverne til Leoparder og Hjærterne til Aakander.
  
  Til ingen Nytte fører de Bevis efter Bevis i Marken for, at det
  _er_ saaledes. Den gamle Tydning af Rigsvaabnet er for mange en
  Trossætning, hvorimod alle Fornuftgrunde preller af. Det er da
  heller ikke Hensigten her at tage Standpunkt i Striden, men blot
  sagtmodigt udtale, at det gamle Kongevaabens sindbilledlige
  Betydning ikke forringes ved at faa Hjærterne ombyttede med
  Søblade. En tredje dansk Digter Chr. Richardt har udbragt en
  Skaal for hvert gyngende Aakandeblad til Ankers i Østersøens
  Bølger, og Vaabnets Søblad bliver da Billedet paa Danmark værnet
  af de tre Vaabendyr, de danske Hovedstrømme imellem Sjælland,
  Fyn og Jylland.
  
  Er dette Sindbillede hentet fra en dansk Indsø, hvor Nøkkens
  Roser gynger paa Vandspejlet, mindre skønt end Fremstillingen af
  de blødende Hjærter, som i sig selv intet betyder?
  
  Som virkelige Aakandeblade, hvorimellem de store, skønne
  Blomster er indstrøede, finder vi dem mange Steder hos _H. C.
  Andersen_. I Æventyret _"Klokkedybet"_ mindes han Barndommens
  Land ved Odense Aa, hvor de gule "Aaknapper" vokser, og han lader
  _Dyndkongens Datter_ komme for Dagens Lys i en Aakandeblomst, der
  aabner sig mod Solen. Naturens underfulde Herlighed i _Paradisets
  Have_ aabenbarer sig ogsaa i Aakander, hvis Blomster er som en
  rødgul, brændende Lue, som Vandet giver Næring. Det kan tænkes,
  at Digteren har kendt de fremmede, røde Nokkeroser han bruger
  aldrig delte Navn. som ikke er indgaaet i Folkesproget,--og
  muligt husker han dem fra sine Rejser, men det er dog neppe
  falden ham i Tanker, at hans eget Lands Vande en Gang med Tiden
  skulde prydes af ikke alene røde, men ogsaa blaa Aakander, der
  vel kunde maale sig med de Fantasiblomster, hvormed han smykkede
  Edens Have.
  
  I _Aarets Historie_ breder Nordens hvide Lotus sine Blade over
  Skovsøen, medens Varmen vælder ned i den dejlige Sommer, og i
  _Tommelise_ sejler Æventyrets lille Heltinde ned ad Strømmen paa
  et Aakandeblad, der føres af Sommerfuglen, et af de mest
  henrivende Billeder ikke alene i dansk, men vel overhovedet i al
  Æventyrdigtning. At H. C. Andersen her tænker paa Odense Aa,
  viser det Træk, at Skruptudsen pynter sin Stue nede i Dybet med
  de samme gule Aaknapper, der findes i "Klokkedybet", hvor Stedet
  udtrykkelig nævnes.
  
  Hvor meget der endnu lod sig fortælle om vore hjemlige Søblade
  er det dog paa Tiden at standse. Som en lille Modvægt imod den
  megen Talen om Vaabenskjolde, om Æventyr og andet lærdt og skønt,
  skal dog til Slutning nævnes en lille Enkelthed fra et helt andet
  Felt.
  
  Enhver, som elsker Naturen, maa glædes ved at se Aakanderne i
  deres fulde Sommerpragt og intet fremkalder selv midt i
  Vinterens blomsterøde Mørke Mindet om de skønne Timer i højere
  Grad end vore Vandes hvide og gule Roser, der ogsaa er blevne
  sammenlignede med Liljer og Tulipaner. Vi tænker tilbage og
  husker Sejlturen henad Aaen eller Søen forbi Aakandernes grønne
  og blomstrende Rige, hvor man gærne prøver paa at plukke
  Blomster, dog sædvanligt med lidet Held. Nede under dem leger
  Fiskene med deres Finne, som skrevet staar i vore gamle
  Folkeviser, og henover Vandspejlets Hjærter danser og flyver
  glimrende Insekter, de skønne Sivbukke. Det falder os ikke ind,
  at de beundrede Vandblomster ogsaa kan gøre Nytte, praktisk
  Nytte paa Bordet og derefter i Munden. Det har muligt heller
  ikke nogensinde været Tilfældet her i Landet, men i hvert Fald
  oppe i Sverigs fattigere Egne har Almuefolk til Tider maattet
  gøre Brug af Aakandernes kødede, stivelsesrige Rodstokke, som er
  blevne malede og bagte til Nødbrød. Om dettes Næringsværd og Smag
  har der ikke kunnet findes Oplysning, men selv om vi ikke
  ønsker, det skal komme saavidt, er det mon fjernt ogsaa i vor,
  lidet hyggelige Tidsalder at sende en Tanke til de Værdier, som
  ligger paa Vandets Bund?
  
  Ligesom Storhederne i Menneskenes Rige gærne efterlignes af de
  Smaa, saaledes er mange Vandplanter dannede i Aakandernes
  Skikkelse. Med samme, flydende Hjærteblade, tilsvarende
  Voksemaade og med Blomster i Gult og Hvidt, hos enkelte slaar
  den hvide Farve dog over i Rosa og et endnu kraftigere Rødt.
  
  _Frøbid_ kan saaledes gælde for en Nøkkerose i Dværgeformat, og
  kaldes da ogsaa i ældre Tid, hos Simon Paulli og andre med
  Navnet: "Mindste Slags Aakande med hvide Blomster". Senere
  godkendtes Frøbid som ikke alene Nordens, men de fleste andre
  Sprogs gængse Navn, det latinske Artsnavn _morsus ranae_ er
  udsprungen som ligefrem Oversættelse af Folkemaalet. Almindelig
  som denne Plante er næsten allevegne og skønt meget net dog
  langtfra fremtrædende dekorativ, frister den ikke til
  Indplantning i Havernes Vandpartier.
  
  Det samme gælder vore _Vand Ranunkler_, hvis 6 forskellige danske
  Arter i Lægfolks Øjne skuffende ligner hverandre, en enkelt af
  dem hører, som allerede nævnt, til de meget faa Blomsterplanter,
  der vover sig ud i om just ikke det salte Hav saa dog i det
  stille Brakvand. Vand-Ranunklerne samles oftest i en særlig Slægt
  _Frøpeber, Batrachium_, hvis mest iøjnefaldende Fællestræk er
  _hvide_ Blomster, medens den tørrere Bunds Ranunkler--eller
  Smørblomster--hos os alle er gulblomstrede.
  
  _Lyserøde_ Blomster, samlede i tykke Aks, har _Vand-Pileurt_.
  
  Dens lange, smalle Blade er skabte som hos de øvrige danske
  Pileurter, der er mindre hæderlig kendte som slemt Ukrud i Haver
  og paa Marker. I det Hele har Vand-Pileurt ikke det sædvanlige
  Præg af at tilhøre det vaade Element og kan ogsaa tidt vandre
  ind paa tørlagt Bund eller endog blive en ligesaa slem
  Ukrudplante som sine Slægtninge Blegbladet og Ferskenbladet
  Pileurt, fra hvilken Vand-Pileurt dog adskiller sig ved at være
  fleraarig. Den tager sig afgjort bedst ud som svømmende med de
  smukke rosenrøde Blomsteraks stikkende op over Vandskorpen og kan
  herude ikke forveksles med nogen anden Pileurt.
  
  Til samme Gruppe. Flydeplanterne, hører endnu to Planter, som kun
  med et vist Forbehold henføres til _danske_ Vandplanter. De har
  begge i en fjern Fortid vokset i vore ferske Vande, men gør det
  ikke længer; med en vis historisk Ret tilhører de dog stadig vor
  Flora og deres Udeladelse vil af flere Grunde være paafaldende.
  
  Den ene er _Hornnødden, Trapa natans_, hvis Blade ikke kan vække
  Strid om Rigsvaabnets "Søblade" eller "Hjærter", eftersom de
  snarere har været Forbilleder for "Ruder" paa Spillekortene.
  Hornnøddens ejendommelige Ydre og mærkelige Historie vil iøvrigt
  mangen Læser kende fra Sophus Bauditz's "Fortællinger fra
  Skovridergaarden", hvor man finder dens veltrufne Portræt. Man
  ved da, at Trapa er uddød her i Landet. Om dens Forekomst for
  maaske Aartusinder siden, derom vidner Fundet af Hornnødden
  først i lollandske Tørvemoser, senere ogsaa fra Steder paa
  Sjælland og i Jylland, I vore Dage er den sjælden i hele Nord- og
  Mellemeuropa og gaar som en uddøende Art stadigt tilbage. Der
  gaar Sagn om, at en ivrig Planteven en Gang satte sig for at
  genindføre Trapa natans i den danske Flora. Med Lommerne fyldte,
  strittede han Nødderne ud de flest mulige Steder, det hed sig
  endog, at de paa Jærnbanerejser blev kastede ud af
  Kupevinduerne, naar Toget gik tæt forbi en Sø, Aa eller blot et
  Vandhul, men der forlyder intet om, at der nogetsteds i Landet
  viste sig levende Hornnødplanter.
  
  Skønt Hornnøddens Ydre er meget beskedent, vil de svømmende
  Ruderblade altid vække Opmærksomhed, selv om man ikke har læst
  Bauditz eller fra anden Side kender Plantens mærkelige Historie,
  som i "Skovridergaarden" er behandlet med nogen digterisk
  Frihed. Men Trapa har aabenbart noget vanskeligt ved at finde
  sig til Rette i det nuværende Danmark, hvad saa end Grunden kan
  være og sætter i hvert Fald sjældent modne Frugter. Om Dyrkningen
  vil Læseren andetsteds i denne Bog finde de fornødne Oplysninger.
  
  Den anden Vandplante, hvis Borgerret her i Landet blev nævnt som
  tvivlsom er _Limnanthemum nymphoides_, der ligeledes forlængst
  har ophørt med at være vildvoksende hos os, men hvis Frugter ved
  at være fundne i Tørvemoser eller dybt i jordlagene vidner om en
  fordums Tilværelse. Dens Forhold i Nutiden er dog helt anderledes
  end Hornnøddens.
  
  Flygtigt set minder denne Plante om Gul Aakande. Bladene er flere
  Gange mindre, men smukt hjærteformede, Blomsterne ved nærmere
  Eftersyn langtfra aakandelignende, men ligner mere store, gule
  Aurikler. Planten hører til Ensianfamilien, der tæller saamange
  skønne Arter og særligt en Mængde Alpeplanter.
  
  Hvorfor, kan Læseren spørge, præsenterer vi dog Planten under et
  skrækkeligt, langt og svært latinsk Navn. Lad os høre et godt,
  dansk Ord. Desværre er dette Ønske lettere at sige end at
  opfylde. Limnanthenum savner et Navn med hjemlig Klang, en
  ligefrem Følge af, at den er saa lidet kendt.
  
  Efter at have vokset hos os i Stenalderen eller anden
  Oldtidsperiode forsvandt L. (som vi foreløbigt kalder den) ganske
  og dukkede først op i den nyeste Tid. Naar vi træffer den i vor
  ældre, botaniske Litteratur er Grunden den, at Planten voksede i
  Syd-Holsten, særligt i Elben og dens Bifloder som en Tid lang
  regnedes for Artens Nordgrænse. Sydpaa var den udbredt over hele
  Nordtyskland dog intetsteds særlig almindelig.
  
  Da Hertugdømmerne gik tabt, skulde L. dermed være slettet af den
  danske Flora, men omtrent samtidigt fandt man den i det
  egentlige Danmark; e. 1863 i Fæstningsgravene ved Kronborg,
  senere flere Steder i sjællandske Aaer, desuden i Odense Aa og i
  de allersidste Aar i Vor Aa i Nordjylland. Overalt siges den at
  være indplantet, ikke virkelig vildtvoksende, I Modsætning til
  Hornnødden lader saaledes L. til at føle sig meget vel til Mode
  i Nutidens Danmark, og i Sverig, i hvis Strømme den ligeledes er
  plantet, er det samme Tilfældet. Den rykker stadigt længer
  nordpaa og agter vistnok paany at erobre sig en blivende Plads
  indenfor den skandinaviske Flora.
  
  I nyere, botaniske Bøger opføres L. med det danske Navn,
  _Søblad_, der som vi har hørt er et af Aakandens gamle Navne. Som
  Navn paa Limnanthemum er det misvisende alene af den Grund, at
  det kan lede til den Tro, at Rigsvaabnets "Søblade"--eller
  "Hjærter"--i Virkeligheden er denne Arts Blade, hvad aldeles ikke
  kan være Tilfældet. Man ser ogsaa Planten opført som
  _Aakande-Søblad_, men et saa kunstigt Ord vinder aldrig Indgang i
  daglig Tale. I Sverig, hvor L. jo ogsaa er ny. har Botanikerne
  lignende Navne-Vanskeligheder, et af de foreslaaede Navne er her
  det poetiske _Søguld_.
  
  Saameget rigere er L. paa videnskabelige Navne. Foruden de ny
  tillige _Nymphoides peltatum, Villarsia nymphoides_ og endnu
  flere som for næsten alles Vedkommende omfatter et _nymphoides_,
  der henpeger paa Ligheden med Aakanderne.
  
  I Havernes Vandpartier vil den, hvad man saa foretrækker at
  sige, altid gøre sig gældende. Hvem som ikke forud kender
  "Søguldet" vil hvert Aar kunne finde det blomstrende i Juli og
  August i et af Vandbassinerne i Botanisk Have i København.
  
  Der kunde fremdrages endnu flere Vandplanter af første Grad,
  hvormed vi forstaar Arter, som enten gennem hele deres
  Tilværelse holder sig skjulte nede under Vandet eller kun lader
  sig tilsyne med Bladene flydende paa Vandspejlet samt en Tid
  ogsaa med Blomsterne ragende op. Det her nævnte lille Udvalg
  omfatter dog de mest iøjnefaldende af vore indenlandske "ægte"
  Vandplanter.
  
  I ethvert nogenlunde rummeligt Ferskvand findes en Række
  forskellige Plantesamlag, der skifter i regelbunden Følge
  efterhaanden som man nærmer sig Bredden. Længst ud gaar
  Aakanderne, dog sjælden paa dybere Vand end ca. 2-2,5 m, paa
  lavere Vand breder Vandranunklerne, Frøbid og andre sig tidt
  over sammenhængende, store Flader. _Andemad_ ikke at forglemme.
  Overfor dette Vandukrud kan enhver Vandgartner, hvis man tør
  bruge dette Udtryk, som Slagsang kunne istemme Hostrups kendte
  Vise "Andemad, væk, den Fordring bær vi frem". Og i Hartkorn med
  Andemaden slaar han Grøde og Vandpest, foruden andet der lægger
  sig kvælende som et Kistelaag over Vandet og helt kan standse
  Strømmen.
  
  Paa Grænsen mellem Land og Vand breder der sig almindelig en
  Bræmme af Siv og Rør isprængt en broget Blanding af alskens
  Urter, hvorimellem mange af vore højeste, stateligste og
  skønnest blomstrende Planter, delvis de samme der smykker
  Moserne, hvis Plantevækst atter danner Overgangen til Engfloraen.
  
  [Illustration: Aakander, Havevarieteter i Søen i D. T. Poulsens
  Planteskole ved Kvistgaard]
  
  Disse Planter hverken svømmer eller flyder, men hæver deres
  Blomster og Lov højt til Vejrs. Deres lavere Dele staar derimod i
  aabent Vand og handler stik imod den gamle Sundhedsregel at holde
  Fødderne tørre og varme.
  
  Her pranger de store Skærmplanter _Vand Kvan, Billebo_ og
  _Mærke_, jævnsides _Hjortetrøst_ og _Kattehale_ med lillarøde
  Blomsterstande. Her gror vor vilde, gule _Iris_, hvis Skønhed
  ikke er ringere end dens fremmede, mangefarvede Slægtninges, og
  vi øjner de smukke, mørkegule _Fredløs_-Blomster. Om Foraaret
  skinner alt vidt og bredt gult af blomstrende _Kabelejer_, og hen
  paa Sommeren farves store Strækninger hvide af _Mjødurternes_
  Skarer. Imellem de Store titter _Forglemmigejerne_ frem med
  blide, blaa Øjne, de rosa _Dueurter_ og forskellige _Ranunkler_ i
  gængs Tale kaldte Smørblomster.
  
  Indenfor Sø- og Aabreddernes Planteverden mærker vi os til
  Slutning endnu to, som ikke hører til de ringeste, _Brudelys_ og
  _Pilblad_. Begge af samme Familie: Blomstersivene og begge
  særdeles statelige, af en egen Skønhed, som langtfra er pralende
  men ganske stilfærdig.
  
  Deres Navne er saa træffende, at ingen kunde tænkes bedre. Den
  ene er opkaldt efter sine Blomster, den anden efter Bladene.
  Brudelys, hvis Stængel virkelig er saa rank som et Lys, afslutter
  øverst med en mangestraalet Skærm, en Kandelaber, hvis
  enkelte Blus er rosarøde eller nu og da ligesom solblegede,
  næsten snehvide Blomster. Den svarer fuldtud til sit smukke
  Navn, der mærkeligt nok kun synes kendt i det danske Sprog og
  endda er af nyere Oprindelse.
  
  Ældre Botanikere som _Kylling_ kalder den "Siv med rødagtige
  Blomster", hvilket mere er en højst ufuldkommen Beskrivelse end
  et Navn, senere blev _Aasir_ (lig Aapryd) foreslaaet, vist af
  Botanikeren _Viborg_. Paa Bornholm gik den under Navnet
  "Brudelys", og dette Navn blev heldigvis gangbart i almindeligt
  Rigsmaal, og nu kendes Planten herhjemme ikke under noget andet.
  Brudelys er ret almindelig, men optræder dog sjeldnere i større
  Mængder samme Sted.
  
  _Pilblad_ har i Modsætning til Brudelys et Navn som vist i alle
  Sprog er ensbetydende og fremhæver Bladets mærkelige Pil- eller
  Spydform. Man har allevegne set bort fra de dog i sig selv
  smukke, blegrøde Blomster. Allerstærkest hævdes den fælles
  Grundtanke i vor egen, eneste indenlandske Pilblads latinske Navn
  _Sagittaria sagittifolia_, et kraftigt malende Dobbeltnavn i Stil
  med et Bjørnstjerne Bjørnson. De mange fremmede, især amerikanske
  Arter varierer Bladformen indenfor samme Hovedform paa en
  interessant og fornøjelig Maade.
  
  Pilblad maa plantes paa ret lavt Vand, ellers udsætter man sig
  for en ubehagelig Overraskelse, idet Planten kan optræde som
  Forsvindingskunstner og helt blive borte under Vandet. Dette
  svarer til, hvad ikke sjælden finder Sted ude i Naturen paa
  dybere Vand eller i stærkt rindende Strøm, hvori Pilblad
  omdannes til lange, slappe Græs- eller Sivblade, der holder sig
  rent undersøiske. Man ser intetsomhelst til Blade over Vandet og
  ligesaalidt til Blomster. Hermed mister Sagittaria selvfølgelig
  al dekorativ Værd som Prydplante og maa i denne Skikkelse
  nærmest regnes for Vandukrud.
  
  Pilblad er kun truffen enkelte Steder paa Sjælland, mangler helt
  paa næsten alle øvrige Øer, men bliver ret almindelig i de
  vestjydske Aaer, hvor ogsaa Brudelys er mere talrig end
  andetsteds.
  
  Denne Skildring af danske Vandplanter meddeler kun spredte og
  ret tilfældige Træk, men kan dog vel give en Forestilling om, at
  vi _paa dette Omraade vel er et lille, men ingenlunde noget
  fattigt Land_,
  
  
  
  
  II. STENHØJSPLANTER
  
  Saafremt "Stenhøjsplanter" tages i Ordets snævrere Forstand af
  Alpeplanter eller Højfjeldsarter, er det indlysende, at Danmarks
  vildtvoksende Flora maa give blank op paa dette Felt. I et Land,
  hvor Bjærg kun er Bakke, kan der højst regnet blive Tale om
  Klippeplanter, som i denne Egenskab endda udelukkende er
  knyttede til den ene Ø, Bornholm, hvis Granitvægges Plantevækst
  huser adskillige Arter, som er sjeldne eller endog helt mangler i
  vore andre Landsdele.
  
  Det bør dog indskydes, at denne Fattigdom
  paa Alpeplanter ikke gælder for Islands, Færøernes og Grønlands
  Vedkommende. Deroppe vokser en Vrimmel af Arter, som næsten alle
  genfindes paa de norske og svenske Fjælde, men savnes i det
  danske og øvrige europæiske Lavland.
  
  Mange af de Planteslægter, som udgør den faste Stok paa Havernes
  Stenhøje, og der vil træffes i enhver Samling, har ganske vist
  ogsaa Medlemmer indenfor det egentlige Danmarks Grænser. Slægter
  som Alyssum, Arabis, Arenaria, Campanula, Draba, Erica,
  Gentiana, Primula, Silene og flere endnu. Men de _dyrkede_ Arter
  er overvejende indførte fra fremmede, bjærgrige Lande, medens de
  indenlandske Arter i de samme Slægter maa opsøges i Moser, paa
  Marker og Enge, i Skove og paa Heder, kort sagt alle andre
  Steder end paa Stene og Klipper.
  
  I den danske Flora kan vi da kun vente at finde et Mindstemaal
  af Planter, hvis Navne hentyder til stenede Voksesteder. Det
  indførte Naaletræ, Bjærgfyrren, Hedens Skovtræ svarer herhjemme
  aldeles ikke til sit Navn, og vi træffer i det Hele kun to
  Slægter, hvis blotte Navne udtaler, at de rettelig tilhører
  Bjærglandene. Det er _Stenbræk_ og _Stenurt_.
  
  Af disse to maa endda Stenbræk--_Saxifraga_--gaa ud som dansk
  Stenhøjsplante forsaavidt dens tre, indenlandske Arter fornægter
  deres Navn. En vokser paa Enge, en anden i Moser, den tredje paa
  sandede Marker. Vor almindeligste Art _Kornet Stenbræk_ er en
  smuk Engplante, som lejlighedsvis og gærne med fyldte Blomster
  finder Plads paa Havernes kunstige Klipper, hvor den dog ikke er
  egnet til at vække større Opsigt. I Norge findes derimod c. 15
  forskellige Saxifraga-Arter, og i Grønland gaar flere Medlemmer
  af denne store Slægt saa højt mod Nord, som der overhovedet
  træffes Blomsterplanter.
  
  Stenurt, _Sedum_, forholder sig helt anderledes og kan med Rette
  fremdrages som den mest udprægede danske Stenhøjsplante-Slægt.
  Mindst af Præget har _Sedum maximum_, Sankt Hansurten, oftest at
  finde i solaabne Krat, paa Bakkeskrænter, langs Strandbredder
  eller nu og da venligt vinkende ned fra gamle, mosgroede
  Straatage. Ved at optræde i usædvanlig Mængde og Frodighed paa de
  bornholmske Granitklipper giver dog Sankt-Hansurten tydeligt til
  Kende, at ogsaa den er af Stenurternes Slægt, selv om den
  forstaar at tilpasse sig Lavlandets Natur.
  
  Danske Flora'er, som Raunkiær's og Rostrup's nævner en hel,
  lille Række andre Sedum-Arter, men ved nærmere Eftersyn opdager
  vi, at de næsten alle opgives som "forvildede". Hverken _album,
  mite, rupestre, stellatum_ og flere endnu regner Botanikerne for
  virkeligt vildvoksende, deres rette Hjem er andetsteds, iøvrigt
  ikke langt borte, de vokser saavel i Sverig-Norge som sydpaa i
  de mellemeuropæiske Bjærge.
  
  Disse "forvildede" Stenurter bør dog ingenlunde sættes i Klasse
  med almindeligt, mere eller mindre ondartet Ukrud, der meget mod
  vor Vilje breder sig i Haver og paa Marker. Det er nydelige
  Smaaplanter, hvis saftfulde Grønt og fine, gule, hvide eller
  rosa fremstraalede Stjærneblomster liver op imellem de døde
  Sten, og i Stedet for det mere flove "Stenurt" havde de fortjent
  at bevare deres gamle, danske Navn _"Stenpryd"_.
  
  Vi selv--Plantevenner og Blomsterkendere--har udbredt de
  fremmede Stenurter, i det, som Rostrup skriver, "Folk har moret
  sig med at udsaa Frø af disse Planter", flere af dem bredte sig
  ved Selvsaaning "af sig selv", som det hedder og slog,
  bogstaveligt, Rod i den danske Flora. Om dem alle gælder, hvad
  Rafn's Flora fra Aar 1800 vedføjede om Hvid Stenurt, at "den er
  smuk nok til at fortjene en Plads i Haven".
  
  Denne _Hvid Stenurt, Sedum album_, er meget almindelig langs
  Strandvejen mellem København og Helsingør, den er her dog neppe
  ældre end c. 1850, hvorimod den allerede 1822 er opnoteret fra
  et Stendige ved Frederiksdal nær Furesøen. Endnu tidligere er
  den bleven set paa Fyn, hvor Rafn har den fra et Stendige tæt ved
  Herregaarden Ulriksholm, som altsaa er dens ældste, paaviselige
  Findested her i Landet, løvrigt er det usikkert, om Sedum album
  som dansk kun er "forvildet"; enkelte Botanikere mener, at den
  paa Bornholms Klipper, hvor den findes i Mængde, maa regnes for
  ligesaa oprindelig vildvoksende som Granitterrænets øvrige
  Planteverden. Paa dette Sted har Menneskehaand knapt udsaaet
  den.
  
  Aldeles utvivlsom af dansk Indfødsret er _Bidende Stenurt, Beduin
  acre_. Ogsaa den foretrækker Stendiger og Klipper, men selv om
  hvert Stengærde forsvandt, vilde _"Bladeløs"_, som den kaldes i
  ældre dansk, ikke være aftaget videre i Antal. Den føler sig som
  hjemme paa sandede Marker og Bakker, og E. Warming nævner den som
  en af de 20 Blomsterplanter, der udgør de vestjydske Havklitters
  første, fattige Flora. Aaret rundt ses dens Skudender stikke opad
  Sandet næsten som smaa, mørkerøde Hoveder, og hen paa Sommeren er
  dens blomstrende, guldskinnende Tuer meget iøjnefaldende i det
  hvide Sand.
  
  Ligesom sine Frænder holder Bidende Stenurt sig langtfra altid
  Salmistens Paabud om at søge de nedrige Steder efterrettelig,
  den stræber tværtimod efter at naa op i Højheden, selv om den
  der kun kommer til at ligge paa Straa. Hvor den fæster Rod paa
  Straatagene, kan Sankt Hansurten slaa Følge, og lejlighedsvis
  træffer de ogsaa et tredje Medlem af just ikke samme Slægt,
  Sedum, men dog tilhørende en fælles Familie, _de Tyk-bladede_ paa
  Latin kaldet _Crassulaceae_. Denne Nummer tre røber alene ved
  Navnet _Tagløg_ sit vanlige Voksested.
  
  Slægten Tagløg eller Husløg, _Sempervivum_, opføres i Kataloger
  over Stenhøjsplanter med 30 eller endnu flere, forskellige Arter,
  hvoraf de fleste udenfor Blomstringstiden ligner hverandre
  skuffende. Hovedparten stammer fra Europas og Asiens Bjærge og er
  saa at sige af Naturen bestemte til Plantning paa Havernes
  kunstige Klipper. Middelhavslandenes Flora tæller adskillige
  Sempervivum-Arter, hvoraf enkelte ligner den store Napoleon i at
  have overskredet Alperne, ganske vist ad den modsatte Vej, fra
  Syd mod Nord. Men kun en eneste er naaet helt op til Danmark, ja
  længere endda, lige til Norge, og da den heroppe er uden nære
  Slægtninge, kaldes Arten, _Sempervivum tectorum_, ligefremt
  _Tagløg_, uden noget Tillægsord.
  
  Med denne Plantes Indvandring hos os har det sin egen
  Sammenhæng, der ikke er uden historisk Interesse.
  
  I sin Hjemstavn, Sydeuropas Alper, er tectorum i Lighed med
  andre Tagløg-Arter en udpræget Klippeplante. Langt tilbage i
  Oldtiden var den kendt af Hvermand, og man brugte de tykke,
  saftige Bladrosetter, der overskaarne ligesom Saftplanters Blade
  i det Hele var et udmærket Husraad, et kølende, lægende Middel
  mod Brandsaar, Bylder ja selv mod Ligtorne. For at have
  Semperviven, den stedselevende, som Plantekendere kaldte den, nær
  ved Haanden, indplantedes den i Urtepotter eller plantedes frit
  ud paa Tagene, som den Gang neppe var straatækte, men snarere
  græstørvklædte.
  
  [Illustration: Stenhøjsparti at store Klippesten rigeligt
  beplantet med forholdsvis faa Arter.]
  
  Folketroen drager imidlertid Slutninger paa sin egen Maade og
  gik ud fra, at denne gode Urt, der saa fortrinligt slukte
  Branden, der rasede i vort eget Kød, ogsaa var skikket til at
  værne mod Ilden fraoven, mod Himlens Lyn. Derfor satte man
  Husløget til at være Lynafleder paa Menneskers Boliger og Kvægets
  Stalde, og af samme Grund indviedes Planten til den gamle
  Tordengud, Romernes Jupiter, hvilket fik sit ydre Udtryk i det
  folkelige Navn _Barba Jovis_, Jupiters Skæg, som de ældste
  Oldtidsforfattere kalder den.
  
  Troen paa Tagløgets undergørende Kraft bredte sig stadigt længer
  mod Nord, og fjernt fra dens Hjem plantede man Sempervivum paa
  Tagene.
  
  Med al sin Agtelse for Oldtidens nedarvede Visdom levede
  Middelalderen videre paa den klassiske Tro paa Tagløget som
  Lynamulet, hvad der var saa meget mere rørende, som selve Himlen
  utvivlsomt ofte har givet sig til Kende, at den ingenlunde var
  ligesaa stærk i Troen, men uærbødigt kunde lade sine Lynstraaler
  splintre de skrøbelige Tage, selv om de var nok saa fyldte med
  Jupiters Skæg. Dette Navn bevaredes i Munkelatinen, men ulærde
  Germaner ombyttede den romerske Tordenguds Navn med et mere
  hjemligt og kaldte Planten Donars Bart, Tors Skæg, der senere i
  gængs Tale forvanskedes til Donnerbart eller Donnerkraut.
  
  Et mærkeligt Vidnesbyrd om Tordenurtens store Ry er bevaret i de
  saakaldte Kapitularier, Forordninger, som Kejser Karl den store
  c. 812 lod affatte vedrørende Driften af Krongodserne. Heri
  findes en Liste over de Køkken- og Krydderurter samt Frugttræer,
  som Kejseren ønskede skulde dyrkes. Sidst af Urtehavens ialt 72
  Arter nævnes Barba Jovis, i Oversættelse lyder Stedet saaledes:
  "Gartneren skal have Tagløg paa sit Hus."
  
  Den første danske Plantebog, _Simon Paullis Flora danica_,
  udgivet 1648, skriver følgende om Husløget eller Sankt
  Hans-Løget, som tectorum her kaldes: "Denne Urt voxer her i disse
  Lande saare mangfoldigen paa Landsbyen. Thi den tidt ikke
  alleniste groer nedre paa Taget, men endda øverst paa Ryg-Aasen
  ...." 40 Aar senere meddeler _Kyllings Viridarium Danium_, den
  første Fortegnelse over alle den Gang kendte danske
  Blomsterplanter kort men godt, om Tagløgets Forekomst: "Paa
  Tagene mange Steder".
  
  Dette passer nu ikke længer saa ganske. Tagløget er ved at blive
  en Sjældenhed og maa siges at falde som Offer for flere
  sammenstødende Omstændigheder. Ingen har mere Tiltro til det som
  Lynafleder og Brandskader læges paa anden Vis end ved Saftblade,
  ligesom Straatagene lader vel tarvelige selv til
  Husmandshjemmene og derfor langt fra er saa raadende som i vore
  Bedsteforældres Tid. Tilpasse sig mere nutidssvarende Taganlæg
  kan Husløget ikke, og saaledes staar den før saa udbredte Plante
  i Fare for at blive husvild. Ligesom sin gamle Nabo Storken hører
  den til det Danmark, som forsvinder.
  
  Priset være da Havernes Stenhøje og kunstige Klipper, hvor
  Stenurter og Husløg kan dyrkes fra Slægt til Slægt. Selv en
  mindre Samling Stenhøjsplanter indeholder gærne en eller flere
  Sempervivum-Arter. Har man frit Valg, bør man sikkert foretrække
  tectorum fremfor nogen anden. Som et mangehundredaarig Medlem af
  Danmarks Planteverden fortjener den alene i Kraft af sin
  minderige Fortid at sættes øverst paa Listen.
  
  Straatagenes Forsvinden er til at bære, men at ogsaa vore
  Stengærder er i stærk Aftagen, maa ærgre den vildvoksende Floras
  Venner. De hegnede i fordums Dage næsten hver Marklod, hvert
  Krat og mange Haver, men regnes i vor Tid nærmest for Ødselhed.
  Hvormange samfundsnyttige Skærver kan saadan et Dige af lutter
  store Kampesten ikke give Stof til! Man river Stengærderne ned,
  og hvad plejer der at komme i Stedet? Hæsligt, ondskabsfuldt,
  næsten modbydeligt Pigtraadshegn.
  
  Faa Steder er eller var Botanikerne kærere end Stendiger. Der er
  fredhellige Arnesteder, hvor mange forskellige Arter kappes om
  Pladsen, og man næsten altid finder Planter, som ellers ikke
  vokser i Omegnen. Her er Sjældenhederne værnede mod Leens,
  Plovens eller Spadens Ødelæggelsesværk. Jordens tiltagende
  Opdyrkning griber jo overalt forstyrrende ind i Landets
  oprindelige Plante- og Dyreverden.
  
  Navnlig paa Stensætninger om Haver træffes den frodigt voksende
  _Linaria Cymbalaria_, paa Dansk kaldet med et skrækkeligt Navn
  _Haandlappet Torskemund_, ikke helt sjældent. Ogsaa den hører til
  de "forvildede" og er endda kommen ret sent her til Landet.
  Hornemans "Plantelære" fra c. 1820 nævner den som tilsyneladende
  vildvoksende kun fra et enkelt Sted i det daværende Danmark,
  Muren om Gottorp Slotspark. Rostrup forbigaar den helt i sin
  Flora's første Udgave 1860, i de senere omtales Cymbalaria som
  forvildet hist og her, og den er aabenbart, modsat Tagløget, i
  Tiltagende herhjemme. Italien nævnes som dens egentlige Hjem, og
  Romafarere kender den fra den evige Stads Ruiner, som den klæder
  med sin tætte, grønne Kappe. Paa Stenhøje, hvor Cymbalarien skal
  vokse jævnsides andre, breder den sig oftest alt for voldsomt,
  kryber vidt og bredt til alle Sider og er ikke til at blive af
  med, selv om man gerne vilde. Hvor den har Plads nok til
  Raadighed gør den god Fyldest, er udmærket til Stengrotter og
  Mure, hvorimod den bør fraraades paa egentlige Stenhøje. Som
  smuk Ampelplante er Linaria Cymbalaria velkendt under Navn af
  _"Huslig Lykke_".
  
  Udenfor Blomsterplanternes Række maa Flertallet af danske
  _Bregner_ fremhæves som Stenhøjsplanter i dobbelt Betydning. De
  træffes i fri Natur ofte paa Stendiger og Klipper og egner sig
  som dyrkede fortrinligt til at plantes paa tilsvarende Steder.
  
  _Engelsød, Polypodium vulgare_, er vor almindeligste
  Stengærde-Bregne, men dog langt mindre bunden til Sten og Klipper
  end mangen anden Bregne, hvoraf de smaa, henrivende
  _Radeløv-Arter_, Slægten _Asplenium_, hører til de Planter, som
  allermest er ramte af Menneskenes skaanselløse Fremfærd mod deres
  foretrukne Voksepladser. Vore fire Radeløvbregner er alle sjældne
  og bliver det stadigt mere. _Nordisk Radeløv_, som endnu for
  30-40 Aar siden stod opført fra ikke faa Steder rundtom i Landet,
  hovedsagelig paa Stengærder, har disses Aftagen næsten bragt til
  fuldstændig Forsvinden. Kun Bornholms Granitklipper skylder vi,
  at saavel Radeløv-Arterne som andre stenelskende Planter endnu
  synes at have en lang Fremtid for sig som Medlemmer af den danske
  Flora, og i særdeles Grad er vor Klippeø et Paradis for alle
  danske Bregner.
  
  Selvfølgelig kunde der endnu fremdrages en lang Række
  vildvoksende Planter, som der var Grund til at skænke Plads paa
  Havestenhøjen. Da de i den fri Natur ikke særligt søger stenede
  Voksesteder, foreligger næppe Grund til at skænke dem Omtale som
  danske Stenhøjsplanter. Vi maa indrømme i den Forstand
  Overskriftens Ordlyd er taget, falder Udbyttet temmeligt magert.
  Som vort Land nu en Gang er indrettet, kunde det ikke blive
  anderledes. Og helt uden Interesse er Beretningen om vore
  hjemlige beskedne Alpeplanter dog forhaabentlig ikke.
  
  [Illustration: Lille nordamerikansk Vandhave med stor
  Plantesamling. Cementkanten burde skjuls; men Ejeren vil nødig
  undvære den under sit Arbejde i Bassinet.]
  
  [Illustration: Fig. 53. Iris Kæmpferi eller lævigata i
  Knuthenborg Park.]
  
  
  
  
  
  UDVALG AF VAND- OG MOSEPLANTER
  
  
  
  (Ved _Axel Lange_).
  
  
  Nedenstaaende Udvalg er foretaget under Hensyntagen til, hvad en
  dansk Amatør kunde tænkes at komme til at beskæftige sig med.
  Medens der saaledes er nævnt et forholdsvis stort Antal Arter,
  er Tallet paa Have-Varieteter forsætligt bragt ned, idet
  saadanne let kan findes i Handelsgartner-Kataloger.
  
  _Acorus calamus, "Kalmus"_, er en meterhøj Plante med en Mængde
  ubetydelige Blomster i en lang, tæt Kolbe. Bladene brede,
  græslignende. Rodstokken er meget aromatisk. Der findes en
  brogetbladet Varietet. Mosehuller og Søbredder paa lavt Vand.
  
  _A. gramineus_ fra Japan og dens Varietet _fol. var_. med brogede
  Blade, er lave, tueformede Planter med græslignende Blade. De kan
  anvendes som Indfatning om Mosebede.
  
  _Aira cæspitosa, "Mose-Bunke"_, 1 m høj. Et her i Landet
  almindelig udbredt Græs, som vokser i tætte Tuer. I dyrket
  Tilstand bliver Tuerne meget store og fyldige. Smaa-Aksene i den
  rigtforgrenede Stand er violetbrune. En Varietet med blege eller
  gyldne Smaa-Aks: _pallida_ er overordentlig smuk og maa anbefales
  i meget høj Grad. Mosebed.
  
  _Alisma plantago, "Skeblad"_. Indtil meterhøj Plante med ret
  store, æg-hjærteformede Blade og smaa hvide Blomster i en stor
  Top. Mosehuller eller Sø paa lavt Vand.
  
  _Allium senescens_. Europa. 35 cm høj. Bladene er lange,
  linieformede; Blomsterskaftet noget sammentrykt med en tæt Skærm
  af matlilla Blomster. Mosebed. Juni.
  
  _Apogoneton distachyum_ fra S. Afrika, kan om Sommeren dyrkes ude
  i smaa, lune Vandhuller, men maa om Vinteren holdes i Koldhus.
  Bladene har lang Stilk og flydende Plade. Blomsterne hvide, af
  stærk, ejendommelig Duft, samlede i en mærkelig tokløftet
  Blomsterstand.
  
  _Astilbe_. Denne Slægt, som slutter sig nær til _Spiræa_, rummer
  en Mængde prægtige Arter og Hybrider. Bladene er gærne flere
  Gange fjersnitdelte. Blomsterne er smaa, men meget talrige,
  samlede i store Stande. De formeres let ved Deling. Egner sig
  særlig til Plantning paa Mosebede, ved Vandløb eller omkring
  Springvandsbassiner. Halvskygge.
  
  Af Arter kan nævnes: _A. Davidi_. 1,5 m. Bladafsnittene
  ægformede, grovt savtakkede. Blomsterne lyskarmin i en meget
  langstrakt, smal topformet Stand. August. _A. grandis_. 1 m.
  Bladafsnittene ægformede, skarpt savtakkede. Blomsterne
  gullighvide i langstrakt Top. August. _A. japonica (Hoteja
  japonica_). Bladafsnittene elliptisk-lancetformede, blanke.
  Blomsterne hvide i pyramideformet Top. Juni. _A. rivularis_,
  Himalaya. 1-1,5 m. Bladafsnittene store, ægformet-elliptiske.
  Blomsterne gullighvide. Juni.
  
  Af smukke Hybrider kan anføres: _A. Arendsii, "Kriemhilde",
  "Lachskönigin", Rubella, "Queen Alexandra", "Gerbe de neige"_.
  løvrigt henvises til rige Udvalg i Handelsgartnerkatalogerne.
  
  _Avena elatior, "Draphavre"_. Af dette almindelige, vildtvoksende
  Græs findes en smuk hvidbroget Varietet, som er lavere og tættere
  af Vækst end Hovedarten. Formeres let ved Deling og egner sig til
  Indfatning omkring Mosebede.
  
  _Batrachium aquatile, fluitans_ og _circinata_ o. a. Arter.
  Vandplanter med Undervandsblade, der er mangedelte med
  traadformede eller børsteformede Afsnit, de to førstnævnte Arter
  har ofte tillige Flydeblade. Blomsterne hvide. Plantes i
  Smaasøer eller Vandhuller og breder sig let, saa at de i
  Blomstringstiden kan danne ligesom et helt hvidt Tæppe over
  Vandfladen.
  
  [Illustration: Fig. 54. Butomus umbellatus. (Disse og følgende
  6 Billeder efter "Nordens Flora").]
  
  [Illustration: Fig. 55. Calla palustris.].
  
  _Butomus umbellatus, "Brudelys"_. En af vore smukkeste, hjemlige
  Planter. Dens Blade er lange, linieformede. Blomsterskaftet, som
  bliver meterhøjt, bærer en Skærm af langstilkede, lysrøde
  Blomster. Plantes paa lavt Vand i Søen mellem Dunhammere og andre
  vilde Planter eller i smaa Vandhuller i Mosebedet. Juni-Juli.
  
  _Calla palustris, "Kær-Mysse"_. Bladene friskgrønne, blanke,
  hjærteformede; Blomsterne samlede i Kolbe med et stort
  Hylsterblad, som udvendig er grønt og indvendig hvidt; efter
  Blomsterne udvikles Bærrene, der tilsidst bliver røde. Trives
  bedst i Halvskygge paa dyndet Bund og lavt Vand; i Sol bliver
  Bladene mindre og blegere grønne. Ca. 1/4 m høj. Juni-Juli.
  
  _Caltha alpina_ er næppe mere end en Varietet af _C. palustris_;
  den er større end denne.
  
  _C. leptosepala_ fra Nord Amerika er ca. 30 cm høj. Bladene
  æg-ovale med hjærteformet Basis, Blomsterne med 7-10 gullighvide
  Bægerblade. Plantes i fugtigt Mosebed.
  
  _C. palustris, "Eng-Kabeleje"_. Denne almindelige Plante fra vore
  Enge har hjærteformet-nyreformede, blanke, mørkegrønne Blade og
  æg-gule Blomster. Fortrinlig til Plantning langs Vandløb gennem
  Mosebedet. Det er en Plante, der varierer betydeligt m. H. t.
  Bladenes Størrelse, Form og Blankhed, saavelsom i Blomsternes
  Størrelse og Rigdom, ogsaa af de fyldblomstrede: _fl. pl._, som
  blomstrer længere end de enkelte, findes flere Typer.
  
  _Cardamine pratensis, "Engkarse"_ med blegt lillarosa Blomster og
  navnlig dens Varietet. _fl. pl_. med større og stærkt fyldte
  Blomster er en god lille Plante til Mosebed.
  
  _Carex, "Star"_. Mange af de danske Arter er meget dekorative og
  kan anvendes til Indplantning i Mosebede eller ved Søbredder. De
  her anførte er blandt de bedste.
  
  _Carex acutiformis_ og dens Varietet _fol. var_. med hvidstribede
  Blade plantes ved Søbred eller paa lavt Vand.
  
  _C. pseudocyperus_. Smuk, gulgrøn Art med hængende Aks. Vokser
  gærne i Tørvegrave lige over Vandspejlet, plantes derfor bedst
  paa Randen af Mosehuller.
  
  _C. riparia. _1 m høj. Aksene tykke, brune og blanke. Af denne
  Art findes en brogetblandet Varietet: _fol. var_. Plantes i
  Mosehuller paa lavt Vand.
  
  Af Star-Arter fra fremmede Lande kan nævnes:
  
  _C. Buchanani_. Ny Zeland. Bladene er smalle, næsten
  traadformede, tørre i Spidsen, og gennem hele deres Længde
  iøvrigt af en ejendommelig brun Farve, saa at Planten ser ud,
  som om den var vissen. Synes fuldstændig haardfør her i Landet.
  Mosebed, baade paa fugtig og temmelig tør Bund.
  
  _C. comans_. Ny Zeland. Bladene er traadformede, fine, samlede i
  tætte Tuer. Om dens Haardførhed her i Landet kan intet bestemt
  siges endnu, af og til gaar den ud om Vinteren, medens den til
  andre Tider synes at kunne modstaa en Del Kulde; maaske er det
  overdreven Fugtighed om Vinteren, som den ikke taaler.
  
  _C. Grayi_. Nord Amerika. Ca. 1 m høj, ejendommelig Art. Aksene
  er kugleformede med spidst, kegleformede, oppustede Frugthylstre.
  Søbred eller Mosebed.
  
  _C. muskingumensis_. Nord Amerika. Vokser i tætte Tuer. Skuddene
  c. 80 cm trøje med mange Blade. De grønne Smaa-Aks er samlede i en
  aksformet Stand i Skuddets Spids. Søbred eller Mosebed.
  
  [Illustration: Fig. 56. Caltha palustris.]
  
  [Illustration: Fig. 57. Hottonia palustris.]
  
  _Chamænerium angustifolium, "Gederams"_. En smuk, meterhøj
  Plante med lange underjordiske Udløbere og store, karminrøde
  Blomster i en lang Klase. Plantes paa den tørre Del af
  Mosebedet.
  
  _Chrysosplenium alternifolium_ og _oppositifolium, "Milturt"_. To
  lave Planter med lysgrønt og gulgrønt Løv og ubetydelige
  Blomster. Dyrkes paa beskyggede, fugtige Steder.
  
  _Comarum palustre, "Kragefod"_. Skuddene lange, nedliggende eller
  opstigende med uligefinnede Blade, der er blaagrønne paa
  Undersiden. Blomsterne brunrøde. Plantes i den fugtigste Del af
  Mosebedet.
  
  _Cornus canadensis_ fra Nord Amerika og _Cornus suecica,
  "Hønsebær"_ fra Europa (ogsaa Danmark) er to lave Planter, som
  har smaa sortrøde Blomster, der er omgivne af fire store,
  kronbladlignende, hvide Svøbblade, hvilke træder i Kronens Sted
  som Vejleder for Insekterne. Efter Blomstringen følger ret store
  røde "Bær". Plantes i Halvskygge, _suecica_ paa vaad,
  _canadensis_ paa noget tørrere Mosejord.
  
  _Drosera, "Soldug"_. Denne artrige Slægt har 3 Repræsentanter her
  i Landet: _intermedia, longifolia_ og _rotundifolia_, og andre er
  næppe haardføre her. De er af Interesse paa Grund af deres Evne
  til at fange Insekter, og de er smukke Planter ved deres elegante
  Kirtelhaarsbeklædning: talrige røde Haar, hvert med en stor
  klæbrig Draabe i Spidsen; men da de dels er vanskelige at faa
  dyrket til Fuldkommenhed og dels paa Grund af deres Lidenhed ikke
  let kan gøre sig gældende mellem de andre kraftigere voksende
  Moseplanter, bør man snarere prøve deres Dyrkning paa fugtige
  Steder paa Stenhøjen.
  
  _Dryopteris cristatum_. Bladene er enkelt fjersnitdelte med
  fligede Afsnit. Er en smuk lille Bregne, som ikke al Tid er lige
  villig til at trives.
  
  _D. thelypteris_. En lille Bregne med findelt, lysgrønt Løv. Ved
  sine krybende Jordstængler breder den sig over store Flader.
  Formeres let ved Deling. Mosebed.
  
  _Elisma natans, "Søpryd"_. Bladene lancetformede, blanke,
  svømmende. Blomsterne hvide. Plantes i Mosehuller.
  
  _Elodea canadensis, "Vandpest"_ eller _"Vandstopperen"_. Var
  oprindelig kun vildtvoksende i Nord Amerika, men har bredt sig
  over store Dele af Jordens tempererede Egne. Vokser i
  stillestaaende og rindende Vand. Bør aldrig indplantes i
  Vandsamlinger i Haver, da den breder sig meget stærkt og er
  vanskelig at udrydde igen.
  
  _Epipactis palustris_. Hører til Orchidéfamilien. Blomsten er
  brunlig med hvid og rødstribet Læbe. 25 cm høj. Juni. Dyrkes i
  fugtig Mosejord.
  
  _Equisetum maximum, Elfenbens Padderokke_. Særlig smuk paa Grund
  af de høje Skud med lysgrøn eller næsten hvid Hovedstængel og
  talrige, friskgrønne Sidegrene. Plantes i Mosebed eller langs
  Vandløb. Ved underjordiske Udløbere kan den brede sig vidt
  omkring, saa at der pludseligt skyder Skud op langt borte fra
  Moderplanten. Sol eller Halvskygge.
  
  _E. silvaticum_. Langt svagere og lavere af Vækst. Sidegrenene
  fintgrenede; en meget sirlig Art. Plantes i Halvskygge eller
  Skygge paa halvfugtig Bund.
  
  [Illustration: Fig. 58. Lysimachia vulgaris]
  
  [Illustration: Fig. 59. Lythrum salicaria]
  
  _Eriophorum, "Kæruld"_. Disse Planter har en vis dekorativ Værd
  ved den fine, hvide Frøuld, som udvikles efter Blomstringen.
  Arterne _angustifolia_ og _latifolia_ har Udløbere og breder sig
  derfor, medens Arten _vaginatum_, som har tueformet Vækst, er
  mere stedbunden. Plantes i den vaadeste Del af Mosebedet.
  
  _Eupatorium cannabinum_ med blegrøde og _E. purpureum_ fra Nord
  Amerika med karmoisinrøde Blomster, egner sig til Plantning med
  andre Stauder som Bræmme om Søen. Den dobbeltblomstrede E.
  _cannabium_ har klarere rosenrøde Blomster end Hovedarten.
  
  _Euphorbia palustris_. Meterhøj Staude med gulgrønne Blomster.
  Mosebed.
  
  _Geranium palustre, "Kær-Storkenæb"_. 60 cm høj Staude med
  haanddelte Blade og lyskarmin Blomster 2 og 2 sammen. Juli.
  Halvskygge paa fugtig Bund. Formeres let ved Deling.
  
  _Glyceria aquatica, "Sødgræs"_. Højt og smukt Græs, som plantes
  mellem andre høje Stauder paa lavt Vand. Varieteten _fol. var_.
  med smukke hvidstribede Blade passer bedst til Mosebedet i dettes
  tørrere Del, den bliver let for grøn, hvis den staar fugtigt.
  
  _Gunnera manicata_ fra Brasilien og _G. scabra_ fra Chile er
  grove, men meget dekorative Stauder. Bladene er haanddelte, saa
  store som Rhabarberblade, tornede. Blomsterne, som enkeltvis er
  meget smaa, er samlede i en stor Stand. Under gunstige Klimaer
  kan de plantes helt nede i Vandkanten eller paa flad Søbred, som
  af og til oversvømmes af Vand; her gør man vel i at plante dem
  noget tørrere. For at trives fordrer de rigelig Næring og god
  Vinterdækning.
  
  _Helosciadium repens_. Bladene fjersnitdelte. Blomsterne
  ubetydelige, hvide, i Skærm. Paa Grund af sin krybende, tætte
  Vækst danner den sammenhængende, grønne Tæpper og er derfor
  meget anvendelig til Dækning af nøgne Pletter i Mosebedet.
  
  _Hottonia palustris. "Vandrøllike"_. 35cm høj. Løvet meget
  findelt, for Størstedelen nedsænket i Vand. Blomsterne lysrøde
  eller næsten hvide, eller ogsaa karminrøde, i Kranse opad en
  rank Stængel. Juni. Trives bedst i Grave eller Grøfter med
  dyndet Bund og med stillestaaende eller svagt rindende Vand.
  Meget dekorativ.
  
  _Imperata sacchariflora_. Amurland. Meterhøjt Græs med en stor,
  silkeblød hvid Blomsterstand. Formeres let ved Deling og breder
  sig snart. Plantes i Mosebed eller omkring Vandbassiner.
  
  _Iris acoroides_. Ligner den danske Sværdlilie, men er betydelig
  højere--indtil 2 m--og har bleggule Blomster. Plantes mellem
  Typha o.l. paa lavt Vand. Juli.
  
  _I. Kæmpferi_ (eller _lævigata)_. Denne afviger ret betydeligt
  fra de almindelige Iris (_germanica_-Typen), idet Blomsten er
  meget fladere end hos disse. Der eksisterer en Mængde
  fortræffelige Sorter baade af japansk og europæisk Tiltrækning
  med prægtige Farver. Plantes ved Søbred eller ved Vandløb.
  
  _I. ochroleuca_. Ca. 1,4 m. Blomsterne hvide med gul Tegning.
  Juli.
  
  _I. pseudacorus, "Gul Sværdlilie"_. Ca. 1,2 m. Blomsterne gule.
  Juli. Søbred.
  
  _I. sibirica_. 1 m. Bladene smalle. Blomsterne blaa, en Varietet:
  _"Snow queen"_ har hvide Blomster. Juni.
  
  [Illustration: Fig. 60. Menyanthes trifoliata]
  
  [Illustration: Fig. 61. Utricularia vulgaris]
  
  _I. virginica_. 80 cm. Blomsterne blaa. Juni.
  
  Foruden disse Iris Arter kan flere andre anbefales til Plantning
  ved Vandsamlinger hvad enten dette er naturlige Søer eller
  kunstige, regelmæssige Vandbassiner. Blomsternes smukke Former
  og rene Farver, gør denne Slægt til en af de ypperste
  Vandhaveplanter.
  
  _Juncus glaucus_. Danner c. 80 cm høje, tætte Tuer af blaagraa,
  traadformede Skud. Mosebed eller Søbred.
  
  _Limnanthemum nymphæoides, "Søblad"_. Til Trods for at det er en
  smuk Plante--den har svømmende, næsten kredsrunde Blade og gule,
  frynsede Blomster--bør det fraraades at indplante denne
  Vandplante i Bassiner eller Søer, hvor man ønsker nogen fri
  Vandflade; overladt til sig selv vil den hurtig dække hele
  Vandpartiets Overflade med sine Blade, og den er næsten ikke til
  at udrydde, hvor den først har faaet Indpas.
  
  _Limnanthes albu_ og _L. Douglasii_ fra Nord Amerika er to
  enaarige Planter, som egner sig til at saa paa nøgne Pletter i
  Mosebedet. Den første har fjersnitdelte, blaagrønne Blade og
  hvide Blomster, den anden har fjersnitdelt, gulgrønt Løv med
  fligede Afsnit og hvide Blomster med gul Midte. Saas i April og
  blomstrer i Juli. Den sidste er den villigste.
  
  _Lychnis flos cuculi, "Trævlekrone"_. Blomsterne lysrøde,
  frynsede. Juni. Varieteten _fl. pl_. med fyldte Kroner holder
  Blomsterne længere end Hovedarten.
  
  _Lysichiton kamtschatcense_. Hører til Arum-Familien og har et
  bleggult Hylsterblad. Hvorvidt den er haardfør her i Landet vides
  endnu ikke med Sikkerhed, da det kun er faa Aar siden, den er
  bragt hertil.
  
  _Lysimachia nummularia_. Krybende Plante med smaa, næsten
  kredsrunde Blade og gule, enlige Blomster. Egner sig til Dækning
  af Grøftekanter eller Bunden i Mosebede.
  
  _L. thyrsiflora, "Gulddusk"_. Planten opret 40--50 cm med smaa
  gule Blomster i tætte Klaser. Plantes paa lavt Vand i Mosehuller
  eller i svagt rindende Vand. Juli.
  
  _Mentha_. Forskellige Mynte-Arter trives godt paa fugtig Bund og
  kan paa Grund af deres krydret-vellugtende Blade anbefales til
  Plantning paa Mosebed.
  
  _Menyanthes trifoliata, "Bukkeblad"_. Blomsterne blegrosa,
  frynsede, i Klase. Breder sig overordentlig let paa sumpet Bund.
  
  _Mimulus Langsdorffii, "Abeblomst"_ fra Amerika. (Bedst kendt
  under Navn af _M. luteus_; dette er dog en anden Plante) 60 cm.
  Blomsterne gule. Plantes ved Vandløb i Skygge eller Halvskygge.
  Breder sig let viden om ved Selvsaaning, men er let at holde
  indenfor rimelige Grænser.
  
  _Myosotis palustris_. Dette er den almindelig kendte
  _"Eng-Forglemmigej"_. Blomsterne lysblaa. Plantes i og ved
  Vandløb, ogsaa udmærket anvendelig som Indfatning om Mosebede.
  Formeres let ved Deling. Juni Juli. Der findes talrige
  Varieteter, som udmærker sig ved kompakt Vækst eller særlig
  Blomsterrigdom, ligeledes findes hvidblomstrede Varieteter.
  
  _Myriophyllum, "Tusindblad"_. Skønt disse Planter er meget
  sirlige, har de næppe nogen Betydning som Frilands-Vandplanter,
  De er nemlig Undervandsplanter, og det fine Løv gør sig
  vanskeligt gældende, undtagen hvis Vandet er meget klart og
  gennemsigtigt.
  
  [Illustration: Fig. 62. Astilbe Arendsii.]
  
  _Nuphar advena_. Nord Amerika. Ligner en Del vor danske Aakande,
  men Planten er noget grovere i alle Dele. Bladene hæver sig gærne
  noget op over Vandet.
  
  _N. japonicum_. Japan. Bladene aflangt pilformet-hjærteformede.
  Blomsterne rødgule.
  
  _N. luteum, Aakande_. Bladene mørkegrønne, nyreformede, blanke,
  svømmende. Blomsterne næsten kugleformede, æg gule, stærkt
  duftende. Plantes i Søer og i svagt rindende Vand.
  
  _N. pumilum_. Mindre i alle Dele, men ligner ellers den
  almindelige Aakande. Egner sig godt til Plantning i cement-støbte
  Frilandsaquarier.
  
  _Nymphæa alba, "Nøkkerose"_. Bladene ligner Aakandens. Blomsterne
  store, hvide, bægerformede, meget smukke. Plantes i Søer og svagt
  rindende Vand.
  
  _N. alba v. rosea_ fra Sverrig har rosenrøde Blomster.
  
  Under Arts- eller Varietetsnavnene: _biradiata, candida, odorata,
  tuberosa_ dyrkes Planter, som slutter sig meget nær til _Nymphæa
  alba_.
  
  Ved kunstig Tiltrækning er der navnlig i den sidste halve
  Menneskealder tiltrukket prægtige Hybrider, hvis Tal næsten er
  _legio_, og som det i dette lille Værk vilde føre for vidt at
  skildre indgaaende. Flere af disse Hybrider er saa farveprægtige,
  at de fuldt ud kan sættes paa Højde med de tropiske
  Nymphæa-Arter. Af hvidblomstrede kan nævnes: _Gladstoniana,
  lactea, Marliacea albida_. Gule Blomster har _Odorata sulphurea,
  Marliacea chromatella_. Af rosa kan fremhæves: _Colossea,
  Marliacea rosea_, stærkere røde er: _atropurpurea, Escarboucle,
  James Brydon_. løvrigt henvises til Gartner-Kataloger.
  
  _Onoclea sensibilis_. Denne smukke Bregne fra Nord Amerika har
  glatte, matgrønne, fjersnitdelte Blade med lappede Afsnit.
  Plantes i Halvskygge eller Skygge. 40 cm.
  
  _Orchis, "Gøgeurt"_. De danske Arter _O. incarnatus, latifolius_
  og _maculatus_ samt _O. foliosus_ fra Madeira kan plantes paa
  Mosebed. Alle de anførte Arter har røde Blomster i Klase. De to
  første plantes paa vaad Vokseplads, de to sidstnævnte i den
  tørrere Del af Mosebedet.
  
  _Orontium aquaticum_. Nord Amerika. Blomsterne smaa, gule,
  samlede i en tæt Kolbe med hurtigt affaldende Hylsterblad.
  Bladpladen er elliptisk, mørkegrøn paa Oversiden, bleggrøn paa
  Undersiden, oftest svømmende paa Vandoverfladen. Plantes i
  stillestaaende Vand med dyndet Bund.
  
  _Osmunda regalis, "Kongebregne"_. En meget smuk Bregne med
  dobbelt fjersnitdelt, glat Løv, den øvre Del af Bladet bestaar
  af en Mængde Smaa-Aks af Sporehuse. Kan naa en meget smuk
  Udvikling paa fugtig Bund i Halvskygge og er en af Mosebedets
  mest dekorative Planter.
  
  _Peltanda virginica_. Nord Amerika. Bladet er
  pilformet-spydformet, rent grønt. Plantes paa lavt Vand i en lun
  Krog, og vil da maaske nok kunne udholde vor Vinter.
  
  [Illustration: Fig. 63. Iris sibirica "Snow Queen".]
  
  _Petasites officinalis, "Pestilensurt", "Hestehov"_. Blomsterne
  smudsigrøde, fremkommer allerede i April inden Bladene; disse er
  meget store, næsten kredsrunde, langstilkede. Planten trives
  ypperligt paa fugtig Bund og kan f. Eks. anvendes til at dække
  grimme Afløb.
  
  _P. japonicus_. Blomsterne gulliggrønne i det tidlige Foraar.
  Bladene store, friskgrønne. Anvendes paa lignende Maade som
  forrige.
  
  _P. spurius_. Bladene triangulære, hvidfiltede paa Undersiden.
  Trives godt paa sandede Søbredder.
  
  _Phragmites communis, "Tagrør"_. Et højt (c. 2 m) stateligt Græs
  med stor, silkeglinsende Top. Kan trives paa vaad Bund og helt ud
  paa dybt Vand. Navnlig fortrinligt til Bræmme omkring store Søer.
  En Varietet: _fol. aureis_ har gulbrogede Blade og guldgule
  Stængler.
  
  [Illustration: Fig. 64. Nymphæa Marliacea chromatella.]
  
  _Pinguicula vulgaris, "Vibefedt"_. 8 cm. Blomsterne violette paa
  en fin Stilk fra en Roset af klæbrig-fedtede Blade.
  Insektfangende. Bedst trives den paa fugtig Jord, saavel sandet
  som leret eller moseagtig, imellem andre Planter (Græs), som kan
  skærme lidt for den uden dog paa nogen Maade at vokse op over
  den, saa at den kommer i Skygge. Juni.
  
  _Polygonum bistorta, "Slangeurt"_. Blomsterne blegrøde i et
  endestillet Aks. 1 m høj. Mosebed. Juli. Halvskygge.
  
  _Pontederia cordata_. Nord Amerika. Bladene aflangt hjærteformede
  paa lange Stilke; Blomsterne blaa, i Klase. Kan af og til
  overvintre paa Friland, men for en Sikkerheds Skyld er det bedst
  at have nogle Eksemplarer i Hus om Vinteren. Maa plantes paa en
  lun Plads paa lavt Vand.
  
  _Potamogeton natans, polygonifolius, prælongus_ og _rufescens_.
  De to første har Flydeblade, de to sidste kun Undervandsblade,
  men da disse er store og smukke, kan Arterne finde Anvendelse til
  Indplantning i Bassiner, hvor Vandet kan holde sig klart og
  gennemsigtigt.
  
  _Primula farinosa, "Engestjerne"_. Blomsterne rødlilla i Skærm.
  Bladene smalle, gulmelede. En meget skøn lille Plante, som,
  plantet i Masse eller spredt mellem andre lave Moseplanter, er af
  ypperlig Virkning. Maj.
  
  _P. luteola_. Kaukasus. Ca. 20 cm høj med en rigtblomstret Skærm
  af gule fladkravede Blomster.
  
  _P. sikkimensis_ fra Himalaya, bliver 30 cm høj, efter
  Afblomstringen endnu højere. Blomsterne i Skærm, lysgule,
  nikkende, vellugtende. Bladene friskgrønne. Juni.
  
  _Ranunculus aconitifolius_ med mørkegrønt, haanddelt Løv og
  talrige, hvide Blomster, har hjemme i Mellemeuropas fugtige
  Bjærgskove. Trives vel i Skygge eller Halvskygge paa fugtig,
  muldet Jord eller ved Vandløb. En Varietet med fyldte hvide
  Blomster, _"Sølvknap"_, er almindelig dyrket. Juni-Juli.
  
  _Ranunculus lingua_ er en meterhøj Plante med lange,
  lancetformede Blade og store, gule Blomster. Trives i og ved
  Vand.
  
  _Rodgersia podophylla_. 60 cm. Bladene hjulformede med 5 omvendt
  kileformede, spidslappede Afsnit. Blomsterne gullighvide, meget
  smaa i rigtblomstrende Stande. Juli.
  
  _R. tabularis_. 1 m. Bladene næsten kredsrunde, 40 cm i Diameter.
  Blomsterne smaa, gullig-hvide i en stor, forgrenet, rigtblomstret
  Stand.
  
  Begge disse Arter trives paa Mosebed paa en lun, ikke for vaad
  Vokseplads.
  
  _Sagittaria sagittifolia, "Pilblad"_. Bladene pilformede,
  Blomsterne hvide. Dybt Vand, stille eller rindende.
  
  _Saxifraga peltata_. Nord Amerika. 1 m. Blomsterne lysrøde,
  talrige i en stor Stand, udvikles før Bladene. Maj. Bladene
  næsten kredsrunde paa lange Stilke. Mosebed eller Søbred.
  
  _Scirpus, "Kogleaks". S. lacustris_ og _S. Tabernæmontani_ er
  høje, bladløse Planter almindeligt kaldet "Siv". Plantes i Søer
  paa lavt eller dybt Vand, den sidstnævnte trives endog i
  Brakvand.
  
  _S. Tabernæmontani v. zebrinus_ har smukt
  hvid-(tvær)stribede Skud.
  
  _S. atrovirens_ fra Nord Amerika og _S. silvaticus_ fra Europa,
  Danmark, med græsagtige Blade, egner sig til Mosebed. _S.
  maritimus_ trives i Brakvand.
  
  _Senecio ligularia_. 1 m. Bladene store, hjærteformede, takkede.
  De gule Kurve samlede i en langstrakt Klase. Juli.
  
  [Illustration: Fig. 65. Spiræa gigantea]
  
  _S. tanguticus_. 1 m. Bladene store, fjersnitdelte med fligede
  Afsnit. Blomsterne gule i smaa Kurve i rigtforgrenet Stand. Juli.
  
  _S. Veitchianus_. 1,3 m. Bladene meget store, hjærteformede,
  langstilkede. Blomsterne gule i store (6 cm i Diam.) Kurve,
  samlede i en stor fyldig Klase. August. Alle 3 Arter fortrinlige
  til Mosebed. Af andre Arter kan nævnes: _S. aquaticus, S.
  clivorum, S. Wilsonianus_ (se Staudebogen).
  
  _Spiræa_. Blomsterne er gærne meget smaa, men da de er samlede i
  Mængde i store Stande, bliver de dog af kraftig Virkning.
  Fortræffelige til Plantning paa Mosebed, ved Søbredder og ved
  Vandløb, _S. aruncus_ ogsaa god som Solitærplante. Formeres ved
  Deling.
  
  [Illustration: Fig. 66. Trollius "Goldquelle" (øverst).]
  
  _S. aruncus_. Indtil 2 m høj. Blomsterstandene meget store,
  flødehvide. Hanplantens Blomsterstand kønnere, men af kortere
  Varighed end Hunplantens.
  
  _S. gigantea_. 2 m. Bladene haandlappet-fligede. Blomsterne
  hvide.
  
  _S. lobata_. Nord Amerika. Blomsterne røde.
  
  _S. palmata_. Nord Amerika. Blomsterne røde; Bladene
  haandlappede.
  
  _S. ulmaria, "Mjødurt"_. Blomsterne gullig-hvide. En i vore Enge
  og Grøfter almindelig udbredt Plante. Der findes en smuk,
  fyldtblomstret Varietet.
  
  _Stenanthium robustum_. Denne prægtige nordamerikanske Plantes
  Haardførhed bør nærmere prøves, inden den anbefales til
  almindelig Plantning. Blomsterne hvide, smaa, i store
  rigtforgrenede Stande. Kræver en lun Vokseplads.
  
  _Stratiotes aloides, "Krebseklo"_. Bladene olivengrønne i Roset.
  Vokser i stillestaaende eller svagt rindende Vand.
  
  _Symplocarpus foetidus_. Nord Amerika. Af Familien Araceæ.
  Hylsterbladet er udvendigt gult med mørkviolet, indvendigt
  mørkviolet, omgivende en kort og tyk Kolbe. Ildelugtende.
  Bladene, som udvikles efter Blomstringen, er æg-hjærteformede,
  temmelig store. Plantes paa lun Plads i Mosebedet. Da den kun
  har været dyrket i ringe Grad her i Landet, maa dens Haardførhed
  maaske endnu drages i Tvivl.
  
  _Trapa natans, "Hornnød"_, med de smukke, rudeformede Flydeblade
  og de ejendommelige Frugter, som af og til findes i vore Moser,
  hvoraf kan ses, at Planten i svundne Tider har vokset vildt her i
  Landet, kan kun bringes til god Udvikling i lune Vandsamlinger.
  Den er enaarig.
  
  _Trollius, "Engblomme"_. Bladene er hos alle Arterne haanddelte;
  Blomsterne mer eller mindre kugleformede, gule (fra cremefarvede
  til mørkt orangegule). Arterne ligner hverandre indbyrdes, ved
  Bastardering er der yderligere frembragt Mellemformer og særlig
  rigtblomstrende og smukt farvede Hybrider. Af Arter kan nævnes:
  _T. asiaticus_ orangegul; _T. caucasicus_ orangegul og _T.
  europæus_ lysgul, heraf en Varietet _albidus_ med flødehvide
  Blomster. Af Hybrider kan nævnes _"Goldquelle"_ og _"Orange
  globe_".
  
  Den lille Art _T. pumilus_, Himalaya, er betydelig lavere af
  Vækst end de andre her nævnte Arter; Blomsterne er fladere, rent
  gule; af denne en mere storblomstret Form: _yunnanense_.
  Engblommerne er særdeles anvendelige til Plantning paa Mosebed
  eller andre fugtige Bede eller til Anbringelse ved Søbredder.
  
  _Typha, "Dunhammer"_, er store kraftigtvoksende Planter med
  uanselige Blomster samlede i en tæt brun Kolbe; Bladene er
  grove, græsbladagtige. _T. angustifolia_ med smalle, lange Blade
  og tynde Kolber. Ca. 2 m. _T. latifolia_ med brede Blade og
  tykke Kolber. Ca. 2 m. _T. minima_ spinklere end de foregaaende
  med kortere Kolbe. _T. Shuttleworthi_ af meget kraftig Vækst.
  Arterne plantes paa lavt Vand i Søbredsbræmmen mellem andre
  kraftigtvoksende Planter. Bedst anvendelige ved store Søer.
  
  _Zizania aquatica_ er en enaarig, nordamerikansk Græsart, hvis
  Frø med Begærlighed ædes af Vandfugle; bør derfor udsaas, hvor
  saadanne Fugle holder til.
  
  Foruden de her nævnte Arter er der talrige andre Planter, som
  kan anvendes med Fordel til Plantning omkring Søer, ved Vandløb
  eller paa fugtige Bede. Her skal saaledes nævnes:
  
  Juncus effusus, Lysimachia vulgaris, Lythrum alatum, salicaria
  og virgatum, Thalictrum aquilegifolium, Sparganium ramosum og
  simplex, Utricularia vulgaris.
  
  Endvidere kan Opmærksomheden henledes paa de overordentlige
  interessante, insektædende, nordamerikanske _Sarracenia-Arter_,
  som synes at være til Dels haardføre her i Landet.
  
  [Illustration: Kanal i Bregentved Have's ældre Del, tjener
  foruden til Bortledning af Vandet fra Kaskaden, der ses i
  Baggrunden, tillige som dekorativt Led af Anlæg]
  
  [Illustration: Fig. 67 Achillea tomentosa i C. V. Langes Gartneri
  i Frederikssund.]
  
  
  
  
  
  UDVALG AF STENHØJSPLANTER
  
  
  
  (Ved _Axel Lange_).
  
  
  Nedenstaaende Udvalg er foretaget under Hensyntagen til, hvad en
  dansk Amatør kunde tænkes at komme til at beskæftige sig med.
  Medens der saaledes er nævnt et forholdsvis stort Antal Arter,
  er Tallet paa Have-Varieteter forsætligt bragt ned, idet
  saadanne let kan findes i Handelsgartner-Kataloger.
  
  _Acæna_. En Del Arter af denne Slægt, der for største Delen
  stammer fra den sydlige Halvkugle, er haardføre og kan anbefales
  til Dyrkning paa vore Stenhøje. Bladene er enkelt eller dobbelt
  fjersnitdelte. Blomsterne ubetydelige i tætte Stande.
  
  _A. Buchanani_. 3 cm. Danner store, tætte, sammenhængende Tæpper.
  Bladene er graaliggrønne eller næsten sølvhvide, med rundagtige,
  savtakkede Afsnit. Blomsterne i smaa, kugleformede Stande. Juni.
  Fortrinlig til Beklædning af solbeskinnede, tørre Flader.
  
  _A. glaucophylla_. Skuddene nedliggende med blaagrønne,
  fjersnitdelte Blade, hvis Afsnit er ovale, grovt savtakkede.
  Blomsterne i store kugleformede Stande. Juni.
  
  _A. Hieronymi_. Skuddene indtil 50 cm lange, nedliggende, fryser
  hvert Aar ned til eller omtrent ned til Basis. Løvet smukt,
  dobbelt fjersnitdelt, frisk grønt. Blomsterne i cylindriske
  Stande. Juli. Trives bedst i Halvskygge.
  
  _A. microphylla_. 5 cm. Ligner _A. Buchanani_, men er noget
  løsere af Vækst og danner derfor ikke saa tætte Tæpper. Løvet er
  kobberfarvet. Anvendelse som _A. Buchanani_.
  
  _Acantholimon_, af Familien _Plumbaginaceæ_, omfatter en Række
  Arter, der alle stammer fra Orienten. De er ret ens af Udseende;
  fælles for dem er det, at Bladene er sylformede eller næsten
  naaleformede, tætsiddende, og at Blomsterne er blegrøde eller
  rosenrøde. Juli. Planterne former sig i tætte Puder, som
  efterhaanden kan antage ret betydelige Dimensioner. A. plantes
  bedst som smaa Planter i smalle Revner paa store Klippeblokke i
  fuld Sol; de dybtgaaende Rødder, som disse Planter har, og da
  særlig de, der er tiltrukne ved Frøudsæd, gør, at de kan trives
  paa en saadan Plads uden at lide ved Tørke.
  
  Af Arter skal særlig nævnes:
  
  _A. androsaceum, A. glumaceum_ og _A. venustum_.
  
  _Achillea_ (herunder _Ptarmica_, som ofte regnes for en særlig
  Slægt). Blomsterne i Kurve, gule eller hvide, Kurvene samlede i
  Halvskærm.
  
  _A. Clavennæ_. 25 cm. Bladene fjerfligede, graa af
  Filtbeklædning. Blomsterne hvide. Juni.
  
  _A. Grisebachi_. 20 cm. Bladene faa cm lange, tungeformede,
  fjersnitdelte, graafiltede. Blomsterne hvide. Maj-Juni.
  
  _A. moschata_. 20 cm. Bladene grønne, dybt fjersnitdelte.
  Blomsterne hvide. Juni.
  
  _A. tomentosa. 25_ cm. Bladene smalle, fjersnitdelte, Afsnittene
  atter snitdelte med næsten haarformede Smaaafsnit. Blomsterne
  gule. Juni--Juli.
  
  Alle Arterne formeres let ved Deling. Plantes mellem Smaasten
  paa jævne eller skraa Flader helst i større Mængde eller ogsaa i
  vandrette Klipperevner. _A. moschata_ bør dog plantes paa
  nordvendt Stenhøj eller paa Morænebed.
  
  _Adonis_ har fintdelt Løv og prægtige gule Blomster i det tidlige
  Foraar. Højde c. 25 cm. Af almindelig Staudetype; danner
  efterhaanden store Blokke. Formeres ved Deling, men bør kun
  sjældent omplantes, da de netop er af bedst Virkning, naar
  Blomsterne myldrer op tæt ved hverandre. Plantes paa muldet,
  fugtig, men veldrænet Plads.
  
  Der findes flere hverandre nærstaaende Arter, som navnlig
  adskilles ved Forskel i Løvet og i Blomstringstiden. Hjemsted:
  Syd-Europa, Øst-Europa, Asien.
  
  _A. amurensis_. Marts. Heraf en fyldtblomstret Varietet. Løvet
  blankt, ligner fintdelte Bregneblade.
  
  _A. vernalis_. Maj.
  
  _A. wolgensis_. April.
  
  _Aethionema coridifolium_ fra Libanon har nedliggende Skud tæt
  besat med lancetformede, glatte Blade; Blomsterne rosa i tætte
  Klaser. Plantes imellem løse Sten i porøs Jord.
  
  _Agrostis rupestris_. 12 cm. Et lille fint Græs med næsten
  haarformigt fine Blade og en forgrenet Top af meget smaa
  brunlige Smaaaks. Plantes i vandrette Klipperevner eller mellem
  løse Smaasten i let Jord.
  
  _Alchimilla alpina_. Dens Blomster er smaa og ubetydelige,
  bleggrønne, men Løvet er smukt og gør derved Planten anvendelig
  paa Stenhøjen. Bladene er dybt haanddelte med smalle Afsnit, der
  er silkehaarede og derved sølvglinsende især paa Undersiden.
  
  _A. splendens_ ligner _alpina_, men er stærkere sølvglinsende.
  Meget lette at dyrke. Kan anbringes hvorsomhelst paa Stenhøjen
  undtagen i Skygge.
  
  _Alyssum montanum_. Skuddene nedliggende, Bladene noget graalige.
  Blomsterne rent gule i tætblomstrede Klaser, vellugtende.
  
  _A. rostratum_. Lilleasien, Grækenland. 25 cm. Blomsterne gule.
  Juli.
  
  _A. saxatile_. Planten af ret grov og udbredt Vækst. Løvet
  graaliggrønt. Blomsterne udvikles i overordentlige Mængder og
  gør derved Planten til en værdifuld Stenhøjsplante, de er gule
  og samlede i store Stande. En Varietet _fl. pl._, har fyldte
  Blomster, endvidere findes andre Former med blegere gule Blomster
  og med mere sluttet Vækst. Særlig fortrinlig til Plantning i
  Stengærder, Mure, store Klippeblokke. Taaler fuld Sol og maa
  helst have let Jord.
  
  _A. spinosum_ er en ejendommelig lille Plante, der danner smaa,
  runde Buske med graaligt Løv og smaa, hvide Blomster. Gamle Grene
  omdannes til Torne. Plantes i fuld Sol i Klipperevner (vandrette)
  eller imellem løse Smaasten.
  
  _Anchusa myosotidiflora_. 25 cm. Bladene stilkede, hjærteformede.
  Blomsterne smaa, himmelblaa i rigtblomstrede Stande. Er vel nok
  lidt grov af Vækst, navnlig efter Afblomstringen eller mod
  Slutningen af Blomstringen, men bør dog alligevel anbefales paa
  det bedste paa Grund af de prægtigt farvede Blomster, som
  fremkommer allerede i April. Plantes bedst imellem Sten, som
  flankerer større Kløfter. Formeres let ved Deling, og man kan
  hyppigt finde selvsaaede Planter ved Siden af de gamle.
  
  [Illustration: Fig. 68. Alyssum rostratum]
  
  _Androsaces_. Denne Slægt rummer nogle af de allerkæreste
  Alpeplanter; flere af dem kan dog vanskeligt dyrkes. De er meget
  forskellige af Vækst, idet nogle er typiske Pudeplanter andre
  former Rosetter med lange Udløbere. Slægten staar systematisk set
  meget nær ved _Primula_, men afviger fra denne Slægt Bl.a. ved at
  have et meget kort Kronrør.
  
  _A. carnea_. Bladene linieformede eller næsten sylformede,
  Skuddene dannende smaa, ret løse Puder. Blomsterne rosenrøde med
  gult "Øje". Plantes i vandrette Klipperevner.
  
  _A. chamæjasme_. Bladene lancetformede, randhaarede. Blomsterne
  hvide med gult "Øje".
  
  _A. Chumbyi_ er en meget tæt sammentrængt Form af _A.
  sarmentosa_.
  
  _A. foliosa_ fra Himalaya har forholdsvis store, stilkede Blade
  og rosenrøde Blomster i Skærm paa et c. 15 cm højt. Skaft.
  
  _A. lactea_. 10 cm. Bladene friskgrønne, linieformede, samlede i
  Rosetter, som danner Puder eller Tæpper. Blomsterne snehvide i
  Skærm. Juni. Plantes i vandrette Klipperevner.
  
  _A. Laggeri_ staar nær ved _A. carnea_, men Bladene er mindre og
  talrigere, hvorved Planten bliver mere kompakt. Blomsterne røde.
  
  _A. lanuginosa_. Himalaya. Skuddene nedliggende, rødlige med
  elliptiske, tæt silkehaarede Blade. Blomsterne blegrøde med
  mørkt "Øje", i tætte Skærme. Formeres let ved Stiklinger og
  Deling. Plantes imellem løse Sten eller i vandrette Klipperevner.
  Planten bør Vinteren over dækkes med en Glasplade for at skærmes
  mod overdreven Fugtighed.
  
  _A. primuloides_. Himalaya. 15 cm. Rosetterne løse, herfra udgaar
  langstilkede Skærme af rosenrøde Blomster med gult Øje og lange
  Udløbere med Bladroset i Spidsen. Disse ny Rosetter slaar Rod, og
  Planten breder sig derved over store Flader. Maj.
  
  _A. sarmentosa_. Himalaya. Staar nær foregaaende, men er grovere
  i alle Dele. Meget let at dyrke; plantes imellem løse Sten paa
  jævnt skraanende Flader eller i Mellemrummene mellem større Sten.
  
  _A. villosa_. Bladene, der er silkehaarede, er samlede i en tæt
  Rosette, herfra udgaar Udløbere med ny Roset i Spidsen. Plantes
  paa flade eller svagt skraanende, vel afdrænede Flader.
  
  _Anemone apennina_. Fra den underjordisk krybende Rodstok udgaar
  de 15-20 cm linje Stængler med 3 Gange snitdelte Blade.
  Blomsterne med mange blaa (c. 20) Bægerblade. April. Plantes i
  muldet Jord i Skygge; trives ogsaa paa flad Jord og passer derfor
  godt til at plante i Nordsiden af de Busketter, som eventuelt
  maatte ligge tæt op til Stenhøjen.
  
  _A. baldensis_. Blomsterne hvide, udvendig haarede, ofte med
  violet Anstrøg. Plantes bedst paa Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _A. blanda_ fra Grækenland staar nær _apennina_, men er af lavere
  Vækst og har større Blomster. Den skal ikke plantes i Skygge, men
  hellere paa en forholdsvis tør og solrig Plads. Blomstrer
  tidligere end _apennina_.
  
  [Illustration: Fig. 69. Aster alpinus.]
  
  _A. coerulescens_, som vokser vildt paa Bornholm, anses
  almindeligvis som en Form af _A. apennina_. Blomsterne er hvide,
  udvendig blaa. Anvendelse som Hovedarten.
  
  _A. narcissiflora_. Vil af mange blive betragtet som en altfor
  stor Plante for Stenhøjsanlæg, men da den ikke kan trives paa
  flad Jord og er meget smuk, bør den dog ikke forbigaas. 40 cm
  høj. Bladene er haandsnitdelte med fligede Afsnit. Stængelen
  deler sig i 7-8 enblomstrede Stilke; Blomsterne hvide, udvendig
  svagt rosenrode. Plantes enkeltvis i jævnt fugtige, godt
  afdrænede Kløfter i muldet, stenet Jord; bør anbringes et Sted,
  hvor den kan forblive urørt og udvikle sig smukt til en kraftig
  Plante; ynder ikke Omplantning.
  
  _A. nemorosa_ den almindelige _"Hvid Simmer_" fra vore Skove, kan
  ogsaa finde Anvendelse paa Stenhøjen paa skygget, muldet Bund, i
  Kløfter mellem store Bregner og lignende Steder. Der findes en
  Del Varieteter af denne Art. Her skal særlig nævnes _fl. pl_. med
  tætfyldte Blomster (omdannede Støvblade) og _Robinsoniana_ med
  store enkelte, blegt lillablaa Blomster; den er højere og
  kraftigere af Vækst end selve Arten, men sen til at formere og
  brede sig.
  
  _A. palmata_. Middelhavslandene. Bladene er nyreformede,
  haandlappede, noget læderagtige. Blomsterne er gule. Plantes paa
  flade, lune Lavninger af Stenhøjen i muldet Jord.
  
  _A. ranunculoides, "Gul Simmer_", fra vore Skove anvendes som _A.
  nemorosa_.
  
  _A. trifolia_. Bladene haanddelte. Afsnittene lancetformede,
  savtakkede. Blomsterne hvide, sjældnere blaalige. Fordrer løs
  muldet Jord og Halvskygge.
  
  _Antennaria, "Kattefod"_, danner Mængder af smaa Rosetter,
  hvorfra udgaar Sideskud, der atter sætter Rosetter, hvorved
  Planten bliver tæppedannende. Blomsterne hvide eller blegrøde i
  smaa Kurve, som atter er samlede i halvskærmformede Stande.
  
  _A. alpina_. Bladene smaa, lancetformede, graagrønne, paa
  Undersiden hvidfiltede.
  
  _A. dioeca_. Bladene noget større og bredere end hos foregaaende,
  grønne paa Overfladen, hvidfiltede paa Under-fladen, eller som
  hos Varieteten _hyperborea_ hvidfiltede paa begge Flader.
  
  _Antennaria_ taaler Sol og Tørke. Egner sig til Beklædning af
  nøgne Flader. Formeres let ved Deling. Blomsterne afpudses straks
  efter Afblomstringen.
  
  _Anthyllis montana_. 10-15 cm. Bladene uligefinnede, graalige af
  fine Haar. Blomsterne røde, samlede i tætte Hoveder. Det er en
  meget blomsterrig Plante, som blomstrer hen paa Sommeren. Af god
  Virkning hvad enten den plantes enkeltvis eller i større Mængde.
  Taaler i Modsætning til mange andre Ærteblomstrede godt at deles
  og bør omplantes med faa Aars Mellemrum.
  
  _Arabis albida_ med haarede derved graalige Blade og hvide
  Blomster i Klase. Breder sig let og hurtigt, saa at den er særlig
  egnet til Plantning paa store Flader; er dertil meget nøjsom og
  haardfør, saa at den kan anvendes paa de mest udsatte Steder af
  Stenhøjen. Heraf en Varietet _fol. var_. med brogede Blade og en
  fyldtblomstret Form _fl. pl_. med levkøjlignende Blomster.
  April-Maj.
  
  [Illustration: Fig. 70. Aubrietia i Haveselskabets Have.]
  
  _A. alpina_ betragtes ofte som Hovedart til foregaaende. Bladene
  mere grønne, Blomsterne mindre.
  
  _A. aubrietoides_. Tæppedannende af kompakt Vækst, minder en Del
  om _Aubrietia_. Blomsterne rosenrøde. Foraar og hyppigt atter i
  August.
  
  _A. bryoides_. 10 cm. Bladene smaa, graalige af rig Haarklædning;
  Blomsterne hvide. Skuddene tæt samlede. Planterne danner derved
  smukke, tætte Puder, der ret hurtigt breder sig og bliver til
  sammenhængende Tæpper. Da den ser bedst ud, medens den er
  pudeformet, bør Omplantning finde Sted ret hyppigt, f. Eks. Hvert
  andet eller hvert tredie Aar.
  
  _A. Sturii_. Af hybrid Oprindelse. Tæt tæppedannende. Bladene
  smaa, elliptiske; Blomsterne rent hvide i Klaser. Meget
  rigtblomstrende og villig, trives overalt paa Stenhøjen.
  
  _Arenaria_ (herunder _Alsine_, som af nogle Botanikere regnes for
  en egen Slægt). Af de talrige Arter, som hører hertil, egner et
  stort Antal sig til Anvendelse paa Stenhøj; de her anførte hører
  til de bedste. Alle de her nævnte Arter er lave af Vækst, pude-
  eller tæppedannende med hvide Blomster. Formeres alle let ved
  Deling.
  
  _A. balearica_. Korsika, baleariske Øer. Planten ganske lav af
  Vækst, tæt tæppedannende med smaa runde Blade. Blomstrer i Juni.
  Plantes paa Nordsiden af Stenhøjen; kan ogsaa vokse paa porøse
  Stene, naar der er tilstrækkelig Fugtighed til Stede.
  
  _A. gracilis_. Dalmatien. 6 cm. Bladene elliptisk-lancetformede,
  smaa, frisk mørkegrønne. Blomsterstande 2-3 blomstrede. Juni.
  Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _A. Rosani_, Italien, Dalmatien. Er bedre kendt under dette Navn
  end under det mere korrekte _A. graminifolia_. Faa Centimeter
  høj; Skuddene meget tætsiddende, danner prægtige friskgrønne
  Puder, senere hele Tæpper, der er saa tætte og faste, at man kan
  træde paa dem, uden at Planten lider i nævneværdig Grad.
  Blomstrer sjældent og sparsomt. Juni. Plantes i Sol eller
  Halvskygge imellem løse Sten, i Klipperevner eller paa smaa
  Stenknolde.
  
  _A. rotundifolia_. Grækenland, Lille-Asien. 3 cm. Grenene
  talrige, nedliggende med smaa, frisk lysgrønne, runde Blade,
  danner hurtigt store Tæpper. Blomstrer sparsomt. Juni. Halvskygge
  eller Nordskraaninger.
  
  _A. tetraquetra_, Frankrig. 4 cm. Skuddene tykke, korte, ret
  tætsiddende med smaa, triangulære, korsvis modsatte, graagrønne
  Blade. Blomsterne enkeltvis i Maj. Plantes i bredere Revner
  mellem Sten i fuld Sol.
  
  _Armeria_. Talrige Arter anbefales som Stenhøjsplanter, bl.a.
  _A. formosa, A. plantaginea_ og den danske _A. vulgaris, "Engelsk
  Græs"_. Disse alm. Arter er overordentlig nøjsomme og villige og
  kan trives overalt paa Stenhøjen paa lyse Voksepladser. Men,
  medens de Arter, som ellers findes i Handelsgartnernes Kataloger,
  tillige kan trives paa flad Jord, og f. Eks. finder almindelig
  Anvendelse som Kantplanter, kan _A. cæspitosa_ kun trives under
  de bedre Kaar, som en Stenhøj yder. Dens Blade er meget korte, og
  Skuddene er tæt samlede i pudeformede Tuer. Blomsterne rosenrøde
  i tætte Hoveder paa korte Skafter. Plantes i smalle Klipperevner
  i porøs Jord.
  
  _Arnebia echioides_. Denne Plante fra Persien og Kaukasus er
  ejendommelig ved sine foranderlige Blomster. Ved Udspringet er
  de straalende gule med 5 sorte Pletter, en for hver Kronflig;
  efterhaanden svinder Pletterne bort, samtidig med at Blomstens
  Farve bliver blegere. Plantes bedst inde mellem Sten i en lodret
  Revne paa nordvendt Side af Klippeblokken.
  
  _Arnica montana_. Den smukke _"Guldblomme"_, en af vore Hedeegnes
  skønneste Planter, kan ogsaa finde Anvendelse paa Stenhøjen.
  Bladene er samlede i Rosette ved Grunden af Planten; Blomsterne
  orangegule i store Kurve. Den er sommetider noget sær at have med
  at gøre, Bladene bliver gule og Blomsterne smaa, men naar den er
  veludviklet, er den en Fryd for Øjet. Plantes paa Lyngpartierne
  bedst tæt ind imellem andre Planter, der dækker Jorden, Arnica
  ynder nemlig ikke aaben Jord.
  
  _Artemisia mutellina_. 5-8 cm. Bladene dobbelt fjersnitdelte med
  linielancetformede Flige, graa af Silkehaarsbeklædning.
  Blomsterne ubetydelige. Plantes i smalle Revner mellem Sten i
  mager Jord.
  
  _Asperula_. Bladene (med Axelblade) kransstillede. Blomsterne
  smaa, hvide eller blegrøde. Flere af Arterne vellugtende.
  Formeres som Regel let ved Deling.
  
  _A. athoa_. Grækenland. 4-5 cm. Løvet tæthaaret, derved graaligt.
  Blomsterne blegrøde. Plantes i fuld Sol i Klipperevner eller
  mellem løse Sten. Er noget kælen.
  
  _A. hexaphylla_. 20 cm. Løs af Vækst. Blomsterstand skærmagtig,
  næsten hovedformet. Bladene linie-lancetformede, mørkegrønne.
  Juni. Halvskygge.
  
  _A. hirta_. 10 cm. Danner tætte Tuer, der hurtigt breder sig.
  Bladene smalle, lancetformede, haarede. Blomsterne som hos
  forrige, blot endnu blegere røde eller helt hvide. Vellugtende
  selv i frisk Tilstand. Juni. Solrig eller dog lys Plads.
  
  _A. nitida_. 5 cm. Tæt pudedannende-tæppedannende. Bladene meget
  tætsiddende, linieformede, krumme, endende i en Haarspids.
  Blomsterne siddende helt nede mellem Bladene blegrøde. Juni.
  Plantes i Sol mellem løse Sten eller paa Stenblokke.
  
  [Illustration: Fig. 71. Campanula carpathica i Kolding
  Planteskole.]
  
  _A. odorata_. 20 cm. _"Skovmærke", "Bukar"_. Bladene
  lancetformede. Blomsterne hvide. Hele Planten vellugtende navnlig
  i tør Tilstand. Plantes i Skygge imellem andre Skovbundsplanter i
  muldet Jord.
  
  _Aster alpinus_ med lysviolette Randkroner og gule Skivekroner
  trives godt paa flad Jord, men bør paa Grund af sin
  Blomsterrigdom ogsaa medtages paa store Stenhøjsanlæg.
  
  _Astragalus_. Næsten alle de nedenfor anførte Arter har korte,
  nedliggende Skud. Bladene er uligefinnede, mangeparrede.
  Blomsterne i korte Klaser eller Hoveder. Rødderne faagrenede,
  lange, dybtgaaende; Omplantning ligesom Deling derfor vanskelig;
  man bør som Følge heraf helst straks anbringe Planten paa det
  Sted, hvor den skal staa, bedst er det ved Plantningen at
  benytte unge Planter eller pottekultiverede Eksemplarer.
  
  _A. alpinus_. Blomsterne hvidlige med blaat eller rosa i
  5-15-blomstrede Hoveder. Juni.
  
  _A. danicus_. Europa, Danmark. Skuddene indtil en halv Snes cm
  lange. Blomsterne lilla i 10-blomstrede Hoveder. Vokser paa
  Strandklinter og Strandbredder. Plantes bedst i sand- eller
  grusblandet Jord mellem løse Sten.
  
  _A. exscapus_. Mellem Europa. Bladene c. 12 parrede, langhaarede.
  Blomsterne gule, tæt samlede i Hoved, siddende nede mellem
  Bladene. Plantes i smalle, dybe Revner mellem Sten i kalkblandet
  Jord i fuld Sol.
  
  _A. massiliensis_. Syd Europa. Danner efterhaanden en meget bred
  c. 30 cm høj Plante af talrige, noget forveddede Skud, beklædte
  med tørre Torne, som er Rester af tidligere Aars Blade. Bladene
  graagrønne. Blomster gullighvide i c. 10-blomstrede Stande. Juni.
  Plantes i store Klipperevner eller frit paa en jævn Flade mellem
  løse Sten.
  
  _A. monspessulanus_. Blomsterne blegrosa eller rødlilla i
  mangeblomstrede, løse Hoveder paa lange Skafter, som ligger
  henad Jorden, medens Bladene, 18-20 parrede, oftest staar opret,
  i al Fald under Blomstringen. Plantes paa Stenafsatser, saa at
  Blomsterskafterne kan ligge ud over Stenene. Sol eller
  Halvskygge.
  
  _Aubrietia_. "Hvis vi kun kendte denne ene Slægt af Alpeplanter
  vilde denne, hvis Arter pryder Grækenlands og de nærliggende
  Landes Klipper i det tidligste Foraar, retfærdiggøre
  Stenhøjelskernes Sværmeri", siger _Robinson_ om _Aubrietia_. Dens
  Arter er blomsterrige, længe-blomstrende, haardføre, villige og
  nøjsomme, saa at de med lige Ret kan benyttes paa smaa og store
  Stenhøje, i den mindste som i den største Samling. Arterne er
  meget lidt afvigende indbyrdes, i korte Beskrivelser kan der
  overhovedet ikke gøres Rede for Forskellighederne. Foruden
  Arterne har man en Række ad kunstig Vej frembragte Hybrider og
  Former, som i Farvepragt overgaar de oprindelige Arter.
  
  Alle Arterne er lave, tæppedannende Planter med graaliggrønne
  Blade og lysere eller mørkere lilla Blomster: _A. deltoidea, A.
  intermediet, A. Kotschyi_, eller hvidlige med rosa eller lilla
  Skær: _A. erubescens_. At Hybriderne kan nævnes _"Dr. Mules"_ og
  _A. Moerheimii_, den første med dybt violette, den anden med rosa
  Blomster; endvidere: _"Fire king_" og _A. Leichtlini crimson_ med
  karmoisinrøde Blomster og _"Purpurteppich"_ med mørkviolette
  Blomster.
  
  _Aubrietia_ plantes paa smaa Stenhøje: paa Stenknolde eller paa
  jævne eller skraanende Flader; paa store Stenhøje bør de plantes
  i store Mængder, paa Skraaningerne bedst i sammenhængende, langt
  nedløbende Masser, saa at det i Blomstringstiden for Beskueren
  tager sig ud som en Flod eller Fos af Blomster. Bør ret hyppigt
  omplantes; kan dog ogsaa forynges ved Tilbageskæren.
  
  _Azalea procumbens_. Dværgbusk med Grenene trykket ned mod
  Underlaget. Bladene smaa, stedsegrønne, læderagtige, blanke.
  Blomsterne rosenrøde smaa. Plantes i grusblandet Lyngjord.
  
  _Azorella peduncularis_. 4-5 cm. For saa vidt denne ejendommelige
  og smukke Plante, der har sit Hjem paa høje Bjærge i Ecuador lige
  ved Ækvator, vil vise sig haardfør, vil den være ypperlig egnet
  til Stenhøje. Bladene er smaa, rent mørkegrønne, og Skuddene er
  tæt samlede, saa at Planterne former faste Puder.
  
  _Bellis sylvestris_ med store hvide Blomster paa et 30 cm højt
  Skaft plantes i muldet Jord i Skygge og _B. rotundifolia_ 15 cm
  med blegt rødlilla Kurve plantes i ikke for tørre Lavninger paa
  lys dog ikke for solbeskinnet Plads.
  
  _Calceolaria polyrrhiza_ fra Patagonien har lysgule Blomster paa
  slanke Stængler. Breder sig ved underjordiske Udløbere. Trives
  meget let.
  
  _Campanula Allioni_. Ca. 8 cm. Blomsterne enkeltvis, meget store,
  næsten oprette, lyslilla. Er ofte noget lunefuld, men er, hvor
  den vil trives, en ganske ypperlig Stenhøjsplante. Ynder
  Fugtighed, men skal tillige have godt Aftræk for Vandet; den
  plantes derfor bedst paa flade eller svagt skraanende Lavninger
  i stærk grusblandet Jord.
  
  _C. barbata_. 10 cm. Bladene mest grundstillede, haarede.
  Blomsterne ret store, faatallige opad den ranke Stængel,
  blegblaa, skæggede indvendig. Den er fleraarig, men gaar hyppigt
  ud efter Blomstringen. Trives bedst i Halvskygge i jævnt fugtige,
  muldede Lavninger. Der findes en Varietet med hvide Blomster.
  
  [Illustration: Fig. 72. Campanula carpathica var. compacta.]
  
  _C. cæspitosa_, 10 cm. Vokser i tætte Tuer. Blomsterne c. 5
  sammen paa hver Stængel, nikkende, blegblaa eller hvide _(fl.
  albo)_. Meget taknemmelig og villig, kan trives omtrent overalt
  paa Stenhøjen.
  
  _C. carpathica_ er lidt for grov til Anvendelse paa smaa
  Stenhøje, men bør paa store Anlæg tages med i Samlingen paa Grund
  af sin Blomsterrigdom. Blomsterne er store, oprette. Varieteten
  _compacta_ er mindre og svagtvoksende.
  
  _C. elatines_. Tæppedannende. Bladene hjærteformede,
  grovttakkede, Blomsterne blegblaa næsten helt flade.
  
  _C. excisa_. 10 cm. Blomsterne blegblaa, dybt 5-klovede Er lidt
  vanskelig at dyrke; ynder en kølig, men lys Vokseplads.
  
  _C. garganica_. Skuddene lange, nedliggende eller nedhængende.
  Bladene hjærteformede og nyreformede. Blomsterne blegblaa, fladt
  tragtformede. Klippeblokke, Mure.
  
  _C. glomerata var. acaulis_ er en Dværgform af den ogsaa her i
  Landet vildtvoksende _"Nøgleblomstret Klokke_", den har
  mørkviolette Blomster, tæt samlede i Spidsen af Stængelen. Meget
  nøjsom og villig.
  
  _C. mirabilis_ fra Kaukasus danner Rosetter af store lysgrønne,
  brede Blade. Naar Rosetten har naaet fuld Udvikling, fremkommer
  fra dens Midte en grenet Blomsterstand af store, lysblaa Klokker.
  Den bør paa Grund af sin ejendommelige Voksemaade anbringes i
  lodrette Klipperevner, saaledes at den kan ses fra neden.
  
  _C. Portenschlagiana_. Balkan. 15 cm. Danner tætte Tuer og Tæpper
  og breder sig let over store Dele af Anlægget. Bladene
  nyreformede, grovt takkede; Blomsterne smukt blaa, oprette, de
  udvikles i rigelig Mængde næsten hele Sommeren igennem. Trives
  overalt paa Stenhøjens lyse Steder, mellem løse Sten, i
  Klipperevner, i Mure o. s. v.
  
  _C. pulla_. 6-8 cm. Blomsterne enkeltvis, blaaviolette, nikkende.
  En meget smuk, men noget lunefuld Art. Udvikler underjordiske
  Skud og breder sig derved. Plantes i grusblandet Mosejord paa en
  jævn, vel afdrænet Flade. _C. pulloides_, som er en Bastard af
  _pulla_ og en anden Art, ligner foregaaende, men er lettere at
  dyrke.
  
  _C. turbinata_. Kan betragtes som en Varietet af _C. carpathica_,
  den er lavere af Vækst, og Blomsterne er fladere og mørkere.
  
  _C. Raineri_. En lav Art med blaalilla Blomster. Plantes i
  vandrette eller skraanende Klipperevner i Græstørvejord blandet
  med skarpt Grus.
  
  _C. thyrsoides_. Afviger fra de andre her omtalte Klokke-Arter.
  Planten danner en Roset af smalle, haarede Blade, og naar denne
  er bleven 2 eller 3 Aar gammel, udvikles en rank
  Stængel tæt besat med en Mængde bleggule Blomster. Planten dør
  efter Blomstringen. Anbringes bedst i større Revner mellem Sten.
  
  _C. Waldsteiniana_. Balkan. C. 12 cm. Blomsterne dybt delte,
  næsten stjærneformede, lysviolette. Plantes i smalle Klipperevner
  paa sollys Plads,
  
  _C. Wilsoni_. Har et Mylder af store violette Blomster af
  _carpathica_-Typen. Trives let.
  
  _Cardamine asarifolia_. Bladene nyreformede, frisk grønne;
  Blomsterne hvide. Plantes i fugtige, muldede Lavninger eller ved
  rindende Vand.
  
  _C. trifolia_. Bladene trekoblede, Blomsterne hvide. Plantes i
  muldet, fugtig Jord i Halvskygge eller Skygge.
  
  _Carex capillaris_. Tueformet med ganske smalle fine Blade og
  nikkende brune Aks. Klipperevner paa Nordsiden af Stenhøjen i
  grusblandet Lyngjord eller ogsaa paa Lyngpartierne.
  
  [Illustration: Fig. 73. Cerastium tomentosum.]
  
  _C. montana_. Europa, Danmark. Tueformet med lange, friskgrønne
  Blade. Paa Nordskraaninger eller i Halvskygge i muldet Jord.
  
  Af andre _Carex_, som kan anbefales til Stenhøj, kan nævnes
  _C. digitata, C. ornithopodioides_.
  
  _Carlina acanthifolia_. Dette er en meget dekorativ Plante, som
  dog desværre ofte dør efter Blomstringen. Bladene er
  graaliggrønne, fjersnitdelte, tornede, samlede i en aaben, bred
  Rosette. Naar Planten har naaet en Alder af 2-4 Aar, udvikles
  en enkelt stor Kurv i Midten af Rosetten, Plantes i lodrette
  Klipperevner. Ønsker man aarligt at have Fornøjelsen af at se
  denne Plante i Blomst, maa man sørge for at plante unge Planter
  hvert Aar.
  
  _C. acaulis_. Er ligesom forrige fortrinlig til store
  Klipperevner, men denne Art holder sig uanset Blomstringen, ja
  breder sig endog, saa at den efterhaanden fordrer ret betydelig
  Plads. Blomsterkurvene sidder paa meget korte Stængler helt nede
  mellem Bladene eller hos Formen _caulescens_ paa en 10-15 cm høj
  Stængel.
  
  _Cerastium alpinum_. Tæppedannende med hvidfiltede Blade og
  smukke hvide Blomster. Denne og andre Arter af samme Slægt kan
  plantes mellem løse Sten. De grovere Arter, som f. Eks. _C.
  tomentosum_, der kan trives paa flad Jord, kan ogsaa benyttes paa
  store Stenhøje til Beklædning af større Flader.
  
  _Chamæmelum Tschichatscheffi_, der har findelt, mørkegrønt Løv og
  hvide Blomster som Kamilleblomster, skal blot nævnes som en
  Plante, der danner tætte Tæpper og holder sig frisk mørkegrøn
  selv i stærk Tørke.
  
  _Coptis trifoliata_. 10 cm. Bladene tredelte, blanke. Blomsterne
  hvide. Rødderne gule. Dyrkes i fugtig Mosejord.
  
  _Cortusa Matthioli_. 25 cm. En Primula-lignende Plante med
  stilkede, hjærteformede, lappede, noget haarede Blade og talrige
  hængende, karmoisinrøde Blomster i Skærm. Plantes i muldet Jord
  i Halvskygge. Juni-Juli. _C. pubens_ er en mere haaret Form af
  _C. Matthioli_.
  
  _Corydalis lutea_. Bladene tredobbelt fjersnitdelte, mat grønne.
  Blomsterne gule, i Klase. Blomstrer rigt og længe, omtrent hele
  Sommeren igennem. Meget villig og taknemmelig; plantes bedst paa
  solrige Steder af Stenhøjen, i Stengærder, i Grottevægge og i
  Mure.
  
  _C. ochroleuca_ ligner foregaaende, men har cremefarvede
  Blomster.
  
  _Cotula_. Lave Planter af Kurvblomsternes Familie med
  nedliggende, ofte rodslaaende Grene, fligede eller fjersnitdelte
  Blade og ubetydelige Blomsterkurve. Paa Grund af deres
  Voksemaade danner de snart tætte Tæpper, og da de tillige er
  nøjsomme, egner de sig til Beklædning af nøgne Flader. Trives
  bedst paa nordvendt Stenhøj.
  
  Af Arter kan nævnes _C. acænoides_, C. _reptans_ og _C.
  squalida_, alle fra Australien eller Ny Zeland.
  
  _Cotyledon spinosa_. 30 cm. Ligner i Vækst en _Sempervivum_ og
  danner som denne en Roset af kødede Blade. Blomsterne gule i
  aksformet Stand. Juni. Plantes mellem løse Sten paa sollys Plads.
  
  _Crepis aurea_. Ligner i Vækst vor almindelige Mælkebøtte.
  Blomsterne i enkelt endestillet Kurv, orangebrune. Plantes i
  Engpartierne.
  
  _Crucianella stylosu_. Orienten. Bladene kransstillede.
  Blomsterne rosenrøde i tætte Stande i Spidsen af Stængelen.
  Planten har en ubehagelig Lugt. Plantes paa Klippeblokke,
  Stengærder eller Mure, saa at Skuddene kan hænge frit ned eller
  ud over Stenene.
  
  _Cyclamen, "Alpeviol"_. Planter af Kodriver-Familien med
  underjordiske eller halvt underjordiske Knolde, deraf Navnet
  _"Jordskive"_. Bladene er hjærteformede eller nyreformede, noget
  læderagtige, Blomsterne paa enblomstrede Stilke med
  tilbageslaaede Kronblade. De trives i lune, halvskyggede
  Lavninger i temmelig fugtig, muldet Jord.
  
  _C. coum_. Lille Asien. Har nyreformede Blade og smaa røde
  Blomster i det tidlige Foraar.
  
  _C. europæum_ har hjærteformet-nyreformede Blade og vellugtende,
  purpur-rosa Blomster om Sommeren og Eftersommeren.
  
  _C. hederifolium_. Syd Europa. Bladene hjærteformede, smukt
  tegnede med hvidt, takket-tandede i Randen. Blomsterne store
  røde, fremkommer sent paa Sommeren og Efteraaret.
  
  _Cypripedium_. Af Slægten _"Fruesko"_, som mest hører hjemme i
  varme Himmelstrøg, findes nogle enkelte Arter, der er haardføre
  her paa vore Breddegrader og som fortjener en Plads paa
  Stenhøjen.
  
  _C. calceolus_. Perigonbladene brune, Læben gul. Plantes i
  Bladjord med rigelig Tilsætning af Kalk. Halvskygget Plads.
  
  _C. spectabile_. En prægtig Plante med store, lysgrønne Blade og
  store blegrosa Blomster. Fugtig muldet Jord.
  
  Foruden disse to Arter, som er velkendte i Kultur her i Landet,
  findes nogle andre smukke Arter, der kun i mindre Udstrækning er
  bleven dyrkede i Haver men som, saafremt deres Haardførhed
  stadfæstes, fortjener Udbredelse: _C. guttatum, C. humile, C.
  macranthum, C. pubescens, C. tibeticum_.
  
  _Delphinium nudicaule_. Kalifornien. 25-30 cm. Blomsterne
  cinnoberrøde i en spredtblomstret Klase. Juni-Juli. Plantes
  mellem løse Sten i velafdrænet Jord; maa hyppigt fornyes med
  unge Planter, da den er tilbøjelig til at dø efter Blomstringen.
  
  [Illustration: Fig. 74. Dianthus plumarius.]
  
  _Dianthus alpinus_. 5 cm. Bladene stumpe, grønne, glatte, noget
  kødede. Blomsterne enkeltvis, store, kødfarvede med karminrød
  Tegning mod Svælget. Plantes paa fritliggende Plads i fugtig Jord
  bestaaende af Mosejord, Græstørvejord og Grus. Juni.
  
  _D. arenarius_. Bladene smalle, spidse; Blomsterne hvide, noget
  frynsede. Planten danner store Tuer. Trives bedst paa en solrig,
  ret tør Plads.
  
  _D. cæsius_. 15 cm. Bladene smalle, blaaliggrønne; Blomsterne
  rosenrøde eller mørkerøde, vellugtende. Behandles som
  foregaaende.
  
  _D. callizonus_ fra Transsylvanien minder en Del om _D. alpinus_,
  men Blomsterne er større, ligesom Planten i det hele er mere
  fyldig og robust; Bladene spidse, noget blaagrønne.
  
  _D. deltoides_, som vokser vildt her i Landet paa tørre Høje, kan
  ogsaa anvendes paa Stenhøjen. Bladene smalle, grønne; Stænglerne
  grenede med enblomstrede Grene; Blomsterne rosenrøde med hvide og
  mørkerøde Tegninger. Plantes mellem løse Sten i let Jord eller
  paa Lyngpartierne.
  
  _D. Freynii_. 5 cm. Bladene meget smalle, blaaliggrønne.
  Blomsterne rosenrøde. Danner tætte, smaa Tuer. Plantes i smalle
  Spalter mellem Sten eller paa svagt skraanende Flader mellem
  løse Sten.
  
  _D. glacialis_. 5 cm. Bladene smalt linieformede. Blomsterne
  rosenrøde med lysere Farve mod Svælget. Plantes i Spalter mellem
  Sten i grus- og granitskærve-blandet Mosejord.
  
  _D. graniticus_. Ligner en Del _D. deltoides_, men er tættere af
  Vækst og mere blomsterrig. Anvendes paa samme Maade som denne.
  Omplantes ofte, da Planterne ellers let dør bort; formerer sig
  let ved Selvsaaning.
  
  _D. plumarius, "Fjer-Nellike"_ har store hvide eller lilla
  Blomster. Meget storblomstret og taknemmelig.
  
  _Dodecatheon, "Gudeblomst"_. Beslægtet med Primula og Cyclamen.
  Blomsterne har ligesom denne sidste Slægt tilbageslaaede
  Kronflige, de sidder ikke enkeltvis, men er samlede i en
  rigtblomstret Skærm. Bladene er grundstillede, glatte og af blød
  Konsistens, saa at de snart bliver slappe, hvis Planten staar for
  tørt. Der findes flere Arter eller Former med karminrøde, rosa
  eller hvide Blomster: _D. meadia, D. Jeffreyi, D. integrifolia_.
  Plantes i fugtig, muldet, let, aaben Jord i Kløfter, der har Fald
  mod Nord eller dog er beskyttede mod stærk Sol.
  
  _Doronicum grandiflorum_ (= _Aronicum scorpioides_) har store,
  gule Kurve og brede, ægformede eller næsten hjærteformede Blade.
  Fordrer stenblandet Mosejord, der holdes kølig og fugtig.
  
  [Illustration: Dianthus cæsius.]
  
  _Douglasia Vitaliana_. Stænglerne talrige, nedliggende, med
  linieformede, spidse Blade. Blomsterne rent gule. Plantes i
  Klipperevner i vel afdrænet Jord. Ynder Kalk.
  
  _Draba_. Lave Planter af Korsblomstfamilien med Blomsterne i
  Klase.
  
  _D. aizoides_. 5-8 cm. Danner tætte Puder. Bladene smaa,
  tætsiddende, linieformede; Blomsterne gule i faablomstrede
  Halvskærme. I Blomstringstiden skjules Løvet næsten under
  Blomsterne. April. Plantes i vandrette Klipperevner i grusblandet
  Jord.
  
  _D. aizoon_. Ligner meget foregaaende, men er noget kraftigere og
  grovere af Vækst,
  
  [Illustration: Fig. 75. Erigeron glabellus alpinus.]
  
  _D. dicranoides_. 5 cm. Pude-tæppedannende. Bladene linieformede,
  tilspidsede, randhaarede. Blomsterne gule, ret store, 10 mm i
  Diameter, April. Plantes i brede Spalter mellem Sten, eller
  imellem løse Sten.
  
  _D. olympica_. Grækenland. Bladene tætsiddende, linieformede.
  Blomsterne gule i rigtblomstrede Klaser, April. Voksemaade og
  Anvendelse som _D. dicranoides_.
  
  _Dryas_. Lave Dværgbuske med nedliggende Grene, derved
  tæppedannende. Ganske fortrinlige Stenhøjsplanter til Plantning
  i Stenskred eller paa større Klippepartier, hvor Skuddene kan
  lægge sig hen over Stenene eller hænge ud over disse. Bliver
  bedre paa Nordsiden end paa Sydsiden af Stenhøjen. Plantes i en
  Blanding af Lyngjord, Grus og Kalk.
  
  _D. Drummondi_. Nord Amerika. Bladene ægformet-elliptiske,
  rundtakket-savtakkede. Blomsterne gule, nikkende, med noget
  sammensluttede Kronblade. Maj.
  
  _D. octopetala, "Rypelyng"_. Bladene omtrent som foregaaende,
  noget fastere i Substans. Blomsterne hvide med 8 store Kronblade,
  aabne, ikke nikkende, derfor af langt bedre Virkning end
  foregaaende. Maj.
  
  _D. integrifolia_ er en Varietet af _D. octopetala_ med ganske
  smalle, helrandede Blade og med sluttet Vækst.
  
  _D. lanata_ er en haaret Form af _D. octopetala_.
  
  _Edraianthus_. Hører til Klokkefamilien. Bladene er linieformede.
  Blomsterne violetblaa i hovedformede Stande.
  
  _E. pumilio_. Planten danner tætte smaa Puder. Blomsterne hæver
  sig kun lidt op over Løvet. Plantes paa Afsatser paa lodrette
  Vægge eller i Spalter i Klippeblokke.
  
  _E. tenuifolius_. Danner ret store Rosetter. Blomsterstænglerne
  ret lange. Plantes bedst i lodrette eller skraanende
  Klipperevner.
  
  Af andre Arter kan nævnes _E. dalmaticus_ og _E. graminifolius_.
  
  _Epilobium macropus_. Ny Zeland. 10 cm. Skuddene talrige og
  tætsiddende. Bladene smaa, ægformet-elliptiske. Blomsterne
  enlige, hvide. Juli.
  
  _E. nummularifolium_. Ny Zeland. En sirlig, lille Plante.
  Skuddene meget tynde; Bladene næsten kredsrunde. Blomsterne
  enlige, blegrøde eller hvide paa lange, tynde Stilke.
  
  Disse Arter plantes i grusblandet Mosejord i Halvskygge og paa
  halvfugtig Plads.
  
  _Epimedium, "Bispehue"_, er meget villige og taknemmelige
  Planter, der særlig kan anvendes paa muldet Jord mellem Bregner
  i Halvskygge. Bladene er sammensatte, noget læderagtige, oftest
  bleggrønne.
  
  _E. alpinum_ har brunkarmine Bægerblade og gule Kronblade.
  Rodstokken hos denne Art er vidt udløbende, medens de andre
  Arter har kortere Jordstængler.
  
  _E. macranthum_ har hvide Blomster; Varieteten _violaceum_ har
  lilla Blomster.
  
  _K. Musschianum_ og _niveum_ har hvide Blomster.
  
  _E. rubrum_. Bægerbladene hos denne er karminrøde, medens
  Kronbladene er gullige.
  
  _Eranthis cilicica_ fra Lille-Asien og _E. hiemalis,
  "Vinterblomme"_ fra Europa er nogle af de første Foraarsbebudere,
  idet de ofte allerede i Februar, ja endog i Januar udfolder deres
  gule, næsten kugleformede Blomster. Nedenunder Blomsten sidder en
  Krans af grønne Svøbblade, disse er lidt finere og spidsere hos
  _cilicica_ end hos _hiemalis_. De plantes i muldet Jord under
  Træer eller mellem Buske, hvor Knoldene faar Lov at ligge urørte,
  men de kan ogsaa finde Anvendelse paa Stenhøjen, hvor de bedst
  anbringes i Kløfter eller Bunden af Grotter mellem Bregner.
  
  [Illustration: Fig. 76 Iberis sempervirens. Enkelt Plante.]
  
  _Erigeron aurantiacus_. Nord Amerika. 25 cm. Blomsterne
  orangegule. Er tilbøjelig til at bastardere med andre E.-Arter og
  derved udarte.
  
  _E. compositus_ fra Nord Amerika, Grønland o. a. arktiske Egne.
  20 cm. Har flere Gange snitdelte Blade med smalle Afsnit.
  Randkronerne er lyslilla, Skivekronerne gule. Juni.
  
  _E. glabellus_. Nord Amerika. Randkronerne lavendelblaa,
  Skivekronerne gule. Varieteten _alpinus_ lavere end Hovedarten.
  
  Disse Arter formeres let ved Deling og plantes imellem løse Sten
  eller i brede Spalter i Stenblokke.
  
  _Erinus alpinus_. 10 cm. Danner løse Tuer. Bladene smaa, smalle,
  rundtakket-savtakkede. Blomsterne karminrosa i Klaser. Maj. Bør
  ofte omplantes. Den opfører sig ofte som to-aarig. Formerer sig
  let ved Selvsaaning.
  
  _Eriogonum flavum_ og _umbellatum_ fra Nord Amerika er
  tæppedannende Planter med gule Blomster i tætte, hovedformede
  Stande i Juli. Fordrer tør og solrig Vokseplads.
  
  _Erodium macradenum_. Pyrenæerne. 20 cm. Bladene flere Gange
  fjersnitdelte, graaliggrønne. Blomsterstænglerne 2-3-blomstrede;
  Blomsterne blegrøde med mørkere Aarer, 2 af Kronbladene med en
  mørk Plet. Juni. Plantes i Revner mellem Sten i fuld Sol.
  
  _E. Manescavi_. 30 cm. Bladene dobbelt fjersnitdelte,
  mørkegrønne, stærkt haarede især paa Stilken. Blomsterne store,
  2-5 paa hver Stængel, karmoisinrøde, to af Kronbladene med en
  hvidspættet Plet ved Basis. Juni.
  
  _Eryngium alpinum_. 50-60 cm. Blomsterne smaa, men samlede i et
  stort, aflangt Hoved. Det, der gør Planten saa dekorativ, er
  navnlig de pragtfulde Svøbblade, som sidder nedenfor
  Blomsterhovedet, de er tornede og af en livlig blaaviolet Farve.
  Har dybtgaaende Rødder og maa derfor plantes paa et Sted, hvor
  der er fri Adgang for disse.
  
  _E. glaciale_. Spanien. Bladene fjersnitdelte med lange, tornede
  Afsnit. Blomsterhovederne lilla, omgivne af grønne og lilla,
  tornede Svøbblade. Rødderne meget dybtgaaende. Plantes i smalle,
  dybe Revner i porøs Jord.
  
  _Erysimum Kotschyanum_. Lille Asien. 5 cm. Danner smaa, tætte
  Tuer eller Puder. Bladene liniedannede; Blomsterne store i
  faablomstret Halvskærm. Maj. Plantes i vandrette Spalter i vel
  afdrænet Jord.
  
  _E. pachycarpum_. Himalaya. Bladene smalle. Blomsterne orangegule
  i Klase. Plantes paa lun Plads mellem løse Sten.
  
  _Euphorbia capitulata_. Grækenland. 10 cm. Skuddene bløde,
  tætbladede, Bladene smaa, graagrønne, elliptiske, glatte;
  Blomsterne gule. Frugtkapslerne orangegule. Juni. Plantes i
  vandrette Klipperevner; breder sig ved underjordiske Udløbere
  mellem Stenene.
  
  _E. myrsinitis_. Syd-Europa. 30 cm. Skuddene overvintrende,
  kraftige, tætbladede, Bladene bleggrønne. Blomsterne gule,
  udvikles tidligt om Foraaret. Efter Blomstringen dør Skuddet,
  men ny Skud fremkommer fra Basis næste Aar. Plantes i lodrette
  Klippevægge i fuld Sol.
  
  [Illustration: Fig. 77. Iberis sempervirens. Lav og storblomstret
  Have-Varietet.]
  
  _Frankenia hirsuta_. 5-8cm. Skuddene talrige, næsten traadfine,
  nedliggende eller halvtoprette, Planten derved tæppedannende;
  Bladene meget smaa og smalle, graagrønne. Blomsterne enkeltvis,
  smaa, lysrødlilla. Juli-August. Taaler Sol.
  
  _Genista sagittalis_. 15-20 cm. Skuddene flade, vingede.
  Blomsterne gule i endestillede Klaser. Danner faste, tætte
  Planter, der trives paa Stenhøjens mest udsatte Steder.
  
  _Gentiana acaulis_. En af de mest pragtfulde Stenhøjsplanter.
  Blomsterne enlige, store, mørkeblaa, tragtformede. De
  blomsterløse Skud ganske korte og tætsiddende. Planten derved af
  tæppedannende Karakter. Den kan trives paa flad Jord og finder
  der ofte Anvendelse som Kantplante. I sandet Jord vil den ikke
  blomstre, man maa derfor give den en nogenlunde svær Jord at
  vokse i. Formeres let ved Deling.
  
  _G. asclepiadea_ er en stor Staude med æg-lancetformede Blade op
  ad Stængelen og talrige Blomster i Toppen. Fordrer muldet Jord og
  Skygge eller Halvskygge; passer bedst i store Kløfter mellem
  Bregner. Der findes en Form med hvide Blomster.
  
  _G. bavarica_. Af Voksemaade som _acaulis_, men meget mindre og
  spædere end denne. Blomsterne rørformede med flad Krave,
  straalende blaa. Vanskelig at dyrke. Plantes paa Morænebed eller
  dog i al Fald i grusblandet Mosejord paa et Sted, hvor den ikke
  udsættes for Udtørring.
  
  _G. septemfida_. Orienten. Har talrige Skud med tætsiddende Blade
  og flere blaa Blomster samlede i Spidsen af Stængelen. Nøjsom og
  villig; formeres ved Deling. Juli.
  
  _G. verna_ ligner en Del _G. bavarica_ og er som denne vanskelig
  at dyrke. Grundbladene rosetteformigt samlede, større end
  Stængelbladene; Blomsterne azurblaa.
  
  _Geranium argenteum_ har silkehaarede, næsten sølvglinsende Blade
  og blegrøde Blomster.
  
  _G. cinereum_. Bladene haarede; Blomsterne blegrosa med mørkere
  røde Aarer. Begge Arter, som stammer fra Pyrenæerne, er lave
  Planter, 5-10 cm., som bedst sættes paa en solrig Plads imellem
  større Sten i porøs og let Jord.
  
  _G. sanguineum_. Af denne prægtige her i Landet vildtvoksende Art
  findes en Varietet med nedliggende Skud; denne egner sig
  fortrinligt til Plantning paa tørre Skrænter. Varieteten
  _lancastriense_ har rosa Blomster med mørkere Aarer.
  
  _Geum montanum_. 10-12 cm. Bladene fjersnitdelte med større
  rundtakket-lappet Endeafsnit, haarede; Blomsterne enkeltvis
  eller faa paa hver Stængel, gule c. 3 cm i Gennemsnit. Plantes i
  grus- og kalk-blandet Mosejord.
  
  _G. reptans_. Har krybende Udløbere. Bladene fjersnitdelte;
  Blomsterne gule. Plantes paa halvskyggede Steder i stenet Jord.
  
  _Globularia cordifolia_. En lille, ganske lav Plante med
  nedliggende Grene og smaa, udrandede Blade. Blomsterne meget
  smaa, blaa, i kugleformede Hoveder. Plantes i en Blanding af
  Mosejord, Græstørvejord og Grus.
  
  _Gunnera magellanica_ stammer fra den sydligste Del af Syd
  Amerika. Bladene er kredsrundt-nyreformede, Blomsterne
  ubetydelige. Breder sig ved Udløbere og dækker snart større
  Flader. Trives i muldet, fugtig Jord paa halvskygget eller
  nordvendt Stenhøj.
  
  _Gypsophila cerastioides_. Himalaya. 10 cm. Tæppedannende.
  Bladene smaa, bredt elliptiske, haarede; Blomsterne hvide med
  røde Aarer; blomstrer rigt og længe og trives meget villigt. Bør
  omplantes af og til.
  
  _G. repens_. Stænglerne nedliggende og halvt oprette,
  rigtbladede; Bladene smalle, blegt blaagrønne; Blomsterne hvide
  eller blegrøde i aabne Stande. Planten kan brede sig over større
  Flader og paa Grund af sin rige Forgrening og Bladmængde dække
  Underlaget ganske; da den tillige er nøjsom, egner den sig godt
  til Brug paa grovere Stenpartier, anvendes den paa smaa Anlæg,
  bør den forynges ret hyppigt, da den ellers snart bliver for
  fordringsfuld med Hensyn til Plads.
  
  _G. transsylvanica_. Ungarn. Danner tætte smaa Tuer af smalle,
  blaagrønne Blade; Blomsterne hvide. Plantes i smalle Revner
  mellem Sten.
  
  _Haberlea rhodopensis_. Balkan. 12-15 cm. Hele Planten haaret;
  Bladene grundstillede, aflangt ægformede, grovt savtakkede, noget
  læderagtige. Skaftet bærer 4-5 tragtformet-rørformede, lilla,
  svagt uregelmæssige Blomster. Plantes bedst paa Afsatser paa
  Grottevægge i muldet Jord og paa beskygget Sted.
  
  _Hacquetia epipactis_. En beskeden, men taknemmelig lille
  Planteart med grundstillede 3-5-lappede Blade og gulgrønne
  Blomster i en tæt Skærm omgivne af ligeledes gulgrønne
  Svøbblade, der udvikles i det tidlige Foraar. Ynder fugtig og
  muldet Jord.
  
  _Helianthemum oelandicum_ og _H. vulgare, "Soløje"_ er Dværgbuske
  med nedliggende Grene og smukke, gule Blomster. Den førstnævnte
  er den bedste, den danner tætte Tæpper og frembringer en Mængde
  Blomster. Plantes i grusblandet Lyngjord, den bør forynges af og
  til, da 2-4-aarige Planter er smukkest. _H. vulgare_, som vokser
  vildt her i Landet paa tørre Bakker, er meget nøjsom og kan
  plantes paa enhver sollys Plads.
  
  _Helxine Soleirolii_. Korsika. 1 à 2 cm. Hører til Nældefamilien,
  og Blomsterne er som hos alle andre Arter af denne Familie ganske
  ubetydelige. Det er dog en meget smuk lille Urt, idet Løvet er af
  en herlig frisk, grøn Farve, og Planten i Løbet af Sommeren
  breder sig ud som et fladt Tæppe over Underlaget. Plantes paa
  fugtige, skyggede Stenvægge eller paa porøse Sten. Den lider
  hurtigt af Efteraarsfrosten, men skyder gærne paa ny om Foraaret.
  
  [Illustration: Fig. 78. Linaria pallida i Haveselskabets Have.]
  
  _Hepatica_. 12-15 cm. høje Planter, Bladene bliver siddende paa
  Planten i halvvissen Tilstand Vinteren igennem. Blomsterne
  udvikles tidligt om Foraaret, inden de ny Blade fremkommer.
  Blomsterne har kronbladagtigt farvede Bægerblade, et 3-delt
  grønt Svøbblad sidder tæt under Blomsten. Plantes i Muldjord i
  Halvskygge f. Eks. i store Kløfter og er af bedst Virkning, naar
  de er anbragte et saadant Sted i store Mængder. Ogsaa
  fortrinlige som Indfatningsplanter.
  
  _H. angulosa_. Ungarn. Bladene nyreformede, 3-lappede med
  lappet-tandede Afsnit. Blomsterne lysblaa med talrige Bægerblade.
  Marts, undertiden allerede Februar. Der findes ogsaa
  Former med rosenrøde og hvide Blomster.
  
  _H. triloba, "Adelkløver"_. Europa, ogsaa Danmark. Bladene
  regelmæssigt 3-lappede. Blomsterne med 5-7 blaa Bægerblade.
  Blomstrer Marts-April. Der findes Varieteter med hvide, røde,
  blegrøde, violette Blomster samt dobbelte Former med blaa og
  røde Blomster.
  
  _Herniaria latifolia_. Lav, tæppedannende Urt med graagrønne
  Blade og ubetydelige Blomster. Taaler Sol og tør Bund.
  
  _Hippocrepis comosa_. Bladene uligefinnede, mangeparrede.
  Blomsterne samlede i Hoved, gule, minder en Del om
  _"Kællingetand"s_ Blomster. Plantes imellem løse Sten eller i
  Klipperevner, saaledes at Grenene kan lægge sig ud over Stenene.
  Ynder Kalk.
  
  _Homogyne alpina_. 25 cm. Bladene nyreformede, grundstillede.
  Blomsterne samlede i en enkelt Kurv i Spidsen af Stænglerne.
  Ynder muldet Jord og Halvskygge samt Fugtighed. Plantes bedst paa
  Afsatser paa nordvendte Stenvægge.
  
  _Horminum pyrenaicum_. Alperne, Pyrenæerne. 15 cm. Bladene brede
  i løse Rosetter. Blomsterne violette i Kranse op ad Stængelen.
  Trives næsten overalt paa Stenhøjen, bliver yppigst og smukkest i
  Halvskygge, men faar mere sit naturlige Udseende paa lysere
  Pladser.
  
  _Houstonia coerulea_. Nord Amerika. 3-5 cm. Danner smaa, tætte
  Tuer af lysgrønne Blade. Blomsterne paa traadfine Stilke, lysblaa
  med gult "Øje". Fordrer moseagtig fugtig Jord for at trives.
  
  _H. serpyllifolia_. Nord Amerika. Ligner foregaaende. Stænglerne
  mere nedliggende.
  
  _Hutchinsia alpina_. 8-10 cm. Bladene smaa, fjersnitdelte, frisk
  grønne, Blomsterne hvide i Klaser. Danner tætte Tæpper, og da den
  holder sig med friske Blade hele Vinteren, naar Kulden ikke
  bliver altfor stræng, kan den anbefales til almindelig Plantning.
  Meget nøjsom og villig; bør omplantes af og til.
  
  _Hypericum coris_. 20 cm. Orienten. Bladene linieformede,
  kransstillede. Blomsterne gule i topformede Stande. Juli. Plantes
  i vandrette Klipperevner og mellem løse Sten.
  
  _H. fragile_. 5-8 cm. Skuddene svage, nedliggende eller halvt
  oprette. Bladene smaa, glatte, ovale, graagrønne; Blomsterne
  store, gule, enkeltvis eller faa sammen. Juli.
  
  _H. orientale_. Lilleasien. Bladene korsvis modsatte, matgrønne.
  Blomsterne bleggule.
  
  _H. polyphyllum_. 20-25 cm. Bladene smaa, elliptiske, mat
  blaagrønne; Blomsterne enlige eller faa sammen, 6 cm i Diameter.
  Juli.
  
  _Hypochoeris uniflora_. 30 cm. Bladene bleggrønne, grundstillede,
  Blomsterskaftet opret, rankt, ender med en stor Kurv at lysgule
  Blomster. Behandles som Arnica.
  
  _Iberis sempervirens_ er en svagt forveddet Plante med smalle,
  mørkegrønne, stedsegrønne Blade og hvide Blomster i Klase. Egner
  sig bedst til Plantning i lodrette Stenvægge, i Mure eller paa
  store Stenblokke, som den efterhaanden kan helt tildække. Formen
  _"Little gem_" danner meget mindre og tættere Planter end
  Hovedarten, derfor bedre til mindre Stenpartier.
  
  _I. stylosa_. Danner tætte Planter med talrige Skud besatte med
  smalle, noget kødfulde Blade. Blomsterne hvide eller bleglilla i
  rigtblomstret Halvskærm. Toaarig eller fleraarig.
  
  _Incarvillea grandiflora_. Kina. Har store, tragtformede
  Blomster, den ligner noget den kendte smukke Staude _I.
  Delavayi_, men er lavere af Vækst og har en- eller to-blomstrede
  Stængler. Plantes i Sol eller Halvskygge paa dybmuldet, fugtig,
  vel drænet Jord.
  
  _Inula acaulis_. Lille Asien. Ganske lav af Vækst med glatte
  Blade og gule Kurve, som ikke hæves op over Løvet.
  
  _Iris histrio_. Palæstina. Regnes ofte som en Varietet af
  følgende, men blomstrer endnu tidligere, og Blomsterne er blaa
  med hvidt. Plantes paa en lun Plads.
  
  _I. reticulata_. Kaukasus. Bladene er smalle, firesiddede, vokser
  i Længden efter Blomstringen. Blomsterne violette, vellugtende
  (omtrent som Violer) i April, undertiden allerede i Marts. En
  prægtig, villig og meget taknemmelig Plante, som kan plantes i
  porøs Jord paa Stenhøjen, men forøvrigt ogsaa kan trives i en
  almindelig Stauderabat.
  
  Et stort Antal andre Iris-Arter egner sig paa Grund af deres
  lave Vækst og deres smukke Blomster til Plantning paa Stenhøj,
  men mange af disse kan ogsaa dyrkes med Held andre Steder i
  Haven. En særlig Gruppe af Iris--hørende til en Afdeling, som
  hedder _Oncocyclus_--er vanskelige at dyrke og er i det hele ikke
  prøvet meget her i Landet. [Fodnote: De som maatte ønske at
  studere disse pragtfulde Iris henvises til R. Irwing Lynch: The
  book of the Iris.] Men skal de lykkes hos os paa Friland, maa de
  ubetinget dyrkes paa Stenhøj, hvis man da ikke er nødt til at
  dyrke dem i Koldbænk. Den bekendteste af denne Iris-Gruppe er
  _Iris susiana_, Englændernes _"Mourning Iris_", Tyskernes
  _"Wittwe in Trauer_", som kaldes saaledes paa Grund af de
  flødefarvede Blomsterblade, der er tæt tegnede med mørkebrunt.
  Denne er faktisk haardfør her i Landet og har i vor botaniske
  Have blomstret et Par Aar i Træk.
  
  [Illustration: Fig. 79. Nepeta Mussini.]
  
  _Jasione perennis_. Blomsterne smaa lysblaa, samlede i tætte
  Hoveder. Juni-Juli. Plantes i Halvskygge eller paa nordvendte
  Skraaninger.
  
  _Leontopodium alpinum, "Edelweiss"_ er med sine Varieteter spredt
  over Europas og Asiens Bjærge. Danner tætte Tuer af smalle,
  graalige Blade. Fra Tuerne udskyder Blomsterstænglerne, der ender
  med en Samling smaa Kurve, tilsammen omgivne at flere Rækker
  tæthvidfiltede Blade. At Edelweiss skal være vanskelig at dyrke,
  er en Fabel. Plantet i let, porøs Jord og udsat for fuld Sol
  trives den ganske fortrinligt og blomstrer rigt hvert Aar. Den
  kan formeres let baade ved Deling og Frøudsæd. De Varieteter, der
  udbydes under særlige Navne som _altaicum sibiricum_ o. s. v. er
  næppe meget afvigende fra selve Arten; den der hedder _japonicum_
  er meget afvigende, men af ringe Værd.
  
  _Linaria alpina_ er en spæd Plante, som bedst trives paa
  Skraaninger med porøs, let Jord belagt med løse Sten. En Gang
  plantet paa et saadant Sted, holder den sig fremtidig ved
  Selvsaaning. Blomsterne er violette med orangegult Gab. Blomstrer
  hele Sommeren.
  
  _L. cymbalaria_ har lange, tynde, nedliggende Skud med
  nyreformede, noget lappede Blade, og lysviolette Blomster. Man
  bør kun plante denne, hvor den kan faa Lov til at brede sig, som
  den vil; thi den er næsten ikke til at udrydde igen, hvor den
  har vundet Indpas. Gamle Mure er en udmærket Vokseplads for den.
  Heraf en hvidblomstret Form.
  
  _L. hepaticifolia_. Korsika. Skuddene skøre, nedliggende,
  krybende; Bladene nyreformede, trelappede, tegnede med hvidt
  langs Nerverne; Blomsterne blegviolette, enkeltvis i
  Bladhjørnerne. Fugtig Vokseplads, ynder fuld Sol.
  
  _L. pallida_ breder sig meget stærkt ved underjordiske Skud. Den
  er nær beslægtet med _L. cymbalaria_, men har foruden den
  afvigende Vækst mindre Blade og mørkere violette Blomster.
  Anvendelse som _L. cymbalaria_.
  
  _L. pilosa_ er ogsaa af samme Type, den er fladt udbredt paa
  Jorden og tæt tæppedannende. Den er ikke saa vanskelig at faa
  udryddet som de to andre, undtagen naar den er vokset ind i andre
  lave Planter. Kan man sørge for at holde disse Planter indenfor
  visse Grænser, bør man ikke foragte dem, da de alle er smukke,
  hver paa sin Vis, navnlig kan en tæt Bevoksning _L. pallida_ i
  Blomst være af ganske pragtfuld Virkning.
  
  _Linum campanulatum_, 30 cm. Af almindelig Staudetype. Blomsterne
  gule. Vil gærne have en varm Vokseplads.
  
  _Lithospermum fruticosum_. Svagt træagtig med smalle, haarede
  Blade. Blomsterne blaa eller purpurfarvede. Juni. Plantes i fuld
  Sol i kalkblandet Jord.
  
  _L. purpureo-coeruleum_. De ikke blomstrende Skud lange,
  overhængende eller nedliggende, ofte rodslaaende, de blomstrende
  mere oprette. Bladene lancetformede; Blomsterne i ret store
  Stande, purpur og blaa. Halvskygge og kalkholdig, muldet Jord.
  Kræver paa Grund af sin Voksemaade rigelig Plads.
  
  [Illustration: Fig. 80. Phlox subulata.]
  
  _Lychnis alpina_. Danner smaa tætte Tuer af smalle Blade.
  Blomsterstandene ca. 8 cm høje med talrige karmoisinrøde
  Blomster. Trives meget villigt og er let at formere ved Deling
  og Frøudsæd.
  
  _L. Lagascæ_. Udvikler en Rigdom af Skud med blaagrønne Blade og
  rosenrøde Blomster. Formeres let ved Deling og trives paa solrig
  Plads og i let Jord.
  
  _L. viscaria, "Tjærenellike"_. Denne, der kan udvikle sig smukt
  paa almindelige Stauderabatter, kan paa Grund af sin Rigdom af
  karmoisinrøde Blomster ogsaa anbefales til store Stenhøje,
  Varieteten _fl. pl_. med fyldte Blomster er langt pragtfuldere
  end selve Arten; _fl. albo_ har hvide Blomster.
  
  _Meconopsis integrifolia_ fra Kina hører til de Planter, som dør
  efter Blomstringen. Bladene er blege, haarede, Stængelen er rank
  og kraftig, 50-80 cm høj og bærer 6-8 store lysgule Blomster i
  Toppen. Den er 2-3 Aar om at naa til blomsterdygtig Størrelse, og
  den trives i muldet, fugtig eller næsten vaad Jord.
  
  _Mentha Requieni_. Korsika. Har samme lave, tæppedannende Vækst
  som _Arenaria balearica_ og _Helxine_, men har som en yderligere
  Fordel en herlig Vellugt. Blomsterne er smaa, bleglilla.
  Anvendelse og Behandling som de to nævnte Planter. _M.
  gibraltarica_ er af samme Type, men noget kraftigere.
  
  _Mertensia primuloides_. Himalaya. 10-15 cm. Bladene
  lancetformede. Blomsterne smukt blaa.
  
  _Meum athamanticum_. 20 cm. En Skærmplante med mørkegrønt,
  dobbelt fjersnitdelt Løv med haarfine Smaaafsnit; Blomsterne
  hvide i Skærm. Plantes i Sol eller Halvskygge i muldet Jord, i
  Sol faar den mere kompakt Vækst.
  
  _Moltkia petræa_. Dalmatien. Staar meget nær _Lithospermum_. Det
  er en lille Halvbusk med smalle, graalige Blade og mørkeblaa
  Blomster. Bør plantes klemt inde mellem Sten i fuld Sol.
  
  _Morisia hypogæa_. Stængelløs. Bladene breder sig fladt ud paa
  Jorden, de er mørkegrønne, fjersnitdelte. Blomsterne rent gule.
  En ganske prægtig Stenhøjsplante, som fordrer en solrig Plads og
  stenet Jord.
  
  _Mühlenbeckia axillaris_. Ny Zeland. Skuddene svagt træagtige,
  nedliggende og halvt oprette, udvikles i Mængde, Planten derved
  tæt tæppedannende. Bladene smaa, kredsrunde. Blomsterne ganske
  ubetydelige. Fortrinlig til Beklædning af stensatte Skrænter.
  
  _Myosotis alpestris_ er næppe andet end en alpin Form af vor
  almindelig _Eng-Forglemmigej_. Væksten er mere sluttet, og
  Blomsterne mere intensivt blaa end hos denne. Holder sig dog
  næppe ren i Kultur.
  
  _Nepeta Mussini_. Fordrer en tør og solrig Plads. Blomsterne i
  tætte Aks, lavendelblaa.
  
  _Oenothera missouriensis_ fra det vestlige Nord Amerika har
  talrige, griffeltykke, rødlige Skud fra samme Rod; Bladene
  lancetformede ca. 10 cm. lange, grønne med hvidlig Rand og
  Midtnerve. Blomsterne, som Sommeren igennem udvikles fra
  Bladhjørnerne, er store, gule, langstilkede. Plantes i vandrette
  eller lodrette Klipperevner.
  
  _Omphalodes Luciliæ_. Grækenland, Lille-Asien. 10-15 cm. Bladene
  glatte, blaagrønne; Blomsterne lillablaa. Maj. Solrig Plads og
  gruset Jord.
  
  _O. verna, "Vaarforglemmigej"_, har brede, mørkegrønne Blade og
  dybblaa Blomster i det tidlige Foraar. Ynder muldet Jord og
  Halvskygge.
  
  _Onosma_ hører til samme Familie som Forglemmigej, men Blomsterne
  er lange, rørformede. Hele Planten stærkt haaret, Bladene derved
  hos de fleste Arter ganske graa. De hører for Størstedelen hjemme
  i Orienten. Deres hele Habitus viser, at de høre hjemme paa
  solrige og tørre Steder, og de plantes i Overensstemmelse hermed
  i Revner mellem Sten paa Stenhøjens solrigeste Steder.
  
  _O. albo-roseum_ grener sig meget og bliver efterhaanden ret
  omfangsrig, man maa derfor sætte den et Sted, hvor den faar god
  Plads at brede sig paa. Blomsterne er gullighvide med lidt rødt.
  
  _O. stellulatum_. Stængelen opret, ugrenet; Blomsterne gule.
  Bladene linie-lancetformede.
  
  _Origanum pulchellum_. Orienten. 15 cm. Bladene ovale,
  graalig-grønne, Blomsterne rosenrøde. Det mest fremtrædende ved
  denne Plante er dog de rødtfarvede Dækblade omkring Blomsterne.
  Plantes i fuld Sol.
  
  _Ourisia coccinea_. Chile. Bladene mest grundstillede,
  friskgrønne, hjærteformet-nyreformede. Blomsterstænglerne 25 cm
  med stilkede, højrøde Blomster. Maa have en lun Plads og er
  maaske tvivlsom haardfør.
  
  _Oxalis enneaphylla_. 15-20 cm. Falklands Øerne. Stængelløs eller
  med meget kort Stængel. Bladene hjulformede med talrige
  Smaablade, blaagrønne, noget kodede. Blomster enkeltvis, store,
  hvide. Fordrer kølig Jordbund, plantes derfor bedst paa
  Morænebred.
  
  _Oxyria digyna_. 10-20 cm. Bladene samlede ved Grunden, stilkede,
  nyreformede, glatte, noget kødede. Blomsterne samlede i en tæt
  forgrenet Top. Blomsterdækket er grønt, men Støvdragerne og
  Arrene er røde. Ynder en fugtig Vokseplads i muldet, gruset Jord;
  Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _Oxytropis_-Arterne staar meget nær ved _Astragalus_ saavel med
  Hensyn til Bladenes og Blomsternes Udseende som i Voksemaade.
  Hvad der er sagt forud om Astragalus gælder derfor ogsaa for
  Oxytropis. De plantes bedst i Klipperevner, med god Plads i
  Dybden for de lange, kødede Rødder. Jordblanding: stenet-gruset
  Mosejord blandet med Græstørvejord.
  
  [Illustration: Fig. 81. Primula Sieboldii.]
  
  _O. campestris_. 10 cm. Blomsterne gullighvide ofte med violet
  Anstrøg eller endog helt blaa eller violette. Bladene noget
  haarede. Juli.
  
  _O. Halleri_. 10 cm. Blomsterne violette. Bladene tæt silkeharet
  klædte. Juli.
  
  _O. montana_. 10 cm. Blomsterne violette. Bladene glatte eller
  silkehaarede. Juli.
  
  _Papaver alpinum_. Bladene dobbelt fjersnitdelte. Blomsterne ret
  store, hvide med gul Midte, eller helt gule. Plantes i
  grusblandet Jord mellem løse Sten paa solrig Plads.
  
  _P. nudicaule_ anføres som Synonym med _P. radicatum_. Den
  _nudicaule-Form_, som er i Kultur, er imidlertid meget forskellig
  fra _radicatum_. Den er højere, kun svagt haaret og har klart
  gule Blomster. Trives meget let paa solrig Plads.
  
  _P. radicatum_ vokser i Norges Højfjælde, i Grønland o. s. v.
  Bladene er grundstillede, stivhaarede, fjersnitdelte. Skaftene
  enblomstrede; Blomsterne blegt grøngule. Maa have en kold,
  fugtig, stenet Jord.
  
  _Pentstemon heterophyllus_. Nord Amerika. 30 cm. Hele Planten
  glat. Bladene linielancetformede. Blomsterne enkeltvis eller i
  Smaastande fra Bladhjørnerne tilsammen dannende en langstrakt
  Blomsterstand. Blomsterne tragtformet-rørformede,
  azurblaa-lilla-røde, de kan ofte frembyde et vidunderligt
  vekslende Farvespil. Juni. Plantes paa sollys Plads.
  
  _P. procerus_. Nord Amerika. 20 cm. Bladene lancetformede,
  Stængelbladene æg-lancetformede. Blomsterne i tætte Stande mod
  Spidsen af Stængelen. Blomsterne smaa, rørformet-tragtformede,
  røde og blaa.
  
  _P. Scouleri_. Halvbusk med store, lillafarvede Blomster. Flere
  andre Arter af denne Slægt vil egne sig til Anvendelse paa
  Stenhøj.
  
  _Phlox amoena_. Nord Amerika. 15 cm. Bladene smalle,
  linieformede. Blomsterne røde. Maj. Varieteten _fol. var_. har
  hvidrandede Blade.
  
  _P. subulata_ (kaldes ogsaa _P. setacea_). Nord Amerika. 10-15
  cm. Bladene næsten sylformede. Blomsterne rosenrøde. Af denne
  gives der en Del Farvevarieteter bl.a. en prægtig blegrosa Form,
  endvidere en hvid Varietet, der ogsaa opfattes som Art under Navn
  af _P. nivalis_. De her nævnte Phlox er tæppedannende meget
  villige Planter, som trives paa solrig Plads; de egner sig til
  Plantning i store Masser, navnlig er _nivalis_ af ypperlig
  Virkning. De formeres let ved Deling. Af andre Arter kan nævnes:
  _P. divaricata, ovata, pilosa_ og _stellaris_.
  
  _Phyteuma comosum_ er desværre altfor vanskelig at dyrke, men
  skal dog nævnes, da det er den ejendommeligste og skønneste af
  hele Slægten. Blomsterne er forholdsvis store, faa sammen i et
  tæt Hoved, azurblaa, i Spidsen sortpurpur. Maa, hvis den skal
  lykkes, anbringes i meget snævre, men dybe Spalter for at give
  Plads til den lange kødede, svagt forgrenede Rod.
  
  _P. hemisphæricum_. Bladene smalle og lange; Blomsterne smaa,
  blaa, i Hoved. Plantes i Klipperevner i grusblandet Mosejord.
  
  _P. Scheuchzeri_. 30 cm. Grundbladene bredere ved Basis, løber ud
  i en lang Spids. Blomsterne blaa, i Hoved paa en bladet Stængel.
  Trives meget let og viligt i Sol eller Halvskygge i muldet,
  grusblandet Jord,
  
  _Pinguicula alpina_. Bladene klæbrig-fedtede i en Roset.
  Blomsterne enkeltvis paa bladløse Stilke, hvide med gul Læbe.
  Maa plantes paa nordvendt Stenhøj i vaad Jord.
  
  _Podophyllum Emodi_. Himalaya. 20-25 cm. En ejendommelig Plante
  fortrinlig til Plantning i større, muldede, halvskyggede
  Lavninger. Bladene er tegnede med brunt og grønt, de skyder om
  Foraaret op af Jorden, foldede sammen omtrent i Form af en
  Paddehat. Blomsten enkeltvis, hvid, midt imellem Bladene, senere
  udvikles en stor, cinnoberrød Frugt.
  
  _Polemonium reptans_. 15 cm. Nord Amerika. Skuddene svage,
  tilligemed de finnede Blade glatte. Blomsterne blegblaa i
  faablomstrede Stande. Halvskygge og muldet Jord.
  
  _Polygala chamæbuxus_. En lille stedsegrøn Dværgbusk fra Alperne
  med noget læderagtige, elliptiske Blade og hvide eller røde
  Blomster, ofte tegnede med gult. Trives i grusblandet Mose- og
  Græstørvejord; passer ogsaa til Plantning paa Lyngpartiet.
  
  _Polygonum affine_. Himalaya. 20 cm. Blomsterne rosenrøde i tætte
  Aks. Sommer. Breder sig let og villigt, formeres ved Deling og er
  i det hele en af de nemmeste Stenhøjsplanter at have med at gøre.
  
  _P. capitatum_. Himalaya. Kan kun anbefales for dem, som kan
  overvintre nogle Planter i Hus. Arten er nemlig ikke fuldt
  haardfør. Skuddene er nedliggende, Bladene med mørke Tegninger
  og Blomsterne lysrøde i kugleformede Hoveder.
  
  _P. vaccinifolium_, ligeledes fra Himalaya, har nedliggende Skud
  og smaa blanke Blade. Blomsterne rosenrøde i Aks. Den er at
  anbefale til Plantning i grusblandet Mosejord i Revner mellem
  Sten, saa at Skuddene kan lægge sig ud over Stenene.
  
  _P. viviparum_ bør nævnes som en af de faa arktisk-alpine
  Planter, som findes tilbage her i Landet. Planten er opret, 10
  -15 cm, med smalle Blade og Blomsterne rosa eller næsten hvide i
  Aks. I Blomsterstanden udvikles Yngleknopper, hvorved Planten
  formeres.
  
  [Illustration: Fig. 82. Saxifraga aizoon.]
  
  _Potentilla cinerea_. 15 cm. Bladene graalige af tæt
  Haarbeklædning, Blomsterne gule. Plantes paa solrig Plads i
  grusblandet Lyngjord paa Skrænter mellem løse Sten, paa
  Klippeblokke eller paa Lyngpartierne.
  
  _P. nepalenis_. 30 cm. Himalya. Blomsterne purpur. Af denne
  findes en "forbedret" Sort: _"Miss Willmott_" med rosenrøde
  Blomster.
  
  _P. nitida_. Planten lav af Vækst, tæppedannende. Bladene
  tætklædte med Silkehaar, derved ganske sølvgraa. Blomsterne
  blegrøde. Bør plantes i Sol paa smaa Stentoppe eller i Revner i
  større Stenblokke. En prægtig lille Plante. En Form har hvide
  Blomster.
  
  _Primula_. Der findes indenfor denne artsrige Slægt en Række
  forskellige Typer. Blomsterne er enten enlige eller samlede i
  Skærm paa et bladløst Skaft, hos nogle Arter skyder Skaftet
  igennem Blomsterstanden og danner ny Blomsterstand, saaledes at
  der fremkommer den ene Blomsterkrans over den anden. Grundbladene
  er af forskellig Form og Bygning; Blade, Skaft, Knopper er hos
  flere Arter stærkere eller svagere klædte med hvid eller gullig
  Mel. Alle Arterne er smukke og fortjener en Plads paa Stenhøjen,
  ja Slægten maa i Virkeligheden regnes blandt de bedste til dette
  Brug. Nogle enkelte trodser ethvert Dyrkningsforsøg, men ellers
  er de gennemgaaende taknemmelige og lette at have med at gøre.
  De her anførte Højdeangivelser er kun tilnærmelsesvise.
  Skaftene strækker sig nemlig eftersom Blomstringen skrider frem,
  og Jordbundsforhold ligesom andre Kaar indvirker ogsaa paa
  Plantens Højdevækst.
  
  _P. acaulis_. 10-12 cm. Bladene ovale, buklede. Blomsterne
  enlige, store, bleggule. Varieteter findes med hvide, røde,
  violette, lilla, enkelte og fyldte Blomster, ligesom man ogsaa
  har Former med kronbladagtigt Bæger. Plantes i Halvskygge i
  muldet Jord; ynder Kalk.
  
  _P. auricula, "Aurikel"_. Alperne. 10-12 cm. Bladene glatte;
  Blomsterne i faablomstret Skærm, lysgule. Planten noget melet.
  Selve Arten dyrkes sjældent, des mere Hybriderne med _Primula
  hirsuta_ (Have-Aurikel). Plantes i vandrette eller svagt hældende
  Klipperevner.
  
  _P. auriculata_, 25 cm. Persien. Blomsterne i Skærm, fladkravede,
  karminrøde. April. Maj. Muldet, kraftig, halvfugtig Jord; ikke
  fuld Sol.
  
  _P. Beesiana_. 40 cm. Yunnan (Kina). Bladene langstrakt ovale,
  matgrønne, tandede; Blomsterne i Etager, karminrøde med gult
  "Øje". Voksekaar som foregaaende. Juli.
  
  _P. Bulleyana_. 40 cm. Kina. Blomsterne orangebrune i
  rigtblomstrende Kranse. Ynder muldet, kraftig Jord, fugtig
  Vokseplads, ikke fuld Sol.
  
  _P. capitata_. 20 cm. Himalaya. Bladene elliptisk-lancetformede,
  melede paa Undersiden. Blomsterskaft og Knopper, tæt hvidmelede.
  Blomsterne mørkviolette, ofte vellugtende, i tætte, hovedformede
  Skærme. Juni. Muldet kraftig Jord, vel afdrænet, men ikke for
  tør.
  
  _P. Clusiana_. 8 cm. Bladene ovale, helrandede. Skærmen
  faablomstret med karminrøde Blomster. April. Plantes i vandrette
  Klipperevner i sten- og grusblandet Mosejord, helst paa
  nordvendt Stenhøj.
  
  _P. Cockburniana_. 25 cm. Kina. Bladene aflangt ovale, matgrønne,
  bølgede i Randen; Blomsterne i flere Kranse, den ene over den
  anden, appelsinrøde. Maj-Juni. Planten er to-aarig. Frøudsæd i
  Potter, derefter Prikling i Kasser, Overvintring i Bænk og
  Udplantning i det tidlige Foraar i muldet, kraftig, ikke for tør
  Jord.
  
  [Illustration: Fig. 83. Saxifraga apiculata.]
  
  _P. cortusoides_. Japan. 20 cm. Bladene bredt ovale med
  hjærteformet Basis, tydeligt stilkede. Blomsterne lyskarminrøde
  i flere Etager. Juni-Juli.
  
  _P. denticulata_. Himalaya. 30-40 cm. Bladene aflangt ovale,
  noget bølgede i Randen, mer eller mindre melede (navnlig
  Varieteten: _caschmeriana_, som er større og kraftigere end
  Arten). Blomsterne lilla i tæt hovedformet Skærm. Muldet, kraftig
  Jord, ikke fuld Sol.
  
  _P. elatior_. Bladene som hos _P. acaulis_. Blomsterne i Skærm,
  lysgule med flad Krave. Skygge eller Halvskygge; muldet Jord.
  
  _P. farinosa_. Se Vandplanterne.
  
  _P. frondosa_. Balkan. 10-15 cm. Bladene ægformet-ovale,
  hvidmelede især paa Undersiden. Skærmen rigtblomstret, Blomsterne
  rødlilla; April.
  
  _P. grandis_. Kaukasus. 30-40 cm. Bladene store, stilkede.
  Blomsterne smaa, gule, talrige, hængende i Skærm. Fugtig,
  muldet, kraftig Jord. Halvskygge.
  
  _P. hirsuta_. 10-15 cm. Bladene omvendt ægformede, savtakkede.
  Blomsterne karminrøde, lysere i Svælget.
  
  _P. integrifolia_. 5-8 cm. Bladene bløde, svagt haarede. Skaftet
  faablomstret, meget kort, Blomsterne dybtrøde. Plantes i
  vandrette Klipperevner.
  
  _P. involucrata_. Himalaya. 20 cm. Bladene ægformet-ovale med
  tydelig Stilk. Blomsterne hvide eller bleglilla. Maj-Juni.
  Muldet, ikke for tør Jord. Overvintrer ikke altid lige godt.
  
  _P. japonica_. Japan. 25 cm. Bladene langstrakt ovale, grovt
  savtakkede; Blomsterne i Kranse, karminrøde, mørkere mod
  Svælget. Juni. Af denne findes en Del forskellige
  Farvevarieteter.
  
  _P. Juliæ_. Transkaukasien. 8 cm. Bladene nyreformet-ovale med
  hjærteformet Basis. Blomsterne karminrøde, talrige, enkeltvis,
  paa ret lange Stilke af Størrelse som _P. acaulis'_ Blomster.
  Maj. Fordrer muldet, halvfugtig Jord, Halvskygge eller Plads paa
  Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _P. leucophylla_. Karpatherne. 20 cm. Ligner ganske _P. elatior_,
  er blot noget hvidfiltet, navnlig paa Bladenes Underside. April.
  Taaler en tør Vokseplads.
  
  _P. longiflora_. 15-20 cm. Staar nær _P. farinosa_ og _frondosa_,
  men Blomsterne er betydelig større og mere langkronede, ligesom
  Blomsterstanden har færre Blomster. Juni. Fugtig, muldet,
  veldrænet Jord. Nordside.
  
  _P. luteola_. Se Vandplanterne.
  
  _P. marginata_. 10-15 cm. Stængel ofte udviklet over Jorden,
  beklædt med gamle Bladrester. Bladene omvendt
  ægformet-kileformede, tandede, tæt gulmelede især i Randen;
  Blomsterne lilla i 5-10 blomstrede Skærme. Juni.
  
  _P. minima_. Kun faa cm høj. Udvikler let Sideskud, saa at den
  efterhaanden kan danne tætte Bevoksninger. Bladene kileformede,
  takkede; Blomsterne lyskarmin, enlige eller faa sammen. Plantes i
  vandrette Klipperevner i grusblandet Mosejord helst paa Nordsiden
  af Højen.
  
  _P. officinalis_. Blade som _P. acaulis_; Blomster i Skærm,
  orangegule med oppustet Bæger. Der findes en Varietet med rødlig
  Krone. Plantes i Sol eller Halvskygge, muldet eller svær Jord.
  
  _P. pulverulenta_. Kina. 20-30 cm. Staar nær _P. Beesinia_.
  Bladene er bredere, stærkere grønne, fint buklede, fint tandede.
  Blomsterne karminrøde med mørkt "Øje". Juni-Juli. Muldet,
  kraftig, ikke for tør Jord.
  
  _P. rosea_. Himalaya. 10-20 cm. Bladene friskgrønne, aflangt
  ovale, fint takkede i Randen. Blomsterne af en enestaaende
  straalende lys rosenkarmin Farve. Plantes i muldet, fugtig Jord.
  April.
  
  _P. Sieboldi. Japan_. 25 cm. Bladene tydeligt stilkede,
  æg-hjærteformede-hjærtenyreformede med lappet Rand. Blomsterne i
  Skærm, røde. Maj. Talrige Varieteter, storblomstrede og i
  prægtige rene og sarte Farver.
  
  _P. sikkimensis_. Se Afdelingen om Vand- og Moseplanter.
  
  _P. villosa_. 5-10 cm. Bladene omvendt ægformede, noget
  kirtelhaarede; Skærmene 3-10-blomstrede; Kronen rød. Maj.
  _P. viscosa_. 8 cm. Bladene ægformet-elliptiske, savtakkede.
  Blomsterne karminrøde, faa i Skærmen. April.
  
  _P. Wulfeniana_. Bladene stive, elliptiske, helrandede,
  mørkegrønne. Blomsterne faa i Skærmen, karminrøde. Juni.
  
  _Pulsatilla, "Kobjælde"_. Henregnes ofte under Slægten _Anemone_,
  men kan dog paa Grund af sit karakteristiske Ydre og visse
  botaniske Karakterer med en vis Ret opretholdes som en egen
  Slægt. Krone mangler, medens Bægeret er stort, kronbladagtigt,
  gærne silkehaaret udvendigt; noget nedenfor Blomsten sidder et
  dybtdelt Svøb. Løvet er hos de fleste Arter dobbelt eller
  tredobbelt fjersnitdelt med smalle Afsnit.
  
  Alle Arterne er smukke Planter, som er særdeles anvendelige paa
  Stenhøj. De trives gennemgaaende godt paa Lyngpartiet. Holder
  ikke af Omplantning; de unge Planter maa derfor anbringes et
  Sted, hvor de kan faa Lov at blive og udvikle sig til store
  Blokke.
  
  _P. alpina_. 30 cm. Svøbbladene ligner Løvbladene i Form.
  Blomsterne hvide, udvendig af og til med violet Anstrøg. Ynder
  Kalk. Varieteten _sulphurea_ har svovlgule Blomster, den vokser i
  Naturen ikke paa Kalkbjærge, men kun paa Urfjæld.
  
  _P. Halleri_. 15-20 cm. Blomsterne oprette, mørkviolette. Maj.
  Bladene dobbelt fjersnitdelte.
  
  [Illustration: Fig. 84. Saxifraga apiculata i tæt Tæppe.]
  
  _P. montana_. Blomsterne halvt nikkende, mørkviolette, sjældent
  blaalige, rødlige eller hvidlige.
  
  _P. patens_. Grundbladene haandformet tredelte med tredelte
  Afsnit. Blomsterne blaaviolette, oprette.
  
  _P. pratensis_ (ogsaa kaldet _P. nigricans_). 25-30 cm.
  Blomsterne ret smaa, nikkende, mørkviolette eller skiddent
  lysviolette. Kan trives paa næsten rent Sand. April-Maj.
  
  _P. vernalis_. Denne og _P. patens_ er af lavere Vækst end de
  øvrige Arter, under Blomstringen næppe mer end 8-12 cm. Bladene
  enkelt fjersnitdelte med brede, lappede Afsnit. Blomsterne blege,
  udvendig med violet Anstrøg; Haarene paa Blomsten er rustbrune.
  Maj.
  
  _P. vulgaris_. Blomsterne store, violette, oprette. Bladene
  tredobbelt fjersnitdelte.
  
  _Ramondia_. Bladene, der er samlede i en flad Rosette, er brede,
  rynkede, beklædte med rustfarvede Haar. Blomsterne 3-4 sammen paa
  bladløse Stængler fra Bladhjørnerne, de er lilla med gule
  Støvdragere. R. bør plantes paa Afsatser paa Grottevægge, hvor
  Solens Straaler ikke naar hen, i muldet, jævn fugtig Jord. Af
  Arter skal nævnes _R. pyrenaica og R. serbica_, der staar
  hinanden meget nær. _R. Nathaliæ_ er kun en Varietet af
  sidstnævnte Art.
  
  _Ranunculus alpestris_. 5-10 cm. Bladene frisk grønne, dybt
  delte; Blomsterne hvide, enkeltvis eller faa sammen. April. Maa
  dyrkes i gruset, fugtig Jord.
  
  _R. amplexicaulis_. 25 cm. Grundbladene udelte, elliptiske,
  glatte. Blomsterne hvide. Juni.
  
  _R. anemonoides_. Bladene dobbelt tredelte med fligede
  Bladafsnit, de udvikles gærne først, efter at Planten har
  blomstret. Blomsterne hvide med talrige smalle Kronblade. April.
  Fordrer porøs, kølig Jordbund.
  
  _R. glacialis, "Is-Ranunkel"_, vokser paa de højeste Bjærgtinder
  og blomstrer, medens Sneen endnu smelter omkring dens Fod.
  Bægeret er klædt med brunlige Haar; Kronen hvid eller oftere
  rødlig. Er særdeles vanskelig at faa til at trives i Kultur; maa
  have kold, porøs, fugtig Jordbund.
  
  _R. gramineus_. Europa, N. Afrika. 30 cm. Bladene lange, smalle,
  udelte. Blomsterne gule paa slanke Stilke. Maj-Juni. En smuk
  lille Plante, der ser bedst ud plantet uregelmæssigt og i Mængde
  imellem andre lavere Stenhøjsplanter. Ranunklens Blomster hæver
  sig da betydeligt op over den anden Plante. Visner ret tidligt
  paa Sommeren, men de unge Blade for det følgende Aars Vækst
  begynder allerede at skyde frem inden Vinteren.
  
  _R. hybridus_. 10 cm. Bladene glatte, blaaduggede, takket-lappede
  i Spidsen. Blomsterne gule.
  
  _R. parnassifolius. 20_ cm. Ligner en Del _R. amplexicaulis_, men
  Bladene er hjærteformede og Blomsterne større; Planten noget
  lavere af Vækst.
  
  _R. pyrenæus_. Alperne, Pyrenæerne. Bladene smalle, udelte,
  glatte. Blomsterne hvide, 4-6 sammen i Standen. Ynder gruset
  muldet Jord. Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _R. rutifolius_. Ligner _R. anemonoides_, men har færre og
  bredede Kronblade; Bladene er gærne udviklede, naar Blomstringen
  finder Sted.
  
  _R. thora_, 10-20 cm. Ligner _R. hybridus_, men er større og
  kraftigere, Bladene er store, nyreformede, fint savtakkede.
  Trives i en ikke for tør grusblandet Græstørvejord.
  
  [Illustration: Fig. 85. Saxifraga Burseriana.]
  
  _Romneya Coulteri_. Er egentlig en for stor Plante at sætte paa
  Stenhøjen, men da den ikke kan trives paa flad Jord, og da det er
  en prægtig Plante, kan det dog forsvares at anbefale den. Den
  hører til Valmuefamilien, har blaaduggede, indskaarne Blade og
  hvide Blomster af Størrelse som den orientalske, røde Valmue. I
  Midten af Blomsten sidder en Mængde gule Støvdragere. R. fryser
  ned til Basis hvert Aar og bør dækkes om Vinteren. Dens
  underjordiske Dele gaar vidt omkring, og ofte kan Skud bryde
  frem i en betydelig Afstand fra Hovedplanten. Plantes i fuld
  Sol.
  
  _Rubus arcticus_. Arktiske Egne. 10 cm. Urteagtig. Bladene
  trekoblede med savtakkede Smaablade. Blomsterne enkeltvis,
  karminrøde. Maj. Plantes i fugtig Lyngjord.
  
  _Sagina subulata_. Danner tætte smaa Tuer, kan ogsaa blive
  tæppedannende. Løvet frisk-grønt. Blomsterne hvide. Trives meget
  let paa fugtig Sandjord, Mosejord eller Lyngjord. En Varietet
  har gule Blade.
  
  _Salix_. Nogle af de alpine og arktiske Arter af denne Slægt er
  Dværgbuske eller næsten urteagtige, ganske lave Planter. Heraf
  skal særlig nævnes:
  
  _S. herbacea_ har underjordiske, krybende Skud og korte
  overjordiske Skud med ovalt-kredsrunde Blade. Breder sig let i
  en grusblandet Mosejord.
  
  _S. reticulata_. Grenene nedliggende med elliptiske Blade, der er
  netformet-rynkede, paa Undersiden blege. Grusblandet Mosejord;
  Nordsiden af Højen.
  
  _Sanguinaria canadensis. "Blodurt"_. Nord Amerika. 15-20 cm.
  Bladene matgrønne, nyreformede, rundtakkede og uregelmæssigt
  lappede. Blomsterne hvide med c. 8 Kronblade; Blomsterstilke og
  Bladstilke skøre, rødlige, indeholder en rustrød Mælkesaft.
  April. Der findes en fyldtblomstret Varietet.
  
  _Saponaria cæspitosa_. Pyrenæerne. Bladene er samlede i Rosetter.
  De rosenrøde Blomster er tæt samlede paa korte, kraftige
  Stængler. Den ynder en sandet Jord.
  
  _S. ocymoides_. Planten grenet, tæppedannende. Blomsterne
  rosenrøde. Trives meget villigt overalt paa Stenhøjen. Formeres
  ved Deling.
  
  _Saxifraga, "Stenbræk"_. Arterne af denne Slægt, der kan tælles i
  100-vis, er særdeles anvendelige til Stenhøj. De er meget
  forskellige i Voksemaade. Der findes baade enaarige, toaarige og
  fleraarige Arter, der er grove Arter som _Megasea-_Afdelingen og
  meget fine smaa Arter som _S. cæsia_ og _S. retusa_; nogle Arter
  har Bladene i Rosetter, atter andre har grenede, bladede Skud,
  nogle har udelte, andre dybt indskaarne Blade. Ejendommelig for
  en Mængde Saxifraga er en Udskilning af Kalk navnlig i
  Bladranden; Bladene faar derved et graat eller hvidligt Udseende.
  
  _S. aizoides_. Planten har nedliggende Grene og smalle,
  stedsegrønne Blade og er tæt tæppedannende. Blomsterne kan være
  rent gule, orangegule eller dybt orangerøde. Vokser i Naturen
  mest langs Elve og i fugtige Ur, ynder derfor en fugtig
  Vokseplads, men kan dog ogsaa vokse paa noget tørrere Bund.
  
  _S. aizoon_ danner en Mængde Rosetter faa cm i Gennemsnit, den
  ene tæt ved den anden, saa at den bliver tæppedannende. Bladene
  smalle, tungeformede med hvide Kalkpunkter i Randen.
  Blomsterstandene grenede, Blomsterne hvide. Meget villig;
  plantes bedst i Revner mellem store Sten eller blandt løse Sten.
  En meget variabel Art.
  
  _S. Andrewsii_. Voksemaade som foregaaende; Rosetterne er dog
  langt større, Bladene er frisk grønne. Blomsterne hvide med røde
  Prikker, samlede i en forgrenet Stand. Anses for at være af
  hybrid Oprindelse.
  
  _S. apiculata_. Danner tætte Puder og Tæpper, Bladene smaa,
  tætsiddende. Blomsterne bleggule, 6-8 paa hver Stængel i det
  tidlige Foraar. Udmærket til Plantning i Mængde. Taaler Sol og
  ret tør Vokseplads.
  
  _S. aspera_. Danner store, tætte Tæpper. Bladene smalle,
  randhaarede. Blomsterne i grenet Stand, ret faa i Tal,
  gullighvide. Ynder ret fugtig Vokseplads paa nordvendt
  Skraaning.
  
  _S. bronchialis_. Tæppedannende. Bladene noget bredere end hos
  foregaaende; Blomsterne gullige med røde Punkter. Trives meget
  let.
  
  _S. Burseriana_. 10 cm. Danner tætte smaa Puder. Bladene smalle,
  sylformede, blaaliggrønne; Blomsterne enkeltvis eller to sammen
  paa Stængelen, store, hvide. April. Bør plantes i smalle Revner
  paa sollys Plads. Ynder Kalk.
  
  _S. cæsia_. 10 cm. Hører til de mindste af Slægten. Bladene meget
  smaa, graa af Kalkudsondring, samlede tæt i Rosetter, der
  tilsammen danner smaa, toppede Puder; Blomsterne hvide. Plantes
  i smalle Revner mellem Sten i fuld Sol, men med rigelig
  Fugtighed. Ynder Kalk.
  
  _S. cochlearis_. Bladene linieformede, graalige af
  Kalkudsondringer i Randen, samlede i Rosetter. Disse meget
  talrige, saa at Planten bliver pude- eller tæppedannende.
  Blomsterne hvide i rigtforgrenede Stande.
  
  _S. cotyledon_ Alperne, Norge. Kaldes sidstnævnte Sted
  _"Bergfrue"_. En overordentlig pragtfuld Art. Den danner store
  Rosetter af noget kødede Blade. Fra Midten af Rosetten frembryder
  den store, rigt forgrenede, topformede Stand med Hundreder af
  hvide Blomster. Efter Afblomstringen visner Rosetten, men
  Plantens Liv fortsættes af Side-Rosetterne. Plantes i vandrette
  og lodrette Klipperevner i Sol eller Halvskygge. Af denne findes
  Varieteterne _purpurascens_ og _pyramidalis_.
  
  _S. crustata_. Voksemaade som _S. aizoon_, men Bladene er mindre
  og mere graalighvide af Kalk. Blomsterne hvide, rødplettede i den
  nedre Halvdel af hver Kronflig. Plantes i smalle Revner.
  
  [Illustration: Fig. 86. Saxifraga cochlearis.]
  
  _S. cymbalaria_ er en lille enaarig Art fra Orienten. Bladene er
  smaa, kødede, noget glinsende, omtrent af Form som Vedbendblade.
  Blomsterne gule. Ynder fugtig, gruset-muldet Jord.
  
  _S. decipiens_. Bladene haandformigt delte, tætsiddende paa
  Skuddene, der udvikles i Mængde, Planten derved tæt
  tæppe-dannende. Blomsterstænglerne 3-9-blomstrede, Blomsterne ret
  store, hvide. En meget foranderlig Art, hvoraf der dyrkes mange
  Former. De Stenbræk, der gaar i Handelen under Navn af
  _S. rhei_ og _S. rhei superba_ stammer sikkert fra _S.
  decipiens_, de har begge store, rosa-farvede Blomster. Ogsaa
  Sorterne _"Blütenteppich"_ med lys karmoisinrøde og
  _"Teppichkönigin"_ med rosa Blomster hører herhen. Alle de her
  nævnte Former er ganske fortrinlige Stenhøjsplanter.
  
  _S. Elisabethæ_. 8 cm. Danner nette smaa Tuer og tætte Tæpper.
  Bladene tætsiddende, smaa, sylformede. Blomsterne bleggule 3 a 5
  paa hver Stængel. April. Er af hybrid Oprindelse. Plantes paa
  Toppe, Afsatser eller i smalle Revner mellem Sten.
  
  _S. erosa_ fra Nord Amerika er af en meget afvigende Vækst Type.
  Bladene er store, bredt lancetformede, haarede, samlede i
  Rosetter. Blomsterne smaa, grønlige i en rigt forgrenet Top.
  Udvikles bedst, naar den plantes i muldet, fugtig Jord i Kløfter.
  
  _S. geranioides_. 20 cm. Danner løse Puder og Tæpper. Bladene
  langstilkede, nyreformede, lappede og takket-lappede, noget
  kødfulde. Blomsterne hvide i ret rigtblomstrende Stande. Maj. Er
  meget villig, vil gærne have en noget fugtig Jord og Halvskygge.
  
  _S. granulata_ er vildtvoksende her i Landet. Den har
  nyreformede, rundtakkede Blade og smukke, hvide Blomster. Trives
  paa tør Vokseplads. Varieteten _fl. pl_. med fyldte Blomster er
  meget at anbefale.
  
  _S. hirculus_. Ligeledes vildtvoksende her i Danmark. Bladene paa
  Stænglerne, saavel som paa de golde Skud ved Basis, er smalle,
  mørkegrønne. Blomsterne ret store, gule, faa paa hver Stængel.
  Trives i fugtig, muldet Jord.
  
  _S. Huetii_. Ligner meget _S. cymbalaria_, med hvilken den ofte
  forveksles. Den er mere kompakt af Vækst end _S. cymbalaria_.
  
  _S. hypnoides_. Staar nær decipiens. Danner store, tætte Tæpper.
  Bladene gærne kløvede med smalle Flige. Blomsterne hvide.
  
  _S. irrigua_ fra Øst Europa. Blomsterne hvide. Ynder en fugtig,
  halvskygget Vokseplads.
  
  _S. juniperifolia_. Kaukasus. Danner tætte, mørkegrønne Tuer;
  Bladene er næsten sylformede. Blomsterne gule. Juli.
  
  _S. longifolia_. Pyrenæerne. Bladene lange og smalle, graalige
  eller hvidlige af Kalkudsondring, de er samlede i en meget stor
  og regelmæssig Rosette. Denne sætter ingen Sideskud. Efter 3-4
  Aars Vækst udvikles fra Midten af Rosetten en mægtig, 50 cm høj,
  rigtblomstret, pyramideformet Stand af hvide Blomster. Planten
  dør efter Blomstringen. Er en af de allerskønneste Stenbræk. Maa
  plantes i lodrette Klippespalter.
  
  _S. muscoides_. Danner tætte, store Tæpper. Bladene er smalt
  linieformede eller trespaltede med smalle Flige. Blomsterne
  grønlige, kun faa sammen paa hver Stængel. Varieteten
  _atropurpurea_, der ofte regnes som en særlig Art, har røde
  Blomster. Bliver smukkest i Halvskygge eller dog paa Nordsiden af
  Anlægget.
  
  [Illustration: Fig. 87. Saxifraga cotyledon var. pyramidalis.]
  
  _Sax. mutata_. Bladene smalt tungeformede, samlede i Rosette. Fra
  Midten af denne udskyder en rank, rigtblomstret Blomsterstand af
  orangegule Blomster. Planten dør efter Blomstringen. Ynder en
  gruset, kalkholdig, fugtig Bund.
  
  _S. nivalis_. Bladene i Rosette, temmelig brede. Stængelen rank
  med mange smaa hvide Blomster, tæt samlede. Plantes i fugtig,
  gruset Jord. _S. oppositifolia_. Vokser i Alpernes højere
  Regioner og i arktiske Egne. Planten ganske lav med nedliggende
  Grene, danner løsere eller tættere Tæpper. Bladene meget smaa.
  Blomsterne enlige, meget store, violetrøde; der findes ogsaa en
  Form med hvide Blomster. _S. oppositifolia_ er en prægtig
  Stenhøjsplante, den plantes bedst paa Nordsiden af Stenhøjen i
  en porøs, fugtig Jord. Blomstrer i April.
  
  _S. pentadactylis_. 20 cm. Pyrenæerne. Danner store udbredte
  Tæpper. Bladene frisk mørkegrønne, stilkede, dobbelt haandfligede
  med linie-lancetformede Flige.
  
  _S. retusa_. 4-5 cm. Af mere sammentrængt Vækst end _S.
  oppositifolia_ med endnu mindre Blade, der er tættere samlede og
  graagrønne af Kalkudsondring. Blomsterne som hos _oppositifolia_.
  Behandles som denne.
  
  _S. rhei_. Se under _S. decipiens_.
  
  _S. Rocheliana_. 8-12 cm. Ungarn, Balkan. Danner tætte Puder.
  Bladene smaa med Kalkudskilning mod Spidsen. Blomsterne 5-6 i
  hver Stand, store, hvide. April-Maj. Plantes i Revner mellem
  store Sten.
  
  _S. sancta_. Grækenland. 12 cm. Pudedannende. Bladene
  mørkegrønne, stikkende. Blomsterne gule. Plantes i Klipperevner
  i kalkblandet Jord. Taaler Sol.
  
  _S. scardica_. Balkan. 10-12 cm. Pude-tæppedannende. Bladene
  smaa, tætsiddende, lancetformede, med Kalkudskilning mod
  Spidsen. Blomsterne gullighvide, 6-8 paa hver Stængel.
  
  _S. stellaris_. Bladene kileformede, i den forreste Del
  savtakkede, samlede i Rosetter, disse udvikles ofte flere ved
  Siden af hverandre, saa at der dannes smaa Tuer.
  Blomsterskaftene spæde, faablomstrede, Blomsterne hvide. Trives
  i fugtig Jord, plantes bedst paa Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _S. taygetea_. Grækenland. 10 cm. Bladene langstilkede, Pladen
  tværoval eller næsten kredsrund, noget kødet. Blomsterne hvide
  med faa smaa og røde Pletter, faa i Standen. Maj.
  
  _S. tenella_. 10 cm. Tæppedannende. Bladene
  linieformet-sylformede, haarspidsede. Blomsterne bleggule.
  Trives bedst paa Nordsiden af Stenhøjen.
  
  _S. trifurcata_. Bladene trekløvede, Fligene atter
  tre-fire-kløvede med smalle Flige, frisk mørkegrønne. Blomsterne
  hvide. Trives meget let overalt paa Stenhøjen og danner store
  sammenhængende Bevoksninger.
  
  _S. umbrosa. "Porcelænsblomst"_. Er vel nok den mest bekendte
  Frilands-Stenbræk. Vokser overordentlig villigt og anvendes i
  stor Udstrækning som Kantplante, kan ogsaa anvendes paa store
  Stenhøje til Dækning af store Flader, da den hurtigt breder sig.
  Bladene stilkede, ovale, rundtakkede. Blomsterne smaa, talrige,
  hvide med røde Prikker.
  
  [Illustration: Fig. 88. Saxifraga longifolia.]
  
  Foruden de her nævnte Arter findes en overordentlig Mængde
  fortræffelige Arter. Til store Stenhøje kan endvidere anbefales
  de grove Arter _S. cordata, crassifolia, ligulata_, der ogsaa
  henføres til en særlig Slægt _Megasea_. De har store blanke Blade
  og lysrøde Blomster, der fremkommer tidligt om Foraaret.
  
  _Scabiosa pterocephala_. Grækenland. 10 cm. Bladene haarede
  derved graalige; Blomsterne smudsigt rosenrøde i hovedformede
  Stande. Taaler tør og solrig Vokseplads. Tæppedannende.
  
  _Sedum, "Stenurt"_. Denne Slægt omfatter en Mængde haardføre,
  nøjsomme, lavtvoksende Planter, som gennemgaaende taaler at
  plantes paa tørre, solbeskinnede Steder i mager Jord. Mange af
  dem har Skuddene saa tæt samlede, at Planten bliver
  tæppedannende.
  
  _S. acre_. Bladene smaa, ovale, tætsiddende. Blomsterne gule.
  
  _S. album_. Blade smaa, kødede, trinde; Blomsterne hvide. Hele
  Planten ofte rødprikket.
  
  _S. dasyphyllum_. Bladene tætsiddende, smaa, tykke, graagrønne;
  Blomsterne hvide.
  
  _S. hybridum_. Sibirien. Stænglerne nedliggende. Bladene omvendt
  ægformede. Blomsterne lysrøde i kvastformet forgrenede Stande.
  
  _S. maximum. "St. Hans-Urt"_. Stænglerne oprette, kraftige med
  kødede, ovale, tandede Blade; Blomsterne talrige, grøngule, i
  Halvskærme.
  
  _S. populifolium_. Sibirien. Planten noget træagtig forneden.
  Bladene kødede, grovtakkede; Blomsterne hvide.
  
  _S. reflexum_. Bladene linieformet-sylformede, trinde, kødfulde;
  Blomsterne gule i Halvskærm.
  
  _S. rupestre_. Ligner meget foregaaende og regnes ofte for at
  være en Varietet deraf. Bladene blaagrønne.
  
  _S. rhodiola. (Rhodiola rosea_) findes baade i Alperne,
  Skandinavien og Grønland. Han- og Hunblomster hver paa sin
  Plante. Rodhalsen knoldet, vellugtende. Bladene aflangt
  kileformede. Blomsterne smaa, gullige ofte noget rødlige.
  
  _S. Sieboldii_. Japan. Bladene 3 og 3 sammen i Krans, blegt
  blaagrønne, kredsrunde. Blomsterne lyst karminrøde. Der findes
  en brogetbladet Varietet.
  
  _S. spathulifolium_. Nord Amerika. Bladene noget rosetteagtigt
  samlede paa Skuddene, omvendt ægformet-spatelformede, noget
  hvidmelede især paa Undersiden. Blomsterne gule.
  
  _Sempervivum_. Bladene er meget kødede og saftfulde, samlede i
  tætte, ofte meget tætte Rosetter. Blomsterne gærne mangebladede
  og med talrige Støvdragere. De fleste Arter udvikler Sideskud,
  som i Spidsen bærer Rosetter, disse slaar hurtigt Rod og der
  dannes derved en meget tæt Bevoksning. S. kan paa Grund af
  Bladenes Saftfuldhed taale en tør Vokseplads. Man planter dem
  derfor navnlig paa solrige Steder, paa Stenknolde, mellem løse
  Sten, ja ligefrem ogsaa i Hulheder paa porøse Sten som Tufsten og
  Kalksten.
  
  [Illustration: Fig. 89. Saxifraga (Megasea) paa Stenhøjen i
  Henriksholms Have.]
  
  _S. arachnoideum_. Rosetterne næsten kugleformede, smaa, meget
  tætbladede, beklædte med Haar, som er indfiltrede i hverandre som
  Spindelvæv.
  
  _S. Braunii_. Rosetterne smaa med tætsiddende, græsgrønne Blade,
  der er tæt kirtelhaarede. Blomsterne gule.
  
  _S. glaucum_. Ligner _S. tectorum_, men Bladene er noget mere
  graaligt beduggede og kun svagt rødlige mod Spidsen. Blomsterne
  blegrøde.
  
  _S. montanum_. Rosetterne ret store, tætbladede, Bladene
  randhaarede.
  
  _S. soboliferum_. Rosetterne, navnlig de unge, næsten kuglerunde,
  udvikles i en saadan Mængde, at der næsten ikke er Plads til dem,
  og man kan derfor tit træffe løse Rosetter uden Rødder ovenpaa
  den øvrige Bevoksning. Bladene matgrønne, udvendig brune.
  
  _S. tectorum. "Husløg"_. Rosetterne store, Bladene matgrønne, i
  Randen og mod Spidsen rødbrune. Udløberne ofte ret lange.
  Blomsterne rosenrøde.
  
  _S. triste_. Rosetterne ret store og ret aabne. Bladene
  mørkvioletbrune.
  
  _Senecio aurantiacus_. 20 cm. Juni. Bladene aflange. Kurvene faa
  i Halvskærm, baade Randkroner og Skivekroner brandgule. Ynder
  Kalk.
  
  _S. carniolicus_. 15 cm. Bladene noget indskaarne eller endog
  fjerfligede, beklædte med Silkehaar, derved graalige. Blomsterne
  gule.
  
  _S. incanus_. 10 cm. Bladene fjerfligede med indskaarne Flige,
  graa eller næsten hvide af tæt Haarbeklædning. Blomsterkurve
  smaa, i Halvskærm. Plantes i stenet-gruset Lyngjord.
  
  _Silene acaulis_. 5 cm. Danner tætte, faste Puder, Bladene
  lysgrønne, linieformet-sylformede; Blomsterne lysrosenrøde,
  enkeltvis og saa kortstilkede, at de ikke hæves op over Bladene,
  En prægtig Stenhøjsplante. Den plantes paa solaabne Steder i
  sten- og grusblandet Mosejord, som man maa passe paa ikke bliver
  for tør.
  
  _S. alpetris. (=Heliosperma)_. 10-15 cm. Stænglerne tynde med
  lancetformede Blade, aabent forgrenede med hvide eller svagt
  rødlige Blomster.
  
  _S. Elisabethæ_. 5-15 cm. Er en af de skønneste Arter i denne
  Slægt. Dens Stængler er ranke, bærer nogle faa store, rosenrøde
  Blomster, som først viser sig hen paa Sommeren. Vil gærne have en
  varm, beskyttet Plads.
  
  _S. Quadrifida (Heliosperma)_. Staar nær ved _S. alpestre_.
  Bladene er smallere hos denne Art, og Blomsterne noget mindre.
  
  _S. rupestris_. Blomsterne hvide eller rosenrøde, Bladene
  blaaliggrønne, glatte. Trives let paa ret tørre, solbeskinnede
  Steder.
  
  _S. schafta_. Kaukasus. 10-12 cm. Planten udvikler en Mængde
  tætbladede Skud, der bærer talrige karminrosa Blomster,
  enkeltvis fra Bladhjørnerne. Sommer. Stiller ikke store
  Fordringer til Jordbund, trives i Sol og Halvskygge.
  
  _Soldanella. "Alpeklokke"_. Trods Navnet hører den ikke til
  Klokkerne, men til Kodriverfamilien. Bladene er grundstillede,
  stilkede, nyreformede; Blomsterstænglerne bærer 1-4 hængende
  Blomster med lilla eller blaaviolette, frynsede Kroner. I
  Naturen vokser de højt op i Bjærgene og blomstrer, ligesom Sneen
  smelter bort; ja man kan endog træffe dem blomstrende i Sneen.
  Den største og smukkeste er _S. montana_, det er tillige den,
  der trives bedst i Kultur. Man planter den i stenet-gruset
  Mosejord med lidt Tilsætning af Græstørvejord, og anbringer den
  bedst i Lavninger paa Nordsiden af Stenhøjen. De andre Arter:
  _alpina, minima_ og _pusilla_ bør vel nok have en stærkere
  Tilsætning af fint knuste Sten i Jorden og rigelig Fugtighed om
  Roden.
  
  _Spiræa cæspitosa_, som har hjemme i Rocky mountains, bliver kun
  10-12 cm høj. Bladene er graagrønne, langstrakt spatelformede.
  Blomsterne hvidlige. Planten danner smaa, flade Tuer.
  
  _Statice tatarica_. Bladene i en aaben Rosette, bredt
  lancetformede, læderagtige. Blomsterne smaa, røde, i en stor
  forgrenet Stand. Plantes bedst i større Klippeblokke i lodrette
  eller vandrette Revner i fuld Sol.
  
  _Stokesia cyanea_. Nord Amerika. Kurvene store af en smuk, lys
  lillablaa Farve. Bør have en varm Plads. Endogsaa i engelske
  Havebøger nævnes den som en Koldhusplante, som kan plantes ud om
  Sommeren; den har dog i Aaringer holdt sig paa Friland i Botanisk
  Have i København uden at lide om Vinteren.
  
  _Sweertia perennis_. Bladene aflange, glatte, Blomsterne
  ejendommeligt farvede--nærmest blegt blækblaa--i en forgrenet
  Stand. Muldet fugtig Jord i Grotter eller Kløfter.
  
  [Illustration: Fig. 90. Saxifraga muscoides var. atropurpurea.]
  
  _Teucrium montanum_. Grenene nedliggende med linie-lancetformede
  Blade, hvidfiltede paa Undersiden; Blomsterne bleggule. Ynder
  Kalk og en solrig Vokseplads.
  
  _T. pyrenaicum_. Planten haaret, Grenene nedliggende, svagt
  træagtige ved Basis, rodslaaende, Bladene runde, takkede.
  Blomsterne gullige i halvkugleformede Stande. Sommer. Tør,
  solrig Vokseplads.
  
  _Thalictrum alpinum_. 5-15 cm. Bladene, som mest er
  grundstillede, er dobbelt finnede, blanke; Blomsterdækket kun
  lille, det mest fremtrædende ved Blomsterne er Støvdragerne.
  Fugtig, gruset Lyngjord.
  
  _T. Tuberosum_. 20 cm. Bladene mat blaagrønne, dobbelt finnede.
  Blomsterne med gulhvidt Bæger, hævede højt op over Bladene.
  
  _Thymus chamædrys_. Skuddene nedliggende, Planten derved
  tæppedannende; Bladene smaa, ovale; Blomsterne smaa, lyst
  karminrøde i Kranse, der er samlede til et Aks.
  
  _T. serpyllum_. Ligner meget foregaaende; Bladene er mindre og
  smallere, de blomstrende Skud kortere. Af denne findes en Form,
  som hedder _lanuginosus_, den opføres ogsaa som en egen Art,
  eller som en Form af _T. chamædrys_. Den er tæt haaret. Alle tre
  her nævnte Planter trives paa solrig Vokseplads i let Jord. Der
  findes ogsaa en hvidblomstret Form.
  
  _Tofieldia calyculata_. 20 cm. Bladene er sværdformede, smalle.
  Blomsterne gule i et endestillet Aks. Juli. Ynder fugtig
  Mosejord.
  
  _T. palustris_ er lavere af Vækst og har kortere Aks.
  
  _Townsendia Wilcoxiana_ fra Colorado er en lav lille Kurvblomst
  med linieformet-spatelformede Blade og forholdsvis store, næsten
  siddende Kurve. Plantes bedst i ganske smalle Revner mellem Sten
  paa solbeskinnet Plads.
  
  _Trillium_. En nordamerikansk Slægt, som systematisk set staar
  nær ved den her i Landet vildtvoksende _Paris_. Blomsterne er
  store med to Kredse Blade, 3 i hver Kreds. Planterne trives i
  lune, muldede Kløfter.
  
  _T. erectum_. 30 cm. Mørkpurpur. Maj.
  
  _T. grandiflorum_. 30-40 cm. Blomsterne store, hvide. Maj.
  
  _Tropæolum polyphyllum_. Chile. Har lange, nedliggende Grene og
  haanddelte, kødede Blade med mange Smaablade; Blomsterne gule,
  enkeltvis fra Bladhjørnerne. Juli. Gaar dybt med sine Rødder,
  ynder ikke Omplanting og maa helst formeres ved Frøudsæd. Solrig
  varm Plads.
  
  _T. speciosum_. Chile. Bladene 6-lappede. Skuddene klatrende.
  Blomsterne røde. August. Plantes i Halvskygge paa lun Plads.
  
  _Tunica saxifraga_. 20 cm. Udvikler talrige, tynde Skud med
  smalle, linieformede Blade. Blomstrer rigt og længe; Blomsterne
  blegrosa. Varieteten _fl. pl_. med dobbelte Blomster kan kun
  formeres ved Stiklinger. Plantes i lodrette eller vandrette
  Klipperevner. Er tilbøjelig til at fryse bort om Vinteren.
  
  _Umbilicus chrysantha_. Lille Asien. Nær beslægtet med
  _Sempervivum_ og har ligesom denne en Roset af kødede Blade.
  Rosetterne udvikles i Mængde og er af en frisk lysgrøn Farve;
  Blomsterne lysgule. Anvendelse som _Sempervivum_.
  
  _Valeriana celtica_. Særlig at omtale paa Grund af den Vellugt,
  Planten er i Besiddelse af. Den hører til de vanskelige at dyrke,
  af Vigtighed er det at have godt Dræn under Planten; Jorden, den
  plantes i, bør bestaa af Mosejord og skarpt Grus. Planten er kun
  5-10 cm. høj, er ganske glat og har gullige Blomster.
  
  _V. montana_. 30 cm. Denne trives meget let, plantet i større
  Spalter mellem Sten. Bladene udelte, Blomsterne blegrøde i ret
  store Halvskærme.
  
  _V. saxatilis_. En lav Plante med aflangt spatelformede
  Grundblade og smalle Stængelblade. Blomsterne hvide. Rødderne
  dybtgaaende. Anbringes i smalle, dybe Revner i kalkholdig Jord.
  
  _V. supina_. 5 cm. Tæppedannende. Bladene spatelformede,
  stilkede. Blomsterne blegrøde i tætte Hoveder. Formeres let ved
  Deling.
  
  _V. tripteris_. Ligner meget _V. montana_, Stængelbladene er dog
  her tredelte.
  
  _Veronica Allioni_. Skuddene lange, nedliggende med bredt
  elliptiske Blade.
  
  _V. aphylla_. 5-8 cm. Skuddene meget korte, tæt samlede. Bladene
  ovale, randhaarede. Klaserne korte, bladløse, faablomstrede;
  Blomsterne violetblaa. Juni.
  
  _V. cuneifolia_. Lille Asien. Skuddene rødlige, nedliggende,
  talrige, derved tæppedannende. Bladene omvendt ægformede, grovt
  savtakkede, ligesom Stænglerne filtet-haarede. Blomsterne
  blegblaa. Taaler Sol og tør Vokseplads. Formeres let ved Deling.
  
  _V. Guthriana_. Af hybrid Oprindelse, rimeligvis en Bastard mellem
  _V. saxatilis_ og en ny-zelandsk buskagtig _Veronica_. Skuddene,
  som udvikles i Mængde, er oprette, tætbladede, i milde Vintre
  holder Løvet sig friskt, i strænge Vintre, eller i Foraarets
  ugunstige Vejr, afsvides det. Blomsterne mørkeblaa i Klase.
  Formeres særdeles let ved Deling og trives overalt paa Stenhøjen.
  
  _V. prostrata_. 20 cm. Blomsterne blaa. Juni.
  
  _V. repens_. Skuddene nedliggende og halvt oprette, tætsiddende,
  saa at Planten danner meget tætte Tæpper. Bladene smaa, ovale,
  frisk grønne; Blomsterne bleglilla eller næsten hvide i
  faablomstrede, korte Klaser. Juni. Udmærket til Beklædning af
  smaa Stenknolde.
  
  _V. rupestris_. Afghanistan. Skuddene svage, nedliggende, derved
  tæppedannende. Bladene lancetformede, noget savtakkede.
  Blomsterne blaa, i lange, rigtblomstrende Klaser. Juni-Juli. En
  udmærket Plante til Beklædning af Skrænter.
  
  [Illustration: Fig. 91. Saxifraga oppositifolia.]
  
  _V. saturejoides_. Balkan. Tæppedannende. Bladene smaa, omvendt
  ægformede. Blomsterne i tætte, endestillede Klaser, lillablaa med
  røde Støvdragere. Maj.
  
  _V. saxatilis_. Tæppedannende. Planten glat; Bladene ovale.
  Blomsterne lillablaa i Klaser. Juni-Juli.
  
  De her nævnte Veronica trives gennemgaaende særdeles let og kan
  formeres ved Deling.
  
  _Viola biflora_. Bladene nyreformede; Stænglerne oprette, men
  svage, med faa, rent gule Blomster. Ynder en halvskygget
  Vokseplads med muldet, halvfugtig Jord.
  
  _V. calcarata_. Bladene ægformede, de øvre smallere; Blomsterne
  meget store, violblaa. Trives bedst i noget muldet Jord i
  Halvskygge.
  
  _V. cornuta_. Stamformen for den i Haver nu saa udbredte Plante
  har lysblaa Blomster. Er meget taknemmelig og villig.
  
  _V. cucullata_. Nord Amerika. Har store, langstilkede Blade og
  store blaa, langstilkede Blomster.
  
  _V. jooi_. Karpatherne. En lille, lav Art med nyreformede Blade
  og smaa, rødlige, stærkt vellugtende Blomster.
  
  _V. pedata_. Nord Amerika. Er mærkelig ved sine dybt foddelte
  Blade. Blomstene ret store, blaa. Trives i let, fugtig Jord.
  
  _Wulfenia carinthiaca_. Bladene aflangt ovale, lysgrønne, takkede
  i Randen. Blomsterne blaa, i et ensidigt, tæt Aks. Plantes bedst
  imellem Sten paa de Volde, som flankerer Kløfterne paa Stenhøjen.
  
  
  
  
  _Løgvækster til Stenhøjsanlæggene_.
  
  I foranstaaende Artsbeskrivelser af Stenhøjsplanterne er
  Løgvæksterne ikke medtagne; den Anvendelse, man kan gøre af
  disse Planter, er dog langtfra uden Betydning. Men dels er
  Antallet af brugelige Arter saa stort, at Beskrivelser af Arterne
  vilde fylde uforholdsmæssig meget, dels kan man med faa Ord give
  fælles Regler for Kulturen, saa at Beskrivelser af denne ved hver
  Art kun vilde blive Gentagelser.
  
  Løgvæksterne (og Knoldvæksterne) er hovedsagentlig Foraars- og
  Efteraars-Planter med en kort Vækstperiode, de overjordiske Dele
  visner bort ret hurtigt. Kun enkelte blomstrer i Højsommeren.
  Det gælder derfor om at anbringe dem saaledes, at den Plads, de
  har prydet med deres Blomster, ikke ligger nøgen hen, naar disse
  og Plantens Løv er visnet bort. De maa altsaa sættes paa Steder,
  hvor andre Planter, der har en anden Udviklings- og
  Blomstringstid, allerede er anbragte. Foraarsblomstrende
  Løgplanter maa saaledes sættes mellem Planter, der har en ret
  sen Udvikling, udenomkring Planter, som udsender lange
  nedliggende Skud, der kan komme til at dække den Plads,
  Løgvæksterne har indtaget og under flade Krybbuske, der har sent
  Løvspring, og mellem hvis Grene, de kan skyde frem.
  Efteraarsblomstrende Løgvækster maa sættes indlem Planter, der
  har afsluttet deres Vækst tidligt paa Eftersommeren, saa at de
  ved deres Blomster paany kan oplive denne Del af Stenpartiet. De
  fleste Løgvækster ynder en varm Vokseplads; flere af de tidligste
  Arter taaler dog at plantes under Træer, da den Skygge, disse
  giver, medens Løgvæksterne blomstrer, ikke er af nogen Betydning,
  og disse sidste er bortvisnede til den Tid, Træerne giver Skygge.
  
  [Illustration: Fig. 92. Saxifraga Rocheliana.]
  
  Her et mindre Udvalg af Løg- og Knoldvækster, kun lavere Arter
  nævnes:
  
  _Allium Ostrowskianum_. Blomster karmoisinrøde.
  
  _Bulbocodium vernum_. Blomster lilla.
  
  _Chionodoxa Luciliæ_. Blomsterne blaa med hvid Midte.
  Marts-April. Man har Former med hvide og med rosa Blo.
  
  _C. sardensis_. Blo. blaa. Marts-April.
  
  _Colchicum autumnale_. Blo. rødlilla. _fl. albo_ har hvide Blo.
  _fl. pl_. fyldte Blo.
  
  _C. speciosum_. Blo. rødlilla, meget større end hos autumnale.
  
  _C. variegatum_. Blo. rødtærnede.
  
  _"Tidløs"-_Arterne blomstrer alle om Efteraaret. Løvet fremkommer
  det følgende Foraar.
  
  _Crocus aureus_. Den alm. gule Krokus. Marts-April.
  
  _C. Imperati_. Foraar. Spæd; Blo. hvide, udvendig med mørke
  Tegninger.
  
  _C. speciosus_. Efteraar. Blo. blaalilla.
  
  _C. susianus_. Foraar. Spæd. Blo, gule, udvendig med mørke
  Tegninger.
  
  _C. vernus_. Den alm. Foraarskrokus. Blo. hvide, blaaviolette o.
  s. v.
  
  _C. zonatus_. Efteraar. Blo. lyslilla. Den og _speciosus_ egner
  sig til Plantning mellem Bregner, til hvis brune, visne Løv de
  staar udmærket.
  
  _Eranthis_. Se foran i Artsbeskrivelserne.
  
  _Erythronium, "Hundetand"_. Af Arter kan nævnes:
  
  _E. americanum_. Blo. gule.
  
  _E. dens canis_. Blo. rosa eller hvidlige, enkeltvis.
  
  _E. grandiflorum_. Blo gule eller cremefarvede, ofte flere
  sammen.
  
  _Galanthus, "Vintergæk"_.
  
  _G. cilicicus_. Sent Efteraar.
  
  _G. Elwesii_. Vinter og tidligste Foraar.
  
  _G. Imperati_. Marts.
  
  _G. latifolius_. Tidligste Foraar.
  
  _G. nivalis_. Tidligste Foraar, heraf flere Varieteter bl. a. fl.
  pl. med fyldte Blo. og efteraarsblomstrende Former.
  
  _G. Olgæ_. Sent Efteraar-Vinter.
  
  _G. plicatus_. April.
  
  Alle Arterne har hvide Blomster med grønne Tegninger paa de
  indre Blomsterdæksblade.
  
  _Fritillaria camschatcensis_. Blo. sortviolette. Tidlig Sommer.
  
  _F. latifolia_. April-Maj.
  
  _F. meleagris. "Vibeæg"_. Blo. tærnede. _fl. albo_ har hvide
  Blomster. April-Maj.
  
  _F. verticillata_. Blo. hvidlige, udvendig grønne. Maj.
  
  _Gagea, "Guldstjærne"_. Arterne har gule, regelmæssigt 6-delte
  Blomster. April.
  
  _G. lutea_.
  
  _G. minima_.
  
  _G. stenopetala_.
  
  _Hyacinthus amethystinus_. Blo. blegblaa. Maj.
  
  _Iris_. Se Artsbeskrivelserne.
  
  [Illustration: Fig. 93. Sempervivum.]
  
  _Leucojum autumnale_. Blo. hvide med rosa Skær. Efteraar.
  
  _L. vernum, "Dorothealilie"_. Blo. hvide med gulgrønne Pletter.
  Marts. Plantes bedst i Mængde mellem Smaabuske ved Foden af
  Stenhøjen.
  
  _Muscari botryoides, "Druehyacinth"_. Blo. lysblaa. April.
  Varieteten _fl. albo_ har hvide Blo.
  
  _M. comosum_. Blo. spredte, de nedre grønlige, de øvre violette;
  golde Blomster i Spidsen af Klasen. Maj.
  
  _M. comosum v. plumosum_. Blomsterne er omdannede til golde Blo.
  Klasen stærkt forgrenet med violette Forgreninger. Senere end
  Hovedarten.
  
  _Muscari moschatum_. Blo. grønliggule med violet, vellugtende.
  Maj.
  
  _M. racemosum_. Blo. mørkeblaa.
  
  _Narcissus bulbocodium_. Blo. gule, tragtformede. April-Maj.
  
  _N. minor_. Blo. gule. Kan betragtes som en Dværgform af
  _"Paaskelilie"_. Trives godt i fugtige Lavninger.
  
  _N. triandrus_. Blo. hvide, noget hængende. April.
  
  _Ornithogalum umbellatum, "Fuglemælk"_. Blo. indvendig snehvide,
  udvendig grønne. Plantes kun hvor den kan faa Lov at brede sig.
  
  _Scilla festalis_ (= _S. nonscripta_). Blaa, hængende Blomster.
  Plantes kun i den nedre Del af Stenhøjen mellem store Bregner
  o.l. Steder (i "Skovbund").
  
  _S. sibirica_. Blo. rent blaa, noget hængende. April. Heraf en
  hvidblomstret Var.
  
  _Triteleia uniflora_. Blo. regelmæssigt 6-delte, indvendig næsten
  hvide, udvendig lilla. Maj.
  
  _Tulipa biflora_. Blo. grønlighvide, flere paa Stængelen.
  
  _T. Greigii_. Blo. cinnoberrøde. Bladene brunplettede.
  
  _T. Kaufmanniana_. Blo. flødegule, udvendig rødlige. Den
  tidligste af alle Frilandstulipaner.
  
  _T. Kolpakowskiana_. Blo. fra gule til højrøde, ofte med en mørk
  Plet ved Grunden.
  
  
  
  
  _Smaabuske til Stenhøjen_.
  
  Foruden de i den foranstaaende Planteliste omtalte svagt
  forveddede Planter, som _Dryas_ og _Salix_, kan en Del Smaabuske,
  Krybbuske og Dværgbuske finde Anvendelse i Stenhøjsanlæggene. I
  det foregaaende er sagt, at Skygge over hele Anlægget eller Dele
  deraf, som den gives af store Træer, er uheldig og bør undgaas;
  men da nogle Planter, som i deres Hjemstavn vokser i
  Klippekløfter paa Steder, hvor Solens Straaler ikke naar dem, er
  ømtaalelige overfor direkte Sollys, maa man give dem en
  Vokseplads, hvor dette er mindsket i høj Grad. At anbringe nogle
  enkelte Buske ovenfor Grotterne er derfor en hensigtsmæssig
  Foranstaltning; man maa dog undgaa at plante Buske med
  overhængende Grene; slanke søjleformede _juniperus_ eller andre
  Naaletræer af lignende Form svarer bedst til Hensigten. Men der
  findes ogsaa en ikke ringe Mængde Prydbuske af sluttet Vækst,
  hvilke med god Ret kan anbringes paa Stenhøjen og da navnlig paa
  større Anlæg. Bedst planter man disse Smaabuske paa Steder, hvor
  man finder, at Konstruktionen af Stenhøjen er faldet mindre
  heldig ud, idet Buskenes fyldigere Former kan bidrage til at
  skjule noget af det mindre vellykkede i Opstillingen. Nogle Buske
  fordrer dog særlige Jordbundsforhold eller passer bedst paa anden
  Vokseplads (for Eks. paa Lyngpartierne).
  
  _Andromeda polifolia, "Rosmarinlyng"_. Bladene smalle, blanke,
  mørkegrønne, paa Undersiden hvidlige. Blomsterne blegrøde.
  Lyngpartierne i disses fugtigste Del.
  
  _Arctostaphylos nevadensis_ og _A. uva ursi, "Melbærris"_, den
  sidste vildtvoksende her i Landet, har nedliggende Grene med
  stedsegrønne Blade. Lyngpartierne.
  
  _Azalea amoena_. Stedsegrøn med karminrøde Blomster i April-Maj.
  Lyngpartierne.
  
  Ogsaa de løvfældende Arter _A. mollis_ og _pontica_ med deres
  talrige Former kan paa store Stenhøje plantes mellem stedsegrønne
  Planter.
  
  _Betula nana, "Dværgbirk"_. Lav og stærkt grenet med næsten
  kredsrunde Blade. Bedst paa Nordsiden af Anlægget og i
  Stensætningerne langs Kløfterne.
  
  _Calluna vulgaris, "Hedelyng"_. Saavel selve Arten som de talrige
  Varieteter bør have en Plads paa Stenhøjen, paa Lyngpartiet.
  Varieteterne kan nu tælles i Snesevis. Man har
  dobbelt-blomstrede, hvidblomstrede og mørktviolette Former,
  endvidere Varieteter med meget kompakt Vækst eller med gulligt
  eller næsten gyldent Løvværk.
  
  _Cotoneaster horizontalis_. Grenene tæt vifteformet forgrenede
  med smaa, mørkegrønne Blade. Om Efteraaret tæt besat med
  koralrøde Frugter. Planten holder sig meget lav, men breder sig
  stærkt ud til Siderne. Ynder Sol.
  
  _C. pyrenaica_. Grenene tæt nedliggende til Underlaget og
  følgende dette, voksende op over Sten eller andre Hindringer, de
  maatte træffe under Væksten. Bladene ovale. Blomsterne
  hvidlig-rosa.
  
  _Cytisus purpureus_. Blomsterne smudsigt karminrøde. Meget
  blomsterrig.
  
  [Illustration: Fig. 94. Veronica prostrata.]
  
  _Daboecia polifolia_. Løvet er mørkegrønt, glinsende paa
  Overfladen, blegt paa Underfladen. Blomsterne violetrøde eller
  hvide. Lyngpartierne.
  
  _Daphne_. Planterne af denne Slægt har stærkt vellugtende
  Blomster.
  
  _D. alpina_. Blomsterne hvide. Lyngpartierne.
  
  _D. Blagayana_. Skuddene ganske vege, nedliggende. Blomsterne
  gullighvide, ret store. Plantes i ikke for tør Mosejord.
  
  _D. cneorum_. Svag af Vækst med nedliggende Grene. Blomsterne
  røde. Plantes paa Klippeblokke i grusblandet Mosejord.
  
  _D. laureola_. Stedsegrøn. Blanke, glatte Blade; grønlige
  Blomster. Lyngpartierne.
  
  _D. mezereum, "Pebertræ"_. Blomstrer tidligt om Foraaret inden
  Løvspring. Blomsterne blegrøde. Lyngpartierne.
  
  _Enantospartion radiatum_. I Slægt med Guldregn. Blomsterne gule.
  Danner meget brede Buske; Grenene grønne.
  
  _Erica, "Lyng"_. Bladene er hos alle Arter smalt linieformede
  eller naaleformede.
  
  _E. carnea, "Foraarslyng"_. Lav af Vækst; danner efterhaanden
  meget brede, lave Buske. Allerede tidligt paa Efteraaret er de
  gulliggrønne Blomsterknopper ansatte, de overvintrer og farves
  henad Foraaret rødlige for hen i April at udfolde sig. Blomsterne
  er rødliglilla eller hvide: _fl. albo_.
  
  _E. cinerea_. Blomsterne purpurrøde. Juli-August.
  
  _E. stricta_. Har opret Vækst, vokser ret hurtigt og grener sig
  stærkt. Blomsterne røde om Eftersommeren, holder sig længe.
  
  _E. tetralix, "Klokkelyng"_. Bladene haarede, Blomsterne blegt
  rosenrøde.
  
  _E. vagans_. Har bred og fyldig Vækst. Blomstrer om
  Eftersommeren. Blomsterne af forskellige røde Nuancer.
  
  _Erica_ Arterne plantes paa Lyngpartierne. _E. tetralix_ paa de
  fugtigere Dele.
  
  _Gaultheria procumbens_. Bladene smaa, blanke. Bærrene koralrøde.
  
  _G. shallon_. Bladene større end hos foregaaende, matte. Bærrene
  blaasorte.
  
  _Genista anglica_. Grenene nedliggende, tornede. Blomsterne gule.
  
  _G. pilosa_. Grenene nedliggende eller halvt oprette. Bladene
  noget silkehaarede. Blomsterne gule. Begge Arter plantes paa
  Lyngpartierne, den sidstnævnte paa tørrere og mere sandet Jord
  end den første.
  
  _Hedera helix_. Forskellige Former af _"Vedbend"_ kan plantes paa
  Stenhøj. Her skal blot nævnes den ejendommelige Form:
  _conglomerata_, der vanskeligt trives paa flad Jord og maa have
  Stene eller Trærødder at lægge sig op over for ret at præsentere
  sig.
  
  _Hypericum calycinum, H. patulum_ og Bastarden mellem disse: _H.
  Moserianum_ med Varieteten _tricolor_, der har brogede Blade,
  samt _H. lysimachioides_, har alle smukke, store, gule Blomster,
  den førstnævnte er stedsegrøn.
  
  _Juniperus communis_. Varieteten _suecica_ har søjleformet Vækst.
  _J. nana_ meget lav Vækst, medens _J. prostrata_, der opfattes
  som en Varietet af _J. sabina_ har Grenene strakte tæt hen ad
  Underlaget.
  
  _Kalmia angustifolia_ og _K. glauca_. To smaa tætgrenede Buske
  med smalle Blade og karmoisinrøde eller lilla Blomster.
  Lyngpartierne.
  
  _Ononis aragonesis_ af lav Vækst har gule, _O. fruticosa_ og
  _rotundifolia_ karminrosa Blomster.
  
  _Pernettya mucronata_. Bladene er smalt ægformede, tilspidsede,
  stedsegrønne; Blomsterne hvide eller blegrøde; Frugterne røde.
  Lyngpartierne.
  
  _Philadelphus microphyllus_ bliver kun nogle faa Decimeter høj,
  den er af kompakt Vækst med smaa Blade og hvide, vellugtende
  Blomster.
  
  _Phillyrea Vilmoriana_. Lav Busk med stedsegrønne, læderagtige
  Blade. Plantes mellem Rhododendron o.l.
  
  _Pieris floribunda_ og _P. japonica_. Tætgrenede, stedsegrønne
  Buske med hvide Blomster. Plantes mellem Rhododendron.
  
  _Rhododendron, "Alperose"_. Foruden de store Arter, der nu finder
  en saa udstrakt Anvendelse i Busketter, findes der en Del Arter,
  som fordrer en bedre Vokseplads, og som derfor passende kan
  anbringes paa Stenhøje, dog vel egentlig kun paa større Anlæg.
  
  _R. campanulatum_. Bladene tykke, læderagtige; Blomsterne lilla.
  
  _R. ferrugineum_. Bladene smaa, rustbrune paa Undersiden.
  Blomsterne karmoisinrøde. Denne og følgende vokser i Europas
  Alper.
  
  _R. hirsutum_. Ligner foregaaende, men Bladene er grønne paa
  begge Flader, haarede. Ynder Kalk.
  
  _R. camtschaticum_. Løvfældende. Blomsterne karminrosa.
  
  _R. præcox_. Er en Bastard mellem _R. dahuricum_ og _ciliatum_,
  opstaaet i England. Blomstrer i Slutningen af Marts med
  rosenrøde, vellugtende Blomster.
  
  _Salix retusa_. Planten stærkt forgrenet, breder sig vidt ud;
  Grenene følgende Underlaget, vokser fladt henad Jorden og op over
  Stene, som ligger paa Plantens Vej i dens Vækst fremad; den egner
  sig derved udmærket til Beklædning af større Flader. Løvet
  glinsende, lysgrønt.
  
  [Illustration: Fig. 95. Colchicum og Blechnum i Dr. Børgesens
  Have i Hellebæk. Se Løgvækster og Bregner til Stenhøj.]
  
  _Skimmia japonica_. Bladene lysgrønne, læderagtige. Blomsterne
  hvide, Hanblomster og Hunblomster hver paa sin Plante. Bærrene
  højrøde. Lun Plads.
  
  _Veronica pinguifolia_. Ny Zeland. En lav, lille, buskagtig Art
  med bredt ovale, graagrønne Blade og blege, næsten hvide Blomster
  i kort Klase. Er haardfør, men bør dog have en lun Plads og
  Dækning om Vinteren.
  
  
  
  
  _Bregner til Stenhøjsanlæg_.
  
  Bregner egner sig i særlig Grad til Plantning paa Stenhøje. De
  smaa Arter plantes bedst i Revnerne mellem Stenene i
  Grottevæggene, de store egner sig til Masseplantning i store
  Grotter og Kløfter samt til Skovbundsplantninger i de Busketter,
  som maatte støde op til Stenhøjen. Her et mindre Udvalg:
  
  _Adiantum pedatum_ fra Nord Amerika med sorte Bladstilke og
  findelt Løv skal have Skygge og muldet, fugtig Jord.
  
  _Asplenium adiantum nigrum_. I Grottevægge i Halvskygge.
  
  _A. ruta muraria_. I smalle Klipperevner eller i Mure. Sol.
  
  _A. septentrionale_. Løvet er spaltet i lange, smalle Afsnit.
  
  _A. trichomanes_. Bladstilke sorte, Bladafsnittene rundagtige.
  
  _A. viride_. Ligner foregaaende, men har grønne Bladstilke. De
  tre sidstnævnte behandles som _A. adiantum nigrum_.
  
  _Athyrium filix foemina_, af hvilken der findes Snesevis af
  Varieteter og Former, passer bedst til Skovbundsplantninger og
  til Grotter.
  
  _Blechnum, "Kambregne"_, har enkelt fjersnitdelte Blade.
  
  _B. penna-marina_. Løvet temmelig kort. Planten breder sig og
  danner sammenhængende Tæpper. Plantes i Halvskygge.
  
  _B. spicant_. Vildtvoksende her i Landet. Bladene lange, de
  frugtbare længere end de golde og mere oprette. Plantes i Skygge
  eller Halvskygge imellem Sten i muldet Jord helst tæt ved
  rindende Vand.
  
  _Botrychium lunaria, "Maanerude"_. Plantes i sandet Lyngjord paa
  Lyngpartierne.
  
  _Ceterach officinarum_ har enkelt fjersnitdelt Løv med tæt
  rustfarvet Skælklædning paa Bladenes Underside. Plantes mellem
  Sten i Sol.
  
  _Cryptogramme crispa_. Løvet frisk lysgrønt, meget fintdelt.
  Plantes imellem løse Sten, hvor der er rigelig Fugtighed til
  Stede.
  
  _Cystopteris fragilis_. Danmark. Med findelt Løv. Plantes i
  Grottevægge.
  
  _Dryopteris filix mas_. Anvendes som _Anthyr. filix foemina_.
  
  Ogsaa af denne Art eksisterer en Mængde Varieteter.
  
  _Dryopteris Linnæana_ (= _Polypodium dryopteris_). Bladene
  triangulære i Omkreds, fintdelte, lysgrønne. Halvskygge. (Se om
  andre _Dryopteris_ i Vandplanteafdelingen).
  
  _Ophioglossum vulgatum, "Slangetunge"_. Bladet udelt, tungeformet
  med et smalt, opret Frugtblad. Plantes i sandblandet Lyngjord.
  Fugtig Plads.
  
  _Osmunda cinnamomea_ og _O. Claytoniana_, begge fra Nord-Amerika
  er meget smukke Bregner, beslægtede med den danske
  _"Kongebregne"_. (Se Vandplanteafdelingen). Plantes i store
  Kløfter og Grotter.
  
  _Polypodium vulgare, "Engelsød"_. Vor almindeligste
  Stengærde-Bregne. Plantes i Grottevægge. Af denne findes flere
  Varieteter bl.a. _cambricum_ med stærkt delte Blade.
  
  _Polystichum aculeatum_. Har smukt fintdelt Løv. Heraf findes en
  Mængde fortrinlige Varieteter. Plantes mellem Stenene paa de
  Volde, der flankerer Kløfterne paa Stenhøjen.
  
  _P. lonchitis_. Plantes paa Afsatser paa lodrette Grottevægge med
  rigelig Plads til Rødderne og megen Muld for disse at brede sig i.
  
  _Scolopendrium officinarum, "Hjortetunge"_. Har udelte,
  tungeformede, friskgrønne Blade. Heraf mange Varieteter med
  krusede og hanekamformede Blade. Anvendes som de to foranførte
  Arter.
  
  _Struthiopteris germanica, "Strudsvinge_". Har de oprette Blade
  regelmæssigt ordnede, saa at de tilsammen danner en stor Tragt;
  Planten kaldes derfor ogsaa _"Kurvbregne"_. Skygge og halvfugtig
  Vokseplads med muldet Jord.
  
  _Woodsia alpina_ og _ilvensis_ har fintdelt Løv. Det er temmelig
  smaa Bregner. Plantes i Revner mellem Sten paa Nordsiden af
  Stenhøjen eller i Grottevægge.
  
  
  
  
  LITTERATUR OM STENHØJE.
  
  For dem, som maatte ønske at sætte sig grundigere ind i
  Dyrkningen af Stenhøjsplanter, anbefales følgende Skrifter paa
  fremmede Sprog:
  
  _Reginald Farrer_: My rockgarden.
  
  _Reginald A. Malby_: The story of my rockgarden.
  
  _W. Robinson_: Alpine flowers for gardens.
  
  _Max Kolb_: Die europäschen und überseeischen Alpenpflanzen.
  
  _Erich Wocke_: Die Alpenflanzen in der Gartenkultur der
  Tiefländer.
  
  _F. Correvon_: Les plantes des montagnes et des rochers.
  
  Disse Værker er til Dels benyttede ved Udarbejdelsen af
  nærværende Bog.
  
  Vandplanter behandles bl.a. i nedennævnte Bøger:
  
  _W. Tricker_: The Water Garden.
  
  _Gertrude Jekyll_: Wall and Water Gardens.
  
  _W. Mønkemeyer_: Die Sumpf- und Wasserpflanzen.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg