text: Johannes V. Jensen
  
  Kongens Fald
  
  
  
  
  
  
  Gyldendalske Boghandel · Nordisk
  Forlag · Kjøbenhavn · Kristiania
  London · Berlin · MDCCCCXXII
  
  
  
  Copyright 1916 by Johannes V. Jensen
  
  Fjerde Oplag
  
  Trykt ialt i 14.250 Eksemplarer
  
  
  
  Gyldendals Forlagstrykkeri
  Kjøbenhavn
  
  
  
  
  
  
  
  
  Mikkel
  
  
  Vejen bøjede tilvenstre over en Bro og ind gennem Serritslev By; Grøfterne
  laa med mørkt Græs og gule Smaablomster, ude over Markerne hvilede hist og
  her en hvid Blak, en Blomstertaage, i Skumringen. Solen var gaaet under, og
  Luften stod kølig klar, skyløs men uden Stjærner.
  
  Der kom et Hølæs kørende fra Landet ind i Serritslev By, langsomt og
  gyngende paa den vanskelige Vej. Som det listede afsted i Tusmørket ind
  gennem den snævre Landsbygade, lignede det et stort tottet, lavbenet Dyr,
  der trisser af fordybet i Betragtninger og snuser til Jorden.
  
  Læsset holdt udenfor Serritslev Kro; de svedige Heste vendte Hovedet
  tilbage og smagte paa Bidslet, de kunde nok lide at staa. Kusken lindede
  sig ned paa Hamlen, skrævede til Jorden og gjorde Tømmen fast. Saa vendte
  han sig mod Bislaget og raabte ind og snød Næsen.
  
  Er der nogen til færds -- kanske?
  
  Hvad -- der gik Lys i Ruderne, havde de tændt Lys derinde? I det samme kom
  en Pige frem i Døren. Kusken ønskede sig en Dram. Mens han ventede paa den,
  blev det levende oppe i Læsset, et Par lange Ben skød sig forsigtigt ned og
  følte efter Hamlen, selve Personen laa paa Maven og gryntede besværet. Ned
  kom han da og stod og rystede sig -- et langt knoglet Menneske med Hætte
  over Hovedet.
  
  Singodt, sagde han. Karlen slog den røde Dram i sig og hostede behørigt. Om
  han ellers holdt videre, Kusken? De kunde jo altid gaa indenfor og tage en
  Snaps mere paa Følgeskabet.
  
  Men da de kom ind i Lyset, blev Kusken straks staaende ved Døren ramt af
  Ærefrygt; ogsaa den anden tabte Sikkerheden. Midt i Stuen ved Bordet sad
  fire fornemme Krigsfolk af den sachsiske Garde, der fornylig var kommen til
  Byen. De straalede af Klæder, deres røde, spækkede Ærmer, deres Fjer og
  Skæg fangede Øjet som en Glædesild. Lænet op mod Bordet og Bænkene stod
  Sværd og Spyd, gedigne Vaaben. Enhver kunde se, at Læderstropperne havde et
  Fald, der var kommet ved øvet Brug. Alle fire vendte Hovedet men saa straks
  paa hverandre indbyrdes igen og talte videre.
  
  Pigen bragte to Krus Øl hen til Døren og satte et Lys paa det lille Bord
  der. Hun var knap gaaet væk igen, før en af Knægtene henne i Stuen rakte
  sig i Sædet og brast i Latter.
  
  Se nu til ham der, ham med Hætten -- det gør godt, hvor det kommer! Han
  talte tysk.
  
  De andre vendte sig godmodigt, men de kunde heller ikke lade være at le.
  Den lange drak just, han stod op med bøjede Knæ, og idet en stor, spids
  Næse tonede ud af Hætten over Kruset, tog hele Figuren sig unægtelig morsom
  ud. Da han havde drukket, satte han sig roligt ned. Lyset faldt paa hans
  Øjne, han plirede hen til Bordet, halvt fornærmet, halvt varmt spottende
  som en Mand, der har Filosofi.
  
  Da rejste den ene af Knægtene sig, gik et Par Skridt frem i Stuen og tog
  høfligt tilorde paa sin tysk:
  
  Vor Lystighed var ikke ondt ment -- gør De os ikke den Ære at drikke et
  Glas Vin?
  
  Danke, sagde den lange og gik til Bordet med flere Skrabud. Før han
  skrævede over Bænken og satte sig, gjorde han en Bøjning mod hver især og
  nævnede sit Navn, Mikkel Thøgersen, studiosus. Saa henfaldt han til at
  purre i Haaret og slibe Haandfladerne op ad sine ru Kinder. Han hørte fire
  Navne blive sagt, hvoraf det ene lød dansk, og saa et Glas blodrød Vin
  brænde foran sig. Og Skaal, Skaal!
  
  Ihr Herren! Mikkel Thøgersen drak med Anstand og rettede sin stageagtige
  Krop, idet Vinen løb i ham. Han skød Blikket hastigt over Bordet og
  fikserede den ene af Herrerne, den yngste, der sad med Hovedet støttet i
  Haanden. Det var en hvid, tæt Haand uden synlige Aarer eller Knoer,
  Fingrene gravede i det lysebrune Haar. Ansigtet var langt -- og Udtrykket
  deri fik pludselig Mikkel til at huske en Linedanser, han havde set en Gang
  ved et Marked, en ung Badutspringer, der sad ensom i en Krog uden at tage
  sig noget for -- syg velsagtens. Mikkel huskede det unge, lidende Ansigt nu
  -- netop saadanne Øjne havde han der. Men Mikkel syntes desuden, han skulde
  kende ham. Hvem var det, hvor var det? Han saa' ud som en Adelsmand.
  
  Paany stod Glasset fyldt foran Mikkel Thøgersen. Han gjorde Besked med
  største Høviskhed, adspredt af at huske sig om og omtaaget ved Synet af
  Mennesket paa den anden Side Bordet. Der var en Mystik om det brune Hoved,
  og se der vendte han Brystet til. Armene sad i en paafaldende Afstand fra
  hinanden, det var en ualmindelig rank Skabning, han havde. Hvorfor havde
  han Sorg, Trækkene var mere egnede til Lystighed.
  
  Snakken gik, de fire Soldater begegnede Mikkel forekommende. Og Mikkel
  følte sig fuld af Tillid overfor disse Tyskere, der jo ikke kunde vide, at
  man kaldte ham for »Storken« inde i Byen. Mikkel sprokkede tysk meget
  gelassent, men han blev atter og atter adspredt, kunde alligevel ikke lade
  være at tænke paa sit Øgenavn . . . paa den anden Side vidste Tyskerne her
  heller ikke, at han i en snævrere Kres var bekendt som Ophavsmand til
  latinske Oder og Distika . . . hvorfor sagde den unge derovre ingenting? --
  
  Otte Iversen! Der faldt Navnet. Saa var det ham alligevel. Og Mikkel
  huskede i samme Nu en graa, brøstfældig Port, en Mur og et Spir -- hjemme i
  Jylland -- han følte sig selv staa klejn og elendig der udenfor. Han havde
  været der nogle Gange. Det var længe siden. Kun en eneste Gang havde han
  set ham . . . det var altsaa den Junker Otte, han havde skimtet inde i
  Gaarden som en spinkel Dreng og tænkt paa siden. Han stod derinde i en Flok
  Hunde og med en forpjusket Falk paa Tommelfingeren. Og nu sad han her,
  højvoksen, smal som en Pige.
  
  Knægtene smaalo. Mikkel Thøgersen tog sig sammen og drak igen.
  
  Kusken viste sig i Døren. Nu kører jeg, sagde han, og dermed satte han en
  Pose og en lille Halmkurv fuld af Æg ned paa Gulvet lige indenfor Døren,
  hvorpaa han lukkede igen for sig. Det var Mikkels Sager, Udbyttet af hans
  Tur paa Landet -- der stod hans Forsmædelse ganske nøgen nede ved Døren;
  han vendte forvirret Ryggen dertil.
  
  Men de tyske Soldater lo og fik en Idé -- Æg var jo aldrig afvejen. Mikkel
  flyede da Æggene fra sig baade glad og fornedret, og de blev drukket
  allesammen, som de var. Otte Iversen vilde ingen have og sagde fremdeles
  ikke noget.
  
  Nu sad Mikkel Thøgersen paa Bænken, hed og flov og venlig, den lækre Vin
  befriede hans Tynge, og dog følte han sig ubodeligt mismodig. Hans Sjæl
  fløj de sorgløse Herrer imøde, og samtidig beholdt han en Frygt for at være
  dem prisgiven -- og hele hans Humør begyndte at svømme og vugge i Rytme.
  Han skottede stjaalent til Junker Otte, forelsket i ham, mistroisk,
  logrende . . . kendte han ham mon ikke? -- nej, gid han alligevel ikke
  kendte ham.
  
  Den ene af de tyske Knægte havde et Skaar i Overlæben slet dækket af
  Skægget, han kunde ikke tale rent, Mikkel Thøgersen hørte hans utætte Snak
  og morede sig vemodigt -- han blev varm af alt, hvad han saa og hørte. Og
  medens Vinen og Velværet løste hans Sind, forhærdede han sig underneden,
  han følte en raa Kulde stige i sig, men han holdt den i Bunde og samlede
  sig.
  
  De tre Tyskere sværmede henne ved Skænken. Mikkel Thøgersen og Otte Iversen
  blev ene tilbage ved Bordet. Ingen af dem sagde noget, og Mikkel søgte at
  gaa i sig selv. Han saa ned i Mørket mellem Bordet og Bænken og fornam en
  bitterlig Ensomhed. Men han vilde slaa sig tiltaals, han sukkede og trak
  sine Rafter af Ben ind under sig, han tørrede Sveden af Panden og kom i
  Orden. Otte Iversen sad og drejede sit Bæger rundt, han saa fremdeles ud
  som han var syg.
  
  Da Knægtene kom igen med nyopdagede Drikkesorter, skikkede Mikkel Thøgersen
  sig mere samlet, han drak forstandigt og uden Uro. Nu svirede de allesammen
  tæt og tænkte ikke paa andet. Otte Iversen tømte Bægret saa tit det blev
  fyldt og undergik ikke fjærneste Forandring derved. Clas, ham med Skaaret i
  Læben, stemte op med en Sang, det lød ikke saa lidt besynderligt.
  
  Mikkel Thøgersen tog et af de vældige Tohaandssværd og vejede det prøvende
  i Haanden -- de viste ham Tagene. Hver Gang den hvasse Od vendte imod ham,
  trak det ondt som en iskold Vind ned gennem hans Rygrad -- det undrede ham,
  han var nu ellers ikke bange for Kniven.
  
  Og Clas sang:
  
     Ei werd' ich dann erschossen,
     Erschossen auf breiter Heid',
     Man trägt mich auf langen Spieszen,
     Ein Grab ist mir bereit;
     So schlägt man mir den Pumerlein Pum,
     Der ist mir neunmal lieber
     Denn aller Pfaffen Gebrumm.
  
  
  De halve af Ordene sivede ham ud i Skægget. Og man opvartede med
  Krigshistorier, om Fægtninger her og der -- huit, huit -- om Sejre og
  Dødsfarer og . . .
  
  Heinrich, husker du den blonde Lenore? raaber saa Clas ellevild. Jo,
  Heinrich mindedes Lenore. Historien haglede øjeblikkeligt fra hans Mund,
  Clas og Samuel vendte op og ned paa sig selv af Latter.
  
  Men Mikkel Thøgersen tav og krympede sig under dette Vejr af
  Aabenmundethed, han skelede over til Otte Iversen -- og han alene blev et
  Smil va'r paa det unge, hovmodige Ansigt, og et umærkeligt Træk ved
  Læberne, som havde Junker Otte sporet en modbydelig Lugt.
  
  Mikkel havde Møje med at faa sit Vejr, han strøg sig atter og atter over
  Ansigtet.
  
  Men Heinrich fortalte væk. Otte Iversen drejede sig fra Bordet og slog det
  ene Ben over det andet. Da Historien endelig var ovre, blev der ganske
  stille, som om man havde mærket Forstemtheden. Maaske følte Otte Iversen,
  at Pavsen skyldtes ham -- han vendte sig mod Bordet som for at staa ved sin
  Mening og søgte stift Fortællerens Blik.
  
  Heinrich saa ganske betuttet ud. Men nu skar Samuel igennem med en anden
  Historie. Han var ikke ung, det var ikke om Kærlighed, han fortalte men om
  en vis sindssyg Slagtning, han havde været med til en Gang, hvor de traadte
  Tarmene ud af Folk med Støvlehælene og kvalte dem i deres eget Møg. Denne
  Beretning gjorde Luften i Stuen ligesom mere raa og frisk at aande. Clas
  kom med ivrige Kenderspørgsmaal, Mikkel Thøgersen morede sig pludselig over
  hans løjerlige Talefejl, han hævede Næsen og brast i Grin -- gru, gru! Da
  saa Otte Iversen trevent op og trak halvt nødtvungen paa Munden, og endelig
  rakte han ogsaa Halsen mod Loftet og lo. Hans Latter lød som en Skralde.
  Saa, Punktum, der holdt han op og sad indesluttet som før.
  
  Lidt efter tog de afsted for at slippe ind i Byen, inden Portene blev
  lukket. Da de kom udenfor, følte Mikkel Thøgersen igen Afstanden mellem sig
  og Soldaterne, han holdt sig tilbage og tog Afsked, saa snart de var naaet
  indenfor Nørreport. Landsknægtene gik videre ind i Byen, Mikkel stod og saa
  lidt efter dem, inden han tog til venstre for at komme hjem.
  
  
  
  
  København ved Nat
  
  
  Mikkel Thøgersen boede i et Hus, der laa ligeoverfor Palisadeværket mod
  Pustervig; der delte han Værelse oppe paa Loftet med en anden Student, Ove
  Gabriel. Ove sad oppe ved et Tællelys og studerede som sædvanligt, da
  Mikkel traadte ind, han saa op fra Papirerne og læste straks videre.
  
  Mikkel smed sig for den anden Bordende og ragede nogle af sine Kollegier
  hen foran sig. Det var der han kom fra i Morges. Og ingenting havde
  forandret sig siden.
  
  Mikkel pustede. Da saa Ove Gabriel frem paa ham og fejede langsomt sin hule
  Haand forbi Ansigtet.
  
  Du har drukket, sagde han. Han bare slog fast, at Mikkel havde sviret. Og
  han kunde blive ved at se med sine runde moralske Øjne uden at blinke,
  eller uden at de løb i Vand en Gang. Mikkel Thøgersen havde haft dette
  uomskifteligt laudable Ansigt foran sig i tre Aar, Ove Gabriels talende
  Tavshed havde siddet til Doms over ham til enhver Tid. Ove Gabriels
  retfærdige Øjne vilde flytte sig efter ham og stikke ham med Forbehold, med
  lovlig Ondskab, til han visnede paa Stolen. Om lidt vilde Ove Gabriel
  bemærke: Erindre, at det er mit Lys, vi studerer ved.
  
  Mikkel Thøgersen rejste sig og aabnede Taglugen; han var saa høj, at han
  kom til at rage ovenud med hele Overkroppen. Paa den Maade plejede han at
  gøre sig usynlig for Ove Gabriel.
  
  Oh! Luften var sval, Stjærnerne straalede højt over Hovedet. Til begge
  Sider skød Straatagene Ryg som Dyr, der sover med Hovedet gemt. Nede i
  Gaden vankede Vægteren med sin Lygte og lyste op ad de lukte Døre. Men ude
  paa den anden Side Bjælkeværket glittede Vandet, en Stjærne spejlede sig
  inde mellem Sivene i Graven. Landet laa stille derude i mosgrønt Mørke,
  langt ude fra Søerne kom en tæt myldrende Musik af Frøerne. Byen var falden
  til Ro. Vandet slikkede dæmpet mod Stolperne i Graven. En mjavs Kat
  vaandede sig langt borte paa et eller andet Tag.
  
  Mikkel Thøgersen drejede sig i sit Hul og saa med Ryggen stærkt bøjet
  tilbage op mod Skorstenen og Stjærnerne. Han svimlede, det var som gled han
  ud med begge sine nøgne Fødder paa et Bundt Knive. Men det var ham tilpas
  -- han kunde ikke holde sin Pine ud. Bedre var det, om han hang i et Reb
  midt oppe under Himlen, saa vilde Stillingen maaske svare nogenledes til
  hans indre Svimmelhed. Mikkel vendte sig og lænede Armene mod det kolde
  Tag.
  
  Susanna! tænkte han. Susanna. Og hans Hu var saa blød, at alle stumme og
  livløse Ting rundt om syntes at faa Aande og Hjærte. De døve Huse holdt sig
  stille men udtrykte idel Godhed, Stjærnerne glippede bevæget. Der bankede
  en Puls i den blide Stilhed; en Krusning løb over Vigen, selve den dunkle
  Luft syntes at fare sammen som et Væsen, der mindes sin Hemmelighed og sin
  Skæbne.
  
  Men blot fordi Mikkel havde tænkt Navnet, blev han fattig i Sjælen -- og
  ond, han fnøs og rettede sig.
  
  Tys! Nede i Byen lød Stemmer. Raabene medbragte en Forestilling om oplyste
  Rum og om noget, der nu foregik.
  
  Mikkel Thøgersen trak sig ned i Kamret igen. Ove Gabriel stod nøgen paa
  Gulvet, færdig til at gaa i Seng, hans Øjne talte om Fuldbragthed, han
  lyste som en stille Vokskerte.
  
  Du er slemt mager . . . det er sært. Sjælen vil blive i dig, sagde Mikkel
  og smaalo tirrende, han saa op og ned ad Ove Gabriels Krop, der hang sammen
  som Skroget af en arm, udpint Kælveko. Ove Gabriel stak sig under
  Skindfelden, og da han var kommen til Leje, foldede han Hænderne og afskød
  et Vers mod sin Kontubernal. _Et nunc extingue lucem!_ tilføjede han i en
  mæt Tone.
  
  Slukke Lyset, slukke Lyset! tænkte Mikkel, der skulde ikke mange Pust til.
  Han bøjede sig og blæste Praasen ud, tog saa sin Pigkæp og famlede ned ad
  Stigen. Oven over ham lød Ove Gabriels satisfakte Stemme, han læste sin
  Bøn.
  
  Det var over den Tid, da man maatte færdes paa Gaden, men Mikkel Thøgersen
  tog sig nu alligevel Forlov. Han bøjede rask tilhøjre og ned ad Pilestræde.
  Men da han var kommen et Stykke, tøvede han og stod tilsidst stille. Der
  var ikke et Menneske at se, alle Huse laa mørke, de tætte Trær i Haverne
  hvilede deres Løvkroner mod hinanden. Overalt duftede det af udsprungne
  Trær, lunkent og syrligt som efter en Regn.
  
  Mikkel gik langsomt videre. Da han kom forbi Hjørnet, hørte han dem synge
  Vigilie inde i St. Clara Kloster, Stemmerne lød klart og dog murdæmpet,
  bønligt, som kom de fra Fanger nede under Jorden. Og Mikkel saa Krucifikset
  for sig, som det stod dernede og ragede op, rødt og blaat i Halvlyset.
  
  Mikkel stansede udenfor en Have, der laa mellem to temmelig høje Huse og
  med et Stakit ud til Gaden, her blev han staaende nogle Minutter. Løvet
  knitrede af og til sagte, som var der en Dynge, det sank i. Den duggede
  Kant af Gavlen skinnede i Stjærnelyset. -- Saa listede Mikkel nølende
  videre.
  
  Nede omkring Torvet var der Liv og Lys endnu, det var de fremmede
  Krigsfolk, der ikke kunde holde sig inde; men der var ogsaa mange af Byens
  Borgere imellem. Mikkel Thøgersen vilde dreje om ad Købmagergade for at gaa
  hjem, men da mødte han en Flok Landsknægte, der kom sværmende i meget høj
  Stemning.
  
  Der har vi jo vor lærde Ven igen! raabte en af dem, og hans læspende Udtale
  var ikke til at tage fejl af -- det var de fire, han havde truffet ude i
  Serritslev og et Par Stykker til. Clas tog ham i Armen og vilde have ham
  med, og Mikkel kunde ikke sige nej. De turede saa lidt omkring ud af en Bod
  og ind i en anden og fik at drikke hvert Sted. Mikkel havde god Vilje til
  at slaa sig løs som de andre, men han kunde ikke, fordi han saa, at Otte
  Iversen fremdeles var mørk og forstemt. Mikkel vidste endelig ogsaa, at
  Herrerne kun gav sig af med ham, fordi han morede dem.
  
  De kom over Højbroplads, og her stødte en spinkel gulhoset Svend til dem og
  fortalte noget, der syntes at gøre stort Indtryk -- de tog Fart allesammen
  op ad Gaden, og hele Flokken trak om Hjørnet til Hyskenstræde. Mikkel
  Thøgersen blev glemt. Han blev staaende lidt og saa sig om. Slottet laa
  mørkt og stille, intet rørte sig uden en Jolle, der laa og rokkede i Graven
  ved Bropælene. Taarnet derude stræbte roligt tilvejrs og saa sig ud med
  smaa rynkede Glugøjne. Mikkel mumlede et Par Vers af Vergil hen for sig --
  om den evige Nat og om den, der vaager.
  
  Gaa hjem nu? For at ligge og høre paa Ove Gabriels Snorken. Nej, Mikkel
  bøjede Hovedet og fulgte efter de andre. At de havde ladet ham staa,
  behøvede jo ikke at sige, at de ikke vilde have ham med længere.
  
  Der var Lys flere Steder i Hyskenstræde. Mikkel luskede forbi de lukkede
  Porte og mærkede den særegne Duft, som han kendte her, Duften af
  Bastmaatter og Muskat -- der foresvævede ham en Idé, om indiske Karavaner,
  Kamelgødning, Tørke.
  
  Ud fra Conrad Vincens' Bod lød Stemmer, og Døren stod aaben. Mikkel
  Thøgersen nærmede sig forsigtigt og kiggede ind, alle Herrerne stod rundt i
  Stuen -- det var let at se, at noget særligt var paa Færde. Mikkel kunde
  ikke faa sig til at gaa ind, men han listede tilside, saa han kunde se uden
  at blive bemærket. Og da opdagede han en Skikkelse henne ved Siden af den
  store Vægt, han kendte den unge sekstenaarige Junker, det var Kongens Søn
  Christiern. Mikkel for sammen og blev varm, han gik et Skridt tilbage, rørt
  og urolig. Og som han saa Prins Christiern der, glemte han ham aldrig
  siden. Han stod med Benene lidt fra hinanden, han var i hvidgrønne Hoser og
  røde Snabelsko, han stod med Brystet halvt til; over Skuldrene og ned paa
  Brystet laa en Guldkæde. I venstre Haand holdt han en Klase dyre Rosiner,
  af hvilke han nu og da nappede en med den højre Haand og spiste. Mikkel saa
  tydelig hans fine, glatte Mund: der var en zart Skygge om Hagen som af
  mørke Skægkim. Men især Øjnene forundrede Mikkel sig over, de var smaa og
  strammet en Kende op mod Tindingerne, men de skinnede stærkt. Prinsen havde
  et stort Baghoved, hans Hals var tyk og rund. Se nu vendte han Hovedet om
  mod den henrykt krybende Conrad Vincens og nikkede -- hans Haar var af en
  fyldig mørkerød Farve.
  
  Ak, ogsaa jeg er rødhaaret, tænkte Mikkel.
  
  Hvilken Alvor i det halvvoksne Ansigt -- nej, nu lo han og rynkede Øjnene
  -- Ligevægt! Besynderligt! Saaledes saa et Menneske ud.
  
  Mikkel stirrede og fik vaade Øjne, han sukkede ubevidst højt, mens han gav
  sig hen i Dyrkelse. Hvad der videre skete passede han nøje paa. Alle
  Herrerne bevægede sig med Anstand om Prinsen, alle stod i galant Position
  med Fødderne; saa gik en frem og fejede sine Baretfjer stilfuldt bagud ad
  Gulvet, saa talte en anden med smilende Tænder og bøjet forover. Store
  Bægere blev hævet formelt i Vejret og drukket ud paa Prinsens Velgaaende,
  og han nikkede ligedan til alle med Hagen ind mod Brystet. Conrad Vincens
  trippede i Feber og med Glorie om Hovedet.
  
  Men en var der, som bevægede sig frit om, en pukkelrygget Mandsling i
  spraglede Klæder. Naar nogen talte til ham, spjættede han sidelængs med det
  ene Ben og svarede rapt op som en Mops, der staar paa Bagbenene og bjæffer;
  Mikkel kunde se, at han stadig bulede sin højre Kind ud med Tungen, naar
  han havde sagt noget. En Gang lo de allesammen, selv Prinsen blottede
  Tænderne, og Dvergen bulede Kinden voldsomt ud -- da lo ogsaa Mikkel
  taknemlig for sig selv. Hvor Stemmerne lød opdragent derinde og afdæmpet.
  Der var tændt to store Ambralys. Helt længst tilbage i Stuen saa Mikkel
  Otte Iversen, han stod for sig selv men lod til at være i glad Stemning.
  Men Mikkel havde ikke meget tilovers for ham iøvrigt lige for Tiden.
  
  Længe stod Mikkel Thøgersen fortabt og mættede sig med Farverne derinde og
  Synet af de frie Herrer; der faldt en lille Straale Naade ud paa ham ogsaa,
  syntes han. Da der blev Opstandelse inde i Boden, som om de vilde gaa,
  skyndte Mikkel sig tilside. Han saa hele Selskabet sværme muntert ud paa
  Gaden og trække lige tværs over ind i den rige Martin Gälzes Bod. Da lagde
  Mikkel Mærke til Prins Christierns Gang.
  
  Mikkel drev endnu et Par Timer om i Byen. Langt over Midnat saa han sine
  tyske Bekendte en Gang til, just som de uden at bemærke ham bøjede ind i et
  berygtet Smug nede ved Stranden. Det var kendeligt paa deres Stemmer, at de
  var haardt forkomne af Svir nu. Otte Iversen var ikke mellem dem mere.
  
                                    *
  
  Næste Dag saa Københavns Borgere en Vogn ride med alle fire Hjul tværs over
  Mønningen af et højt Hus ud til Torvet. Der var nogen, der om Natten havde
  skilt den ad, slæbt Delene op paa Taget og samlet dem igen der. Inden
  Middag vidste hele Byen, at det var Prins Christiern, der havde været
  Mester for det.
  
  
  
  
  Drømmeren
  
  
  Det var langt op paa Dagen, da Mikkel Thøgersen vaagnede. Han laa noget
  inden han blev klar over sig selv, han havde drømt saa besynderligt, skønt
  han ikke huskede noget.
  
  Lyset faldt fra Taglugen lige ned i det elendige Kammer. Skønt Ove Gabriel
  for længe siden var gaaet paa Forelæsning, kunde Mikkel lugte ham, han trak
  med Væmmelse paa Næsen.
  
  Kunde der ske noget i Dag, var det værdt at staa op og byde sig fal for
  Skæbnen derude i Byen mellem Folk? Mikkel tænkte efter. Egentlig var der
  ikke hændet noget afgørende igaar, og dog følte han sine Oplevelser saa
  stærkt. Der var blevet rykket i ham, hvad det saa betød. Alle Værdier var
  gaaet endnu mere nedad, Mikkel følte, at han ikke kunde holde sin Stilling
  ud længere.
  
  Mikkel lagde sig op mod Væggen og grundede med Øjnene stift rettet frem for
  sig. Lidt efter krummede han Hovedet tilbage og lukkede Øjnene, han var
  kommen i Tanker om Susanna. Næsten i det samme mærkede han en hæftig
  gnavende Sult, han stod op og langede ud efter Klæderne.
  
  Mikkel havde ingenting, han levede som Spurvene, fægtede hver Dag hos Gud
  og Hvermand. Medens han drog sine røde, forhadte Læderbukser paa,
  overvejede han, hvor han skulde hen og tigge i Dag. Han bestemte sig til at
  søge udenfor Byen, hvor Folk ikke var alt for misbrugte af Studenter og
  andet Pak fra Byen.
  
  Det var en dejlig Majdag. Mikkel gik rask ud gennem Nørreport. Og saa saare
  han fik Markerne for Øje, blev han forvirret af Lyst, han kiggede næsten
  undselig op mod Himlen. Jorden gav Foraarsduft fra sig -- hvad var det han
  mindedes derved? -- den grønne Rug stod langt hen. Solen varmede velsignet.
  
  Mikkel marcherede frem ad Vejen og saa sig om til højre og venstre. Det var
  vist en Lykkedag, han følte sig let og vel tilmode.
  
  Ja, det var en Lykkedag. Mikkel gik lige paa og sad snart bredt bænket i en
  Landgaard ude ved Søerne, et lyst Sted, hvor man satte fulde Retter frem
  for ham uden Omsvøb og uden at helde gudsfrygtigt med Ørene. Manden
  skænkede fraadende Øl i Kruset til ham og følte sig oplivet ved hans Besøg.
  Her kom der nok ikke lærde Folk til daglig i Guds Navn, Mikkel skrev sig
  det bag Øret. Da han havde spist og drukket forsvarligt, havde den Dag nok
  i sin Plage for saa vidt -- Mikkel vandrede ind til Byen igen i Fred med
  sig selv. Han sugede sine Tænder og skottede op mod Skyerne, fulgte
  blinkende en Fugl med Øjnene og talte Latin til sin udødelige Sjæl.
  
  Pludselig blev Mikkel staaende og tænkte sig om -- mon han ikke netop i Dag
  skulde gøre det, _det_ han saa længe havde haft i Sinde, gaa løs paa Jens
  Andersen? Mikkel ventede sig Held af det, den store Magister var fra samme
  Egn som han selv. Jo i Dag skulde det være, nu vilde han vove det.
  
  Men straks, da Mikkel havde taget Beslutningen og sat sig i Gang, faldt
  hans Hoved, og han tabte Lysten. Under mange Tvivl naaede han ned i den
  Gade, hvor han vidste, Jens Andersen boede. Da han stod udenfor Døren, var
  alt hans Mod borte, men han var sat i Bevægelse nu og vilde have Ende paa
  det.
  
  Mikkel Thøgersen kom ind i en stor Stue, han skimtede Folianter paa Væggene
  . . . men der rejste Jens Andersen sig henne fra et Bord og kom hurtigt
  imod ham. Jens Andersen -- en lavstammet, bred Mand med en vældig Pande.
  Han var iført en Skindtrøje, Mikkel saa paa den lange barberede Mund, just
  som Jens Andersen begyndte at tale til ham. Stemmen var lav og klangløs,
  men Mikkel hørte, at han satte den ned, fordi det nu just nu var en som
  ham, han talte med -- hvad han vilde, hvad han hed, Jens Andersen havde
  ikke god Tid.
  
  Mikkel Thøgersen kom da frem med det. Om han kunde faa et godt Raad, han
  vilde gærne udenlands og studere . . . men som altid blev Mikkel hentaget,
  kørt hvingelsyg af de Iagttagelser, han gjorde -- han saa et langt, tyndt
  Krucifiks af simpelt Jærn hænge paa Væggen og kunde ikke lade være at tænke
  paa, om Jens Andersen mon ikke ved Lejlighed brugte det til at ave sine
  Hunde med. Han var desuden vant til, at Folk modtog ham med en vis
  Forbavselse, som »Storken«, det gjorde Jens Andersen ikke -- saadan en Mand
  var han altsaa. Men Mikkel savnede den ellers saa beklagelige Omstændighed
  nu. Og idet han talte om at rejse udenlands, stammede han hjælpeløs,
  svimmel ved Tanken om Rom og alt det der fuglefjærnt søndernede -- han var
  ellers en Smedesøn oppe fra Limfjordsegnen . . . der stod han saa fast.
  
  Ghm! Jens Andersen slog et Slag paa Gulvet med Hovedet lagt skævt til
  Siden, han var rap og kort i Vendingen som en Kræmmer. Mikkel skulede op og
  saa en svær Tyrehals, et tætklippet hvidligt Nakkehaar . . . og der borede
  Jens Andersen ham nu igen i Synet med de matte Øjne, Blikket var høfligt og
  ligegyldigt, men der var en Magt deri, som ligefrem rasede -- Mikkel søgte
  Redning ved at gaa under og se paa Mandens store bare Ansigt. Huden var
  farveløs og tæt uden en eneste Rynke. Sorte Tænder . . . det var nemt at
  se, at han var en Jyde. Mikkel kunde ikke taale hans Blik længere, han saa
  som fortryllet hen paa Reolerne, der løb rundt for ham.
  
  Et Kvarter efter stod Mikkel Thøgersen nede paa Gaden. Hvad var det saa,
  det var endt med? Jo Jens Andersen Beldenak havde hakket og snakket om
  Alverdens Ting, og tilsidst havde han gunstig _overhørt_ Mikkel! Mikkel
  havde svaret som i Søvne men var dog sluppen til at gøre god Rede for sin
  Lærdom. Et Vers af Horats havde han dog skanderet forkert, og Jens Andersen
  havde hugget i Luften med sin haarede Haand -- saadan, da da da da.
  
  Mikkel Thøgersen luskede afsted, vaad og krumrygget som en udsmidt Køter.
  
  Da han atter vovede sit beskæmmede Næb ud af Hætten for at se sig om,
  befandt han sig nede paa Højbroplads. Her var der som altid megen
  Bevægelse. Mikkel stod ved Hjørnet af en Port, han rynkede Ansigtet sammen,
  som om han anstrængte sig med at overveje. I Virkeligheden stod han halvt
  bevidstløs. Skam og Skuffelse laa haardt paa ham, og hans indre gigantiske
  Selvfølelse rørte sig som et farligt Dyr. Trods en Tankefuldhed, der fik
  ham til at staa musestille, iagttog han alt om sig, ja de stærke Farver
  paatrængte sig hans Syn med en saarende Klarhed -- en Kælling skreg med
  Sild -- hudløs, hudløs stod Mikkel Thøgersen der, skælvende som nylig
  slagtet Kød i den onde Luft.
  
  Hør, nu trompetede de ovre paa Slottet, det gik som en Torn over
  Hovedhuden.
  
  Mikkel skuttede sig og gik meget nedslaaet videre. Vindebroen lodes ned
  inde fra Slotsporten, og straks dundrede en Flok Ryttere ud paa Plankerne,
  lutter højfornemme Mænd. De bragede ud paa Gaden og bøjede i skarpt Trav om
  Hjørnet til Højbroplads, baade Heste og Ryttere laa hældet til Siden i
  Svinget. Hvor de hoppede latterligt i Sadlerne -- klik, klik. Sværdene
  dansede forrykt i Stropperne, og de kulørte Kapper slog Hurra i Luften.
  
  Mikkel forføjede sig op i Byen. Overalt Soldater, Hestespektakel. Selve
  Junker Slentz kom ridende gennem Gaden med sin Væbner bagved, han var i
  fuldeste Harnisk. Det storartede Jærnmenneske drejede Hjælmen til højre og
  venstre med en Kejsers Værdighed, Visiret var slaaet op, og de grusomme
  Knebelsbarter glittede i Solen. Hesten fnøs ud af Skaberaket, den var
  heller ikke billig.
  
  Mikkel drev Byen rundt og summede sig. Gade op og Gade ned. Alle Gaderne
  mundede til syvende og sidst ud mod Volden; indespærret var han i denne
  arme, skidne By, der var fedtet til med Fiskelim og Sildeskæl og begjort
  med Munke og Svin i alle Smøger. -- Han saa op mod Himlen for dog at føle
  Rummet frit. Luften var fugtig. Skyerne drev deroppe, Mikkel kom til at
  tænke paa det løse Vand og gik ned til Stranden igen.
  
  Vinden friskede, Bølgerne gik muntre og krappe. Ude over det blaa, urolige
  Sund fægtede Joller sig stundesløst frem og stod paa Enden og havde travlt.
  
  Og pludselig gik der som en Taage fra Mikkels Øjne, han huskede sin Drøm.
  Han havde været paa det fjærne Hav, og der havde han set et forunderligt
  Syn. Ude i Kimmingen skinnede en straalende hvid Søjle, ikke mere end en
  Finger stor, men han forstod, hvor uhyre højt den maatte rage op, siden den
  var saa ufatteligt langt borte. Den stod mod Himlen som en snehvid Top af
  Sølv og lyste. Og en kvart Himmel fra den øjnedes en lav glasblaa Kuppel,
  som maatte være flere Mile i Udstrækning, hvis man kom nær til den. Medens
  Mikkel stirrede ud efter Synet fra det tomme vandrende Hav, forekom det
  ham, at der maatte gaa en stor Flod fra Havet ind til Byen. Thi det var en
  By, og den laa paa den anden Side Jorden.
  
  Mikkel Thøgersen begav sig hjemad, han var ked af at leve mere den Dag. Han
  tog ikke Vejen gennem Pilestræde, vilde ikke gaa forbi Stakittet og stirre
  ind efter Susanna i Dag.
  
  Han lagde sig paa Sengen, da han kom hjem. Ove Gabriel var der ikke,
  sagtens gik han ude og sang for Dørene og vendte de rene Øjne i Hovedet.
  Mikkel laa et Par Timer paa sin Ryg, mange Tanker afløste hverandre. Henad
  Aften kom Ove Gabriel hjem med Posen fuld. Mikkel rejste sig uden et Ord og
  gik sin Vej.
  
  Da Mørket var falden paa, befandt Mikkel Thøgersen sig et Sted paa Vejen
  udenfor Vesterport. Han hørte en Rytter komme inde fra Byen i Galop. Og
  næppe havde han vendt sig for at se, hvem det var, naaede Rytteren ham. Det
  var Otte Iversen. I et Nu var han sprængt forbi. Han sad foroverbøjet i
  Sadlen og jog ud ad Landet til. Mikkel stirrede efter ham og hørte, hvor
  Hesten gav sig ud af Halsen i Firspringet, Jord og Sten sprøjtede fra dens
  Hove.
  
  Rundt om duftede det grønne Korn. Aftenen var ganske stille. Frøerne sang
  og sang i uendelige Drømme.
  
  Da Mikkel en Time efter gik ind mod Nørreport, hørte han igen det vilde
  Hovslag bag ved sig. Han traadte tilside og saa Otte Iversen komme forbi i
  fuldt Firspring igen og sprænge ind mod Byen.
  
  Nogle Dage efter blev Mikkel Thøgersen, ogsaa kaldet »Storken«, pludselig
  og uden Varsel relegeret fra Københavns Universitet. Det kom ham dog ikke
  helt uventet, han havde forsømt sine Pligter ved Gudstjenesten i længere
  Tid. Samme Dag saa Ove Gabriel paa Mikkel som paa en anden læg Mand.
  
  Men Mikkel følte sig befriet trods en hemmelig ond Samvittighed. Det første
  han foretog sig var at lade sit Mundskæg staa. Mens den kommende Tid
  væltede Ulykker ind over ham, Nød, Forblindelse, Angst, lagde han sig
  virkelig ogsaa en ræverød Knebelsbart til, to frodige Koste, en ved hver
  Mundvig, der haardnakket groede lige nedad.
  
  
  
  
  Foraars Smærte
  
  
  Alt hvad Mikkel Thøgersen vidste om Susanna var, at hun hørte til i Huset
  hos den gamle Jøde Mendel Speyer; kanske var hun hans Datter. Navnet havde
  været ham bekendt, længe førend han opdagede hende derinde i Haven, det
  stod tit og ofte malet med Kridt paa Husstolperne tilligemed sjofle
  Figurer. Navnet og Tegnet blev slettet ud, kom igen og blev slettet ud
  ligesaa rask. Mikkel saa en Dag den gamle Jøde komme hjem, og før han gik
  ind ad sin Dør, lod han Øjnene løbe over Hjørnet af Huset -- den Gang var
  der dog ingenting.
  
  Susanna hed hun. Mikkel havde kun set hende tydeligt to Gange. Sidenefter
  turde han ikke opholde sig saa længe oftere. Han plejede at gaa gennem
  Strædet som den, der skal igennem og passer sit. Naar han da var ud for
  Stakittet, saa han som uforvarende derind, og undertiden fik han et Glimt
  at se af Susanna. Hun plejede at gaa ude i de tilgroede Gange ved Middags-
  og Aftenstid.
  
  Haven var fuld af Ukrudt, høje Skarntyder og vildtvoksende Peberrod; de
  ældgamle Abildtræer hældede Stammerne tilhøjre og venstre. I Hjørnet ud mod
  Gaden stod en mægtig Hyld, tæt som et Tag, Mikkel havde en Anelse om, at
  den dannede et Lysthus ind mod Haven, og at Susanna undertiden opholdt sig
  der. Han havde hørt det pusle derinde bag Løvet. Maaske sad Susanna gemt
  derinde og kiggede ud -- Mikkel holdt ikke rigtig af det Træ. Og dog drog
  det ham til sig, fordi han tænkte sig hende der.
  
  Om Aftenen, naar Mikkel gik forbi, saa han Lys oppe i et lille Vindue i
  Gavlen ud til Haven. Om Natten var Lyset slukket, Mikkel gik forbi og saa
  derop.
  
  Et Stykke skraas overfor Mendel Speyers Hus laa St. Clara Kloster, og her
  var der et mørkt Hjørne, som Mikkel fandt det lykkeligt at staa ret op og
  ned i om Aftenen og Natten. Han kunde øjne Vinduet derfra.
  
  Og her stod han Pintsedags Aften sent, da der var kommen Ro i Byen. For
  Byen havde været af Lave. Da Solen stod op, var Gildet begyndt, hele Byen
  havde fejret Pintse med Dans, Klang, Drukkenskab og Musik. Ude i Haverne
  nordenfor Byen stod Majstængerne saa tykt som en Skov, hvert eneste saligt
  Menneske sværmede deromkring, det gik skummelt til med Drik og Fortæring.
  De tyske Soldater havde slaaet sig løs, det kan være, de havde yppet
  Livsaanderne, før de skulde i Krigen.
  
  Mikkel Thøgersen havde vovet sig ud i den glade Strøm, men han var straks
  bleven Aarsag til jublende Opløb. Drengene kendte ham, og nu havde han
  tilmed lagt Kappen og Hætten, hans røde Ben var synlige i hele deres
  æventyrlige Længde. De gjorde ham til Genstand for Kultus, Ungdommen, de
  dansede om ham og sang en taknemlig Vise. Mikkel skrævede afvejen og gemte
  sig bort inde paa St. Nicolaj Kirkegaard. Her laa han det meste af Dagen i
  en tæt frodig Krog mellem Gravene og lod Solen skinne paa sig. Der var
  stille rundt om, Fuglene pippede, og Fluerne fløj hid og did. En Glente
  kastede sig ud fra en Glug højt oppe i Taarnet og rejste væk ud i Landet.
  Mikkel laa ørkesløs paa Ryggen og sank dybt ned i Græsset og Ukrudtet. Han
  rev Stænglerne over paa en Plante, der stod ved hans Hoved, og saa, at der
  var gul Saft i den, han stak friske Spirer i Munden og tyggede paa, rullede
  Græsstraa sammen i Fingrene, og Tiden forvandtes. Byen levede rundtom, af
  og til klang høje Glædesraab langt borte.
  
  Da det endelig blev mørkt, listede Mikkel ud af Byen og bjærgede sig et
  Maaltid Mad i en enfoldig Bondegaard. For hver Bid, han sank, var han klar
  over, at han bedrog, siden han nu ikke læste længere.
  
  -- Og nu stod han her i den stille, svale Nat. Byen var kommen til Ro, og
  Mikkel vaagede som det dybe Sus, der bliver i Ørene, naar al anden Lyd er
  forstummet. Natten var fuld af Duft fra de duggede Haver. Det var meget
  lyst, Maanen var ved at komme, det lysnede i Øst over Haverne.
  
  Der kom nogen oppe i Gaden. Mikkel hørte Skridtene nærme sig, han troede
  først, det var Vægteren. Men snart skelnede han Sporeklirren. Mikkel vilde
  ikke ses saa nær ved Mendels Hus, han traadte ud af Skyggen og slentrede
  ned ad Gaden. Omtrent ved Østergade blev han indhentet af ham bagved;
  pludselig blev Skridtene hurtigere, og Mikkel fik et Haandslag paa
  Skuldren. Han vendte sig og saa til sin Forundring, at det var Otte
  Iversen. Saa kendte han ham alligevel; hvad mon nu?
  
  Godaften sagde den unge Junker dæmpet og med venlig Fortrolighed -- er det
  ikke Mikkel Thøgersen?
  
  Jo, det var det.
  
  Vi var sammen derude i Serritslev forleden. Og jeg har jo ogsaa truffet Dem
  siden. De spaserer en Aftentur, ja. Vejret er dejligt. Jeg ved ikke . . .
  
  Han talte sløret og med en egen Mildhed, som havde han været længe alene,
  han blev staaende og bøjede sig en Smule forlegen; det svage Nattelys
  strejfede Knappen paa hans Dolk.
  
  Ja, det er snart for godt Vejr at sove i, sagde Mikkel.
  
  De kunde . . . naar De alligevel gaar ude -- skal vi følges ad en Tur?
  
  Det havde Mikkel ikke noget imod, og de gik ad Østergade ind gennem Byen.
  
  Jeg kender jo ikke nogen videre her i Byen, vedblev Otte Iversen -- af
  danske at være.
  
  Aa, nej. Mikkel mente, det kunde have sin Rimelighed. Han tav, og de
  fulgtes ad helt op til Frue Kirke uden at sige noget.
  
  Hm! Otte Iversen rømmede sig. Har De ikke Lyst til at følge med hjem, hvor
  jeg bor og drikke et Bæger Vin? Han talte i en anden Tone nu, koldere og
  som det lod mismodigt.
  
  Mikkel saa ingen Grund til at sige nej, og de gik hen et Sted i Vestergade,
  hvor Otte Iversen laa i Kvarter. Huset var lukket.
  
  Vi kan ikke komme ind uden at banke dem op, sagde Otte Iversen henvendt til
  sig selv. Men jeg har en Kande Mjød ude hos Hesten.
  
  De gik over den maanelyse Gaard og kom til et stort Skur med Halvtag. Otte
  Iversen stødte Døren op. Det er mig, sagde han, da en Karl sprang op fra
  sit Halmleje. Tænd os et Lys.
  
  Karlen skævede til Mikkel, da han havde tændt Lys. Det var et stort
  Staldrum, men der stod kun en eneste Hest i et af Spiltovene. Otte Iversen
  gik op og klappede den og puslede lidt ved den.
  
  Læg du dig kun igen, sagde han til Karlen. Han rakte hen i en Krog og fandt
  en lang Træstob frem, klappede Laaget op og kiggede i den.
  
  Jeg opholder mig for Resten mest herude ved min Hest . . . vi kan vel godt
  sætte os paa Truget her? Der er en Slurk endnu, det er den brede Ende af
  Kanden, der er tilbage. Værsaagod!
  
  Mikkel drak, og den stærke Mjød smagte forførende godt, den løb ud i ham,
  han blev øjeblikkelig varm. Otte Iversen drak en lang Slurk efter ham. Saa
  sad de der Side om Side paa Truget. Karlen, der havde smidt sig i Halmen
  igen, sov allerede dybt. Hesten nippede op i Hækken og tyggede saa stille.
  Lysestumpen brændte i sin Klemme paa Væggen. Dødsstille var der rundt om,
  Gaarden laa hvid som af nyfalden Sne udenfor Døren i Maaneskinnet. Det var
  over Midnat.
  
  Mikkel listede sig til at se paa Otte Iversen, han blev mere og mere
  underlig ved ham. Men der var ikke andet at spore paa hans Ansigt end
  pinlig Fortænkthed, han kneb Munden sammen og stirrede ned for sig.
  
  Her er meget lummert, for Otte Iversen endelig op, skal vi gaa udenfor
  igen. Men lad os drikke ud først.
  
  De tømte Kanden og gik. Otte Iversen skød Døren til. Lidt efter var de ude
  ved Bymurene, de bøjede tilhøjre og blev ved at gaa langs med dem,
  fremdeles tavse.
  
  Men Otte Iversen kunde ikke blive ved at tie. Aajaja! udbrød han spøgende,
  og Mikkel saa ham vende sit smilende Ansigt op i Maanelyset -- her gaar vi
  i det skønne Majvejr; om fjorten Dage er man maaske færdig med alting,
  baade Maaneskin og alting.
  
  Mikkel saa forbavset paa den unge Soldat, der var stanset med et Sæt, som
  om en Skælven havde overfaldet ham.
  
  Tror De, jeg er bange for Krigen, vi skal i? sagde Otte Iversen og gik igen
  -- det tror De vist ikke. Men sig mig . . . ja De er maaske endogsaa gift
  -- eller er De forlovet?
  
  E -- nej, sagde Mikkel næsten skrækslagen og virrede med Hovedet
  
  Kunde De da forestille Dem, De var forlovet og skulde afsted? Jeg er
  forlovet. Jeg er rejst fra en Pige, og før jeg tog afsted, lovede hun mig
  at vente paa mig, om det saa varede aldrig saa længe.
  
  Mikkel turde ikke røre sig, saa ilde tilmode blev han over Otte Iversens
  Forlegenhed og den Bespændthed, han aabenbart pintes af.
  
  Hun hedder Ane Mette, sagde Otte Iversen noget efter ganske sagte.
  
  De gik videre i Tavshed. Men da Otte Iversen talte igen, var hans Stemme
  varm og svag. Det var fordi han havde faaet sagt Navnet før.
  
  Jeg er oppe fra Jylland, fra en lille Herregaard ved Limfjorden. Han
  hostede uroligt og ventede, til Stemmen var sikker igen. Min Fader er død
  for mange Aar siden, min Moder har Gaarden. -- Han tøvede, betænkte sig
  tydeligt nok paa at fortsætte.
  
  Mikkel syntes, han burde give sig tilkende. Men hvorfor skulde han saa
  endelig det? Han sparede før Otte Iversen for Ærgrelse ved at lade være.
  Mikkel tav.
  
  De kom forbi Nørreport. Vagten spankede op og ned med Hellebarden i Armen,
  han stod stille og spejdede mistænksom efter de to Nattevandrere.
  
  Jeg har kendt . . . vi har kendt hinanden i over fem Aar, sagde Otte
  Iversen, lige fra jeg var Dreng. Min Moder vidste ikke noget om det. Det
  gik saa underlig til. Jeg holdt meget af at ligge og sejle i Aaen i en
  lille Baad, jeg havde, og paa den Maade kom jeg helt ned til Stranden. Hun
  bor i et Hus dernede ved Fjorden, hendes Fader er Fisker. Der var det jeg
  saa hende første Gang. Hun var fjorten Aar og næsten voksen; saa saa jeg
  hende flere Gange siden. Og saa hændte det, at vi laa og medede Fisk i
  Aamundingen en Gang -- jeg kunde godt faa hende med ud i Baaden en Tur,
  naar jeg kom derned.
  
  Otte Iversen tav lidt og hentede Vejret. Mikkel kendte Fiskeren særdeles
  godt, det var jo Jens Sivertsen. Ane Mette havde han set næsten daglig, men
  som lille Pige. Da havde hun gult Haar og var rød og hvid som alle
  Smaabørn. Men . . . men hvordan hang alt det sammen?
  
  Saa lige med ét, da vi ser os om, er vi drevet fra Land! fortalte Otte
  Iversen videre i betydelig Sindsbevægelse. Jeg havde nok mærket, at det
  blev dybt, men aldrig tænkt over det, vi laa jo og kiggede ned i Vandet. Vi
  var dreven fra Land. Jeg farer til med Stagen, der var til Baaden, og vil
  støde den i Bunden for at komme ind -- saa kan den ikke naa!
  
  Otte nikkede nervøst.
  
  Det var Fralandsvind. Og der var ingen at øjne -- Jens Sivertsen, Fiskeren,
  bor længere oppe, og hjemme var han jo heller ikke. Hvad skulde vi gøre, vi
  var saa bange først, at vi ikke kunde sige et Ord, ikke en Gang raabe om
  Hjælp. Men da jeg saa, at Baaden blev ved at drive udad, og der blev langt
  til Land, skreg jeg saa længe jeg kunde, vi gav os begge to til at græde og
  klage os. Baaden hældede og skvulpede, fordi vi _sprang_, saa fortvivlede
  vi var. Det er et Under, at vi ikke fik den væltet og kom i Vandet -- jeg
  kunde ikke svømme den Gang; min Fader døde, mens jeg var lille, saa jeg har
  lært alting sent. Naa tilsidst blev vi jo trætte af at skrige og faa Krampe
  -- ret kloge var vi jo ikke den Gang i det hele taget -- vi satte os ned
  hver paa sin Toft og græd og græd. En Gang imellem, naar vi saa op, og
  Landet var bleven mindre for os, tog vi paa Veje igen, saa længe til vi
  blev stakaandede og trætte. Det var en forfærdelig Fare. Vi faldt vist i
  Søvn i Baaden en Gang imellem, saa meget vi græd. Nok er det, vi blev ved
  at drive væk. Men tilsidst naaede vi jo over til Salling paa den anden
  Side.
  
  Otte Iversen aandede dybt ud.
  
  Samme Dag satte en Fisker os over igen. Saa gik der endda fire Aar, før vi
  gav hinanden vor Tro. Det var nu i Foraaret. Men vi er jo bleven voksne
  begge to nu for længe siden.
  
  Han tav. De var kommen til et aabent maanebelyst Sted foran Muren. Otte
  Iversen pegede paa en Sten -- skal vi sætte os lidt?
  
  De satte sig. Der var mere, Otte Iversen skulde have sagt, han sad i
  Tanker. Mikkel vidste ikke noget at bemærke, han saa, hvor raadvild Hr.
  Otte sad og borede med en Finger i en af Slidserne paa Knæet. Der er ingen
  Forskel paa ham og mig, tænkte Mikkel, vi har det ens begge to, Gudbedre,
  og vi er ens.
  
  Men jeg maa ikke faa hende, sagde Otte noget efter, dybt nedslaaet,
  eftertænksomt, stædigt. Min Moder sætter sig imod det, fordi det er under
  min Stand. Jeg kan ikke faa Gaarden, hvis jeg gør det. Saa hørte jeg, at
  Kongen lavede til Krig. Og om jeg saa skulde begynde allernederst, der var
  en Udvej.
  
  Otte Iversen havde nu sagt, hvad han _kunde_ sige. Resten, Menneskets
  fortærende Længsel efter den Pige, hvis Navn han næppe formaaede at udtale,
  hans Blods Sygdom, fattede Mikkel gennem Sympati.
  
  Hvem ved, hvad Lykken kan have til en, sagde Otte Iversen i en træt Tone.
  Han hældede sig forover med de sammenlagte Hænder mellem Knæene.
  
  Gaarden er gammel og forfalden, vedblev han rusten i Mælet. Der er ingen
  Skik paa nogenting. Han for gysende sammen og gabede højt. Skal vi gaa!
  
  De gik. Maanen var blegnet paa Himlen, Solen vilde til at komme. Der
  begyndte at lægge sig en tynd, rosenrød Taage over Byen før Gryet. Mikkel
  kunde mærke paa Otte Iversen, at han fortrød sin Meddelsomhed nu. Han sagde
  snart Farvel og gik.
  
  Mikkel havde ingen Steder at gaa hen. Han lagde sig ind i Krogen paa
  Kirkegaarden, det var lyst nok. Just som Solen brød ind over Byen, sovnede
  han hen.
  
  
  
  
  Mikkel synker
  
  
  Graveren kom op paa Kirkegaarden ved Middagstid og saa det lange
  ubevægelige Legeme derhenne i Ukrudtet. Han gik derhen i den Tro, at det
  var en død; men Manden sov kun, Øjenlaagene zitrede lige mod Solen.
  
  Mikkel drømte, at han steg op ad et stort stejlt Bjærg, han vadede alendybt
  i den løse Sne. Men da han var kommen næsten op paa Toppen, satte han sig
  ned, nu kunde han ikke mere. Højt over hans Hoved gik Stien skraat ned til
  venstre; for at komme blot dette Stykke højere op, maatte han en lang
  Omvej, helt rundt om Bjærget. Han havde opgivet det, han sad plantet med
  begge Benene i Sneen, og det var forbi. Stien ovenover ham stod i en Brand
  af Snefog, al Bjærgets frostfine Sne var oprørt til Bunden. Ned langs Stien
  kom en lang Række unge Piger i sorte Kaaber, og mens de under megen grusom
  Munterhed fægtede sig frem i de stejlende Snehvirvler, fløj Kaaberne nu og
  da tilside, deres Legemer var ganske skoldrøde af Kulde. De blev ved at
  komme ned fra Bjærget i en uendelig lang Række, nogle smilede, andre lo.
  Alle lignede de Susanna, og dog var ingen af dem hende.
  
  Da Mikkel vaagnede hen paa Eftermiddagen, huskede han Drømmen tydeligt og
  foruroligedes af den. Det bares ham for, at han aldrig skulde komme Susanna
  nærmere, skønt han følte, at hun var hans Skæbne. Mig vil det nok gaa galt,
  tænkte han fuld af bange Anelser. Der hang Ulykke over ham, og dog havde
  han spaaet sig selv større Lyksalighed end de fleste andre Mennesker. Og
  pludselig faldt det paa ham som et dunkelt sørgeligt Fremsyn, at han vilde
  komme til at dø for egen Haand.
  
                                    *
  
  Ikke langt fra Stejlebakken udenfor Vesterport laa Rakkerkulen. Nu i
  Sommertiden stod den mestenstid fuld af Taage, saa at man ikke kunde se
  Aadslerne dernede. Ved den Kant, der laa nærmest Vejen, havde Rakkeren
  rejst en Stage med Hovedskallen af en Hest for at vise Folk fra at falde
  derned. Mikkel gik tit forbi -- han opholdt sig helst paa Kirkegaarden
  eller ved Retterstedet, hvor han kunde være i Fred for Folk. Lidt efter
  lidt kom Mikkel til at føle en besynderlig Venlighed for Hestehovedet der
  paa Stagen; det var, som vidste han noget tilfælles med det døde, afmægtige
  Hovedben. Kraniet gabede vidt som en stadig, lydløs Vrinsken fra Helvede,
  Øjenhulerne gloede. Tændernes Blottelse manede om den evige Varme hos Satan
  -- selv Næsen vilde den stikke med i sin benede Ondskab. Men Mikkel var
  hemmelig til Vens med den.
  
  En Aften traf Mikkel Rakkeren ifærd med at flaa en selvdød Helmis. Han gav
  sig i Snak med ham, men Jerck vilde længe ikke tage Notits af ham. Det var
  en ordknap Mand, Jerck. Et lille Stykke henne havde han sin Hytte. Men den
  Aften spiste Mikkel Hestekød ved Rakkerens Bord. Siden sluttede han sig til
  ham en sjælden Gang og hjalp ham ved Bestillingen. Natmanden havde en vis
  indesluttet Forstandighed i sit Væsen, Mikkel regnede ham for sin Ven.
  
  En Dag, da de flaaede Skindet af en Hest, blev Mikkel siddende længe med
  Kniven i Haanden i dybe Tanker.
  
  Han var kommen til at huske den Gang, Anders Graas Hest blev syg og kunde
  ikke leve -- derhjemme paa Egnen. Anders Graa undte sig selv at aflive den,
  han skød den en Armbrøstbolt i Stjærnen, og i samme Nu hug den Tænderne i
  Sneen. Jorden tog Hovedet først, og saa drev Kroppen bagefter, idet
  Stivelsen gik af Haserne. Ja . . . ja Jorden ved nok Besked, skønt den tier
  stille. Vi har vor Forlov en Tid, og jo gladere vi er, des hellere hopper
  vi paa den. Men alle Væsner er skabt i Strid med Naturen, paa Trods af
  Tyngden; Mennesket har endog rejst Forparten fra Jorden og snydt Tyngden
  for et Par Ben. Gud feder de levende, for at de skal falde des alvorligere
  til Jorden, thi Gud og Satan er en og samme Person. Men Jorden . . .
  
  Mikkel saa et hjælpeløst Spædbarn ligge under sig paa Jorden, tænkte sig
  det saa grant. Det ligger paa Ryggen som et Foster med Lemmerne foldet
  sammen. Men det vokser for hans Øjne -- saa hurtigt, at han ikke kan følge
  alle Enkeltheder paa en Gang. Nu er det et Par aabne fornuftige Øjne, der
  ser op paa ham, Armene ligger hvide og fine langs Siden; se hvor lange
  Benene er bleven. Nu skygges Ansigtet af Sorger, der flyver Smil over
  Trækkene, sød Grumhed, Angst, Raadvildhed. Hænderne er allerede store og
  brune. Bedst som han ser fra Tæerne op til Hovedet, svinger Skægget sig som
  en mørk Drive om Underansigtet, Panden hvælves af Smærte. Det er en moden
  Mand nu, han ligger stille et Øjeblik kun optagen af sit Indre. Og da er
  han allerede gammel. Skægget graaner, Haaret gaar ud. Knæene rager spidse i
  Vejret. Alt er Rynker, Kødet visner under Huden -- og pludselig springer
  den sorte Ramme ud om Alderens Ynk -- et Glimt af de gule Ben, og Laaget
  gror sammen under en Regn af Jord.
  
  O, Jorden henter sine, den hvirvler dem omkuld og strækker dem endelangs
  paa sin Skal. Faa kun Hul et Sted paa dig, og dine Sideben skal svuppe mod
  Jorden, du skal smække mod Grunden som en Stolpe, hvis Rod er raadnet hen.
  
  . . . Da Anders Graa havde skudt Hesten, fik Rakkeren den til Behandling.
  Han slagtede og parterede den ude i Sneen, Mikkel stod og saa til.
  
  Det var en tidlig maaneklar Frostmorgen. Sneen laa milevidt i det
  aandeagtigt svage Kertelys fra Vest, langt op over Bakkerne laa den hvid
  som Spindel, ingen kunde se, hvad der var hvidt Skær og hvad der var
  snebegravet Land. Det var saa koldt, at Sneen knirkede højt under Fødderne,
  Kulden ætsede ved Fingrene som en dryppende Syre. Men gennem Engen krøb
  Aaen aaben og sort, ulægeligt levende midt gennem den ihjelfrosne Eng.
  
  Rakkeren vred Anders Graas Hest om paa Ryggen og begyndte at aabne den.
  Blodet laa i en stor brun Pøl, der smeltede sig ned i Sneen, den blegrøde
  Fraade frøs snart til Is. For hvert Snit af Kniven vældede en Farve ud af
  den dampende Hestekrop, Kødet spillede i dejlige blaa og røde Farver. Og se
  Trævlerne blev ved at røre sig, fare sammen og skælve mod Frostluften, de
  overskaarne Muskler krympede sig som Orme i den svirpende Ild. Det lange
  Luftrør kom for en Dag, Kindtænderne laa synlige som fire Linjer mystiske
  Bogstaver. Der kom en fin lyserød Hinde frem, den var mønstret med
  mangfoldige blaa Aarer som et flodrigt Land set højt oppe fra. Da Brystet
  blev aabnet, var der ligesom en Hule; store hvidblaa Hinder hang ned, brunt
  og sort Blod kom ud af Smaahuller i de aarede Vægge, det gule Fedt stod fra
  Loft til Gulv i langelige og drivende Klaser. Leveren var mere brun end alt
  andet brunt i Verden, Milten kom tilsyne blaa og skimlet som Natten og
  Mælkevejen. Og der var mange flere skære Farver, blaa og grønne Indvolde,
  teglstensrøde og okkergule Dele.
  
  Alle Østerlands frodige, raa Farver; gult som Ægyptens Sand, turkisblaat
  som Himlen over Evfrat og Tigris; alle Orientens og Indiens ublu Farver
  blomstrede ud midt i Sneen under Rakkerens skidne Kniv.
  
  
  
  
  Otte Iversens Fald
  
  
  København blev mere og mere opfyldt af Mennesker, alt som Varmen tog til.
  Lensmændene var kommen med deres Folk og laa i Kvarter rundt om, de
  indkaldte Bønder kom i store Flokke til Byen hver Dag, Byen svedte af
  Forberedelser til Krigen. Saaledes stod Sagerne tilfældigvis -- uden stor
  indre Nødvendighed -- hver voksende Sommer bragte i Følge sin Natur Uro og
  Sammenpakning med sig. Ved det Lag Rugen dræer, sidder Bønderne hvert Aar
  paa Trappestenene i København, flokkevis, og hver Mand sidder skinsygt paa
  sin Madpose. Store Melmader fra Ringstedegnen eller fra Himmelbjærget
  kommer for en Dag helt vinde og skæve af at være gemt saa længe, spegede
  Flyndre fra Blaavandshuk fortæres i Naboskab med Røgelaar fra Hedeegnene.
  Ryttere, Tyskere, Junkere sværmer paa Gaderne fra Morgen til Aften -- det
  er Juni Maaned, den Tid, da man stimler, Skibene ligger rede, Kongen
  indtager Sverig hvert Aar paa denne Tid.
  
  Dagen før Hærens Afrejse i Mørkningen -- Mikkel Thøgersen bukkede sig efter
  et Flæskesvær, der var bleven smidt paa Gaden; længere henne fandt han
  Skindet af en Blodpølse. Han var paa Vejen ind i Byen i et vist Ærinde, han
  bar en Seddel paa Brystet, som han havde skrevet i Morges.
  
  Just som Mikkel kom forbi en høj Trappe, fik han et susende Ræk over Nakken
  med en Kæp -- det var en velklædt Mand, der stod oppe udenfor sin Dør og
  trak Aftenluft. Mikkel var kommen ham for nær. Et Par vrede Ord fulgte med.
  Nu, Mikkel skuttede sig, Slaget havde ramt ham paa det ømme af Rygbenet.
  Han gik et Par Skridt -- det var maaske et godt Varsel for det, han havde i
  Sinde. Men pludselig vendte han om, greb Manden deroppe i Foden og rev ham
  voldsomt ned, saa han kom til at hænge i Skrævet paa en Stavre af
  Rækværket, gav et højt Skrig og besvimede. Mikkel tog tilbens om et Hjørne.
  
  Ah -- sa . . . se til ham! lød det fra den anden Side Gaden -- da skal! --
  høje Raab. Mikkel blev skarp forfulgt, men han løb og løb, og han stansede
  ikke, før han med et Hop var over Diget og inde paa Kirkegaarden. Her lagde
  han sig forpustet i Leje mellem Gravene.
  
  Det var ikke videre mørkt endnu, Mikkel tænkte foreløbig kun paa det
  Pølseskind, han havde fundet, han tog det frem og gjorde sig tilgode med
  det. Mikkel havde ikke før været paa Kirkegaarden i Mørke, det var om
  Dagen, han sov der. Han blev aarvaagen, efterhaands som Mørket tiltog, han
  saa sig om og begyndte snart at skælve af Ophidselse -- rask lagde han sig
  ned og stak Hovedet i Ly af det høje Græs.
  
  Da han havde ligget noget, hørte han en knistende Lyd -- nu stod Satan
  bøjet over ham og lo. Mikkel saa vildt i Vejret, der var ingenting.
  
  Kirken ragede sort og usalig op mod Himlen, utydelig som en Klump fortættet
  Mørke. Mikkel rystede af Rædsel, han satte sig op og paakaldte ufrivilligt
  den Onde, han bandede rasende -- i hede Helvedes Navn! Der laa Gravene
  tavse og mætte af Ondskab, Kors og Sten grinede med raa Fortrolighed i
  Mørket -- alt det ildesindede, der er usynligt og som triumferende lader
  være at vise sig, svævede i Nærheden og blæste efter Mikkel. Han bævede,
  han saa truende frem for sig og hviskede Satans Navn i sin Hede.
  
  Mikkel tvang sig til at se i en og samme Retning i længere Tid, fristet af
  sin Dødsangst til at blotte sig og give Helvede frit Spil bagved. Naar han
  nu vendte sig, stod der en led Abe lydløst groet op af Jorden -- han vendte
  sig bragt til det yderste af Banghed, men der var ingenting. Tænderne
  klaprede i hans Mund. Men den vilde komme, han vilde ligge under Dyret og
  værge sig forgæves. Ingen Forklaringer, ikke et Ord, men Dyret hæver sin
  laadne Haand op over hans Hoved, spiler to Fingre fra hinanden og sigter --
  Mikkel faar Tid til at tænke efter, om der dog ikke gives noget Middel mod
  denne hadefulde Magt, dette Fingerpar, der sigter paa hans Øjne -- Ah nej!
  Ah! Den Onde begraver begge de strakte Fingre i hans Øjne. Ah! Igen.
  Afmægtig sidder Mikkel paa sine Knæ og knejser op -- Ah! Den Lede begraver
  begge Fingre i hans Øjne.
  
  Længe æskede Mikkel de fejge Magter ud, kom an! -- og han var mere angst
  end den fortvivlede Spurv, der vil forsvare sin Unge foran Hundens Gab. Men
  Ondskaben om ham mente at tie ham ihjel. Alle Korsene stod mageligt stille
  som en Kapital af Skræk og Forbandelse, der er sat paa Rente og Renters
  Rente, selve den mørke Luft hvilede sit Indhold af giftig Spot om ham,
  Mørket gik bagfra og stak ham. Intet gav sig tilkende, den stille Grusomhed
  vilde ikke give ham Naadestødet.
  
  Ja ja, i Djævelens Skind og Ben, Mikkel lagde sig ned og svor at faa Ro paa
  sig. Han følte ind paa Brystet, om Seddelen var der. -- Men allerede nu
  havde Tvivlen faaet Overhaand. -- Mikkel var af Natur en Hedning; det
  eneste, han og hans Slægt i Grunden havde nemmet af Religionen op gennem
  Tiden var Ederne -- mon det betød noget det hele?
  
  Men bange var han, knuget af Bævelse, han laa de Timer inden Midnat og blev
  febersyg af Skræk. Koldsveden sprak ud af ham, Draaberne faldt fra Haar til
  Haar paa hans Bryst, Skrækken slog sig løs i Maven paa ham, saa han paa
  Stedet maatte føje Naturen.
  
  Og Tiden krøb frem, det blev mørkere og mørkere. Stilheden tiltog. Alt
  forandredes umærkeligt og uigenkaldeligt som for én, der dør. Luften
  størknede ved den mindste Lyd. Rædselen sad i Luften med Ansigtet rakt
  forstenet frem og med vidtaaben Mund.
  
  Da de tolv Slag endelig rungede oppe i Taarnet, var Mikkel saa syg, at han
  døjede med at rejse sig. Han havde slaaet det hele hen, det var umuligt,
  der var ingen Fornuft i det. Men han vilde alligevel gøre det, skønt han
  ikke troede paa det længere. Og Mikkel listede hen til Kirkedøren med sin
  Pergamentstrimmel i Haanden, hvorpaa han havde skrevet Forsværgelsen. Han
  bøjede sig ned mod Nøglehullet -- og for straks tilbage, ramt af en kold
  Luftstraale under Øjet. Men uden at bie længere blæste han ind i
  Nøglehullet og bankede tre Gange med Knoen paa Døren, idet han nævnede alle
  den Ondes Titler og Grader.
  
  Satan hyttede sig, han kom ikke.
  
  Saa drog Mikkel et dybt, skamfuldt Suk og skruppede af.
  
                                  * * *
  
  Det hændte samme Dags Middag, at Otte Iversen gik gennem Pilestræde og fik
  Mendel Speyers Datter at se. Han var optagen af sine Tanker -- i Morgen
  skulde han afsted, Ane Mette, hvordan levede mon hun, Ane Mette med det
  dyrebare gule Haar? -- Da saa han Susanna. Han gik videre uden at fæstne
  sig derved.
  
  Om Aftenen sad Otte Iversen ude hos sin Hest. Hele hans Udrustning var i
  Orden, alt var rede. Hvad skulde han saa videre tage sig til; Hjærtet sad i
  hans Hals, rolig kunde han ikke være for Hjemve og Længsel. Det var
  allerede bleven sent, men hans Blod vilde ikke lægge sig.
  
  Han gik ud og strejfede i Gaderne, han kom gennem Pilestræde forbi Haven,
  hvor han havde set et Glimt af en ung, sorthaaret Pige. Og han ruskede
  vredt to Staver ud af Stakittet, brækkede ind og kom som en Hjort
  hovedkulds gennem Buskene ind i Gangen. Tilvenstre for ham lød et let
  Skrig, han hørte nogen flygte, en Kjoles bløde Bulder, da sprang han til
  over Græs og Ukrudt, sporede mere end han saa, smuttede om et Træ og
  fangede hende.
  
  Han slap øjeblikkeligt igen og lod Armene synke. De stod lidt foran
  hinanden, han kunde ikke se hende tydeligt, men han hørte hende aande
  hurtigt. En Kvist, der var bleven trykket ned, slap og gled op over Ottes
  Ansigt med laadne kølige Blade.
  
  Pludselig gjorde hun en hastig Bevægelse som for at undvige.
  
  Nej, stammede Otte sygeligt bønfaldende, han rakte i en Fart begge Arme ud,
  en paa hver Side af hende.
  
  Hvad, hvad . . .? hviskede hun hæst. Dirrede hun, strakte hun sig paa
  Taaspidserne -- Otte saa hende og kunde dog ikke skelne hende i Mørket
  under Træet. Da lagde han sin højre Haand i hendes Haar, der var koldt af
  Dug. Og han sukkede klagende. Tog saa Haanden til sig og spurgte sagte:
  
  Hvad hedder du?
  
  Susanna, svarede hun aandeløst hviskende. I samme Nu satte hun til Siden,
  tumlede mod Træet, rullede bag om det, og var borte. Buskene raslede
  stærkt, før de lukkede sig efter hende, og blev ved at nikke. Og endelig
  var alting stille.
  
  Otte Iversen saa op. Sommerhimlen hvælvede sig over Haven, de fromme
  Stjærner funklede. Gavlenes mørke Trekanter stod paa hver Side. Hun var
  borte! Otte gik langsomt, kvælende trang om Hjærtet ud mod Gaden igen. Hver
  Gang han rørte op i det dybe Græs med Foden, følte han en sval Lugt af
  Urter og Græs. Nej, Otte kunde ikke forlade Haven endnu. Han gik bag om
  Buskene ad Gangen og kom til et Hyldetræ, som var hult ind mod Haven.
  
  Der havde hun gemt sig inde. Otte fandt hende, idet han famlede sig frem
  med udstrakte Arme, hans Hænder stødte mod hendes Haar. Hun gav ikke en Lyd
  men trak Hovedet helt ned i Skuldrene, hun rystede. Otte lagde sig paa Knæ
  og vilde omfavne hende, men hun trykkede sig haardnakket ind i det tætte
  Greneværk, Otte flyttede sig efter hende paa Knæene og stødte mod Kanten af
  et Bord, der var derinde.
  
  Susanna, hviskede han. Susanna. Han gentog Navnet og var bleven roligere.
  Hun sprang hurtigt op. Men han holdt hende fast med begge Armene om hendes
  Kjole og Knæ.
  
  Hvem er du? spurgte hun bævende.
  
  I Stedet for at svare lo han dæmpet, fortabt, han mærkede Varmen fra hendes
  Legeme; hendes Kjole var ru og grov at føle paa, men han blev lykkelig i
  begge sine Hænder derved. I sin Glæde rakte han Armene op om hendes Liv og
  tvang hende i Knæ foran sig, han fattede hende varsomt om Haaret og de hede
  Kinder og vilde dreje hendes Ansigt om til sig. Han fik det ogsaa vendt --
  da narrede hun ham og snoede rask Ansigtet den anden Vej. Otte tvang igen
  hendes runde modstræbende Hoved om -- da gav hun uventet efter og fik
  Ansigtet gemt til den modsatte Side.
  
  Nej -- nej, hviskede Otte henrykt, han kom i sin gode Ret, han brugte Magt
  og trak hende til sig, men hun stemmede baade Knæ og Albuer imod ham -- han
  rækkede Halsen og naaede til at kysse hende, inden hun vidste af det, han
  kyssede hende endnu en Gang og fik ikke andet end en lille haardtlukket
  Mund at smage -- men da strakte hun sig langsomt, godvilligt ud under ham,
  og han havde hende i hele hendes ydmyge Længde, smal og føjelig i sin Favn.
  Otte kyssede hende igen, og hendes Mund sprang ud som en Rose med mange
  svulmende Blade. Det løb ham harskt gennem Svælget, han hummede sig sky.
  Endnu engang kyssede han Susanna og mødte hendes Ild, og da blev han mod i
  Viljen, han hældede sig dybt forstemt ind mod Hyldetræets kolde Løv. Men
  Susanna lagde sit Hoved paa hans Bryst op under hans Hage.
  
  Saaledes sad de længe. Der var stille i Byen. Midnatsklokkerne faldt ind
  med dybe rungende Slag.
  
  Imorgen rejser vi, sagde Hr. Otte. Det var der ikke noget ulykkeligt i, og
  det kunde ikke være derfor, Otte løftede Susannas Hoved med dybe Suk.
  
  Sørger du over noget? spurgte Susanna.
  
  Hvad? Hans Stemme lød som en Klang. Ja, svarede han længe efter tonløst.
  Susanna bed og kyssede Knoerne paa hans Fingre.
  
  Otte hørte Skridt paa Gaden og lyttede skarpt et Øjeblik -- de holdt op, og
  han glemte dem igen.
  
  Men det var Mikkel Thøgersen, der nu stod udenfor Hyldetræet. Han var
  kommen og havde set Hullet i Stakittet. Og han blev staaende paa Stedet,
  til han hørte Kirkeklokken ramme Et ud over den sovende By. Da kom de to
  frem, og Mikkel kendte Otte Iversen. Han saa dem svøbe sig mellem Buskene
  ind i den øde Have, hvor gamle skæve Stammer stod i det duftende Vildnis,
  graanede Urvæsner, der rakte Grenene hid og did, som vidste de ikke,
  hvorhen de skulde pege i deres knoklede Livsvisdom.
  
  Otte kom op ad Stigen til Susannas lille Jomfrukammer, hun ledte ham ved
  Haanden. Her, hvor det frie Sommernatslys faldt ind ad Lugen, saa Otte,
  hvor hun var dejlig, mørk og hvid som Natten og Dagen, et Solbarn fra en
  Verden, han ikke kendte -- se hun var skinnende hvid og skygget af gylden
  Brunhed, som havde hun været helt solbrændt, før hun voksede til og blev
  hvid. Og hendes Blod var som Natten og Dagen, vildt og uskyldigt -- Otte
  bøjede sig blændet af hendes Glød, han skræmmedes ind i sig selv og
  mindedes Ane Mette. Men jo mere dødelig sorgfuld han blev, des rigere
  straalede Susannas Følelse, Fryd og Ængstelse, hun blev lyksalig ved denne
  lyssky Smærte, hun elskede ham, fordi han tav og havde Øjnene fulde af
  fremmed Fortvivlelse. Tre Gange lokkede hun ham, lysende af Ømhed, med sin
  gulbrunt skyggede Barm, og tre Gange veg han tilbage, som skulde han dø.
  Indtil han sønderknust og hemmeligt grædende tog hende i Favn.
  
  Vægteren sang nede paa Gaden -- vor Klokke er slagen fire! Langt borte
  blæstes der paa Trompet gennem det hvide Morgenstille. Da tumlede Otte
  Iversen afsted. Udenfor Haven løb han lige i Armene paa Vægteren og fik et
  Par gnavne, lysvaagne Ord i Ørene. Han skyndte sig bort. Det var en taaget
  Morgen. Hør, Hestehove skrabede paa Stenene i de lukkede Gaarde, nu
  begyndte de allesammen at gøre sig i Stand.
  
  Lidt Lys trængte hist og her ud gennem Dørsprækkerne, og der lød sagte
  Klirren af Vaaben, nu stod de inde midt paa Gulvet ved Lys og hægtede
  Harnisk paa . . . Otte Iversen løb tværs paa for at komme til sit Kvarter,
  han vilde til Verdens Ende straks paa Timen, lukt paa Hovedet ud i Slag og
  Spektakel -- han maatte syde ud af sit Hjærte, hvad han havde gjort,
  glemme, glemme. Medens han løb, klemte han uvilkaarligt Øjnene haardt i,
  fordi han blev ved at se hende, der havde taget saa flammende kærligt imod
  ham, han følte hendes Hænder endnu i sit Haar. O, hun havde trykket hans
  Hoved saa fast, saa fast mod sit Bryst -- og selv græd han i Smug ved
  hendes Hjærte . . . Otte sprang en Alen lige op i Luften ved Tanken som
  ramt af en Kugle. Han løb forstyrret gennem de morgentaagede Gader.
  
  I sin Blindhed løb Otte vildt og kom ind i en snæver Gyde, han gik
  langsommere og faldt til at lette sin Strubes Kval ved at græde lige frit
  op af Halsen. Han følte sig truet paa Livet af Pine og satte i Rend igen.
  Da saa han et smudsigt Lys i Taagen, det var fra en oplyst Rude i et lille
  fattigt Hus. Og ligesom et Barn falder paa at pille Kalk af Væggen i sin
  overvættes Graad og Sorg, gik Otte Iversen hen til Ruden og kiggede ind ad
  et lille, trekantet Hul, der var ved Rammen.
  
  Han saa en lav, uordentlig Stue. Lige for stod en Mand med Ryggen til lænet
  over en Stol, i Stolen sad en ung Kvinde, kun hendes lyserøde Ærmer og
  Hænderne var synlige. De to Skikkelser dækkede Lyset, som stod paa Bordet.
  Netop i det Øjeblik, Otte skulde komme til at kigge ind ad det lille Hul,
  saa han Manden løfte sin højre Arm paa en snigende Maade -- og det saa ud,
  som om han lagde den venstre Haand over Panden paa hende, der sad foran ham
  paa Stolen -- Herre Jesus! og der skar han med en stor rund Bevægelse
  Halsen over paa Kvindemennesket; der lød et kvalt gurglende Kvæk. Og Manden
  vendte Kniven i Haanden og plantede den i sit Offers Bryst, lod den sidde,
  og paa samme Tid stemmede han Knæet mod Stoleryggen og væltede den med den
  dræbte over mod Bordet. Lyset slukkedes.
  
  Otte Iversen greb sig til Hovedet og vendte sig stirrende som en gal ud mod
  Gaden. Saa tog han tilbens og løb, indtil han uden Hue og med Haaret
  piskende efter sig naaede hjem til sit Kvarter. Han stormede fuldstændig
  trøstesløs ind i Stalden til sin Hest.
  
  
  
  
  Stenene bæres af By
  
  
  Næste Dag var Hæren borte, Kong Hans med sine Mænd, Landsknægte og Bønder,
  Faner og Sporer, Bøsser og Madposer, alt var fejet ud af Byen. Gaderne laa
  grelt folketomme fra den ene Ende til den anden. Luften, der før genlød af
  Jernlyd og Pral, tav angrende stille. Nu da Faren for tilfældige Spark var
  bleven mindre overhængende, tonede Hunde og Svin tappert frem allevegne og
  snusede i Affaldet, der var bleven tilbage efter Hæren. Byen kunde i
  Almindelighed vende sit Blik indad. Samme Dags Middag blev Galgen udenfor
  Vesterport pyntet med to forgemte Misdædere, en stor og en lille. Der blev
  sat Undersøgelse i Gang i Anledning af flere Forbrydelser, som var bleven
  begaaet om Natten; blandt andet havde man fundet Hamborg-Lotte død i sit
  Hus med overskaaren Hals. Der var gaaet adskilligt for sig den Nat, som
  tænkeligt kunde være. Mangt et Hjærte var vel bleven rørt paa forskellig
  Vis ved Tanken om den nære Afskedsstund. Den der er væk, bliver ikke hængt.
  
  Hen paa Eftermiddagen havde der samlet sig et lille Opløb foran Raadhuset.
  Der sad to i Stokken, en Mand, som havde stjaalet, og en Kvinde, der var
  blevet grebet i Hor. Hun var meget ung og over al Maade køn, det var Mendel
  Speyers Datter Susanna. Vægteren havde fakket hende tidligt om Morgenen,
  ligesom hendes Kunde var løbet fra hende. Han havde længe haft Kig paa
  Susanna, over det Folk skrev saa umiskendeligt paa Hushjørnet om hende.
  Vægteren var enøjet; en Skælm havde stukket hans ene Øje ud under en natlig
  Hurlumhej en Gang . . . hvis Susanna Mendelsdatter nu havde været dansk,
  saa man kunde stole paa, hun drog Næring til sig, der blev i Byen, vilde
  Vægteren sagtens have vendt det blinde Øje til her; han havde Øvelse i at
  skifte Ret og Skel. Men Susanna var en udenlandsk sort Ting. Nu blev hun
  altsaa stillet til Skue, og naar Folk havde spyttet paa hende, skulde hun
  bære Sten af By.
  
  Folk stod i rund Klynge om Stokken, og der kom stadig flere. Tyven sad
  aarvaagen og snar i Blikket, kom nogen ham for nær, kæftede og fraadede han
  med alle sine hvide Tænder snappende ud i Luften som en gal Hund. Selv
  begge hans Fødder, der stak ud af Hullerne i Blokken, dirrede af Raseri.
  Saa faldt han lidt i Ro og slappedes i Trækkene, fik en forgræmmet Mine
  . . . og opdagede i det samme en halvgammel pæn Mand, der nærmede sig ham
  med en Spøg paa Læben -- raj raj raj, der bed Fangen saa lynsnart og
  tindrende rovdyrisk om sig, at Manden for tilbage i Forskrækkelse. Folk tog
  sig et Grin. Og se, den pæne Mand forhærdedes i Ansigtet, blev hadsk om
  Munden, han saa efter, om den bevæbnede Vagt passede paa -- og gav Fangen i
  Blokken et Spark i Næse og Mund, hvorpaa han med et ondt Blik drejede sig
  -- se til Skidtet! -- og gik. Tyven blinkede tre-fire Gange, saa
  staalblankt efter ham og knuste Tænder men gav ingen Brøl af sig. Der blev
  en lighvid Plet paa hver Side af hans Næse.
  
  I passende Afstand, fire Huller, fra Tyveknægten sad Susanna. Fødderne, der
  var nøgne, stak i Blokken; mere end én følte sig fristet til at kilde hende
  under de smaa allerkæreste Fødder. Hun havde en grøn Kjole paa, over hendes
  Skuldre havde man lagt en grov Sæk, der skjulte Armene. Hun sad aldeles
  urørlig stille med Ansigtet bøjet ned mod Brystet, det svære sortebrune
  Haar var fuldt af Spytklatter.
  
  Noget til Side stod den gamle Mendel Speyer. Han var i sort Jødekappe,
  Skægget hang ned fra de lange, bekymrede Træk, han stod duknakket og talte
  med en ung sortsmudset Mand, som ingen kendte noget til. Det var en med et
  stort purlet Haar og rødligt sorte Rotteøjne, han var mager som en Kniv.
  Han var Købmand i Helsingør; Mendel Speyer havde faaet Bud efter ham siden
  i Morges.
  
  Rakkeren, Jerck, var imidlertid kommen og havde bundet to store Stene
  sammen. Der gjordes saa ikke flere Omstændigheder behov. Men førend de
  løste Susanna af Stokken, nærmede hendes Fader sig tøvende og tvivlraadig
  -- han saa med sine døde Øjne op paa Vagten og derfra ned paa et Par smaa
  Sko, han havde i Haanden, og saa ned paa Datterens bare Fødder -- og samme
  Tur om igen en Gang. Vagten støttede sig til Hellebarden og rørte ikke sit
  glubske Overskæg ud af Stedet, sagde ikke nej -- men betød det ja? Mendel
  Speyer nølede og var hele Tiden fattet paa et Tilbagetog, mens han hastigt
  og ubehjælpsomt bandt Skoene paa Susannas arme Fødder. Han gav hende
  Haanden og hjalp hende op. Saa maatte han af Vejen.
  
  Jerck rørte ikke en Muskel i sit gule Mandsansigt, idet han lagde Rebet
  over Nakken paa Susanna. Der var forresten dem, der mente, at Stenene var
  valgt lovlig smaa.
  
  Toget satte sig i Bevægelse. Forrest gik Jerck og Susanna. Paa den anden
  Side af hende rokkede Mendel Speyer; noget bagved kom den unge Morian, han
  havde talt med. Derpaa hele den glade Sværm af ærlige og renlivede Folk fra
  Staden, Skomagere og Fiskere, Studenter, Barselkoner og Møer. Ned ad
  Vimmelskaftet gik det langsomt, langsomt, thi Susanna ravede under Byrden.
  Hver Gang hun vaklede, for Mendel Speyer op med sin brune Knoglehaand for
  at faa Lov til at støtte, og Smærten trak sig over hans Ansigt som efter et
  Piskeslag.
  
  Morskaben var rigtig gavmild idag -- sese, »Storken« var nok ogsaa kommen
  paa Støvlerne. Det røde Skræmsel dukkede frem ved Hjørnet af Helliggejstes
  Kirke, Ungdommen hilsede ham straks velkommen. Men han slog fra sig den
  Gang og stak med Pigkæp, Drengene spredtes under forargede Skrig og lod ham
  gaa i Fred. »Storken« havde nok faaet Overskæg i Ansigtet, fastslog Folk
  smaaleende. Se kuns, hvor travlt han havde med at komme hen og se Pigen.
  
  Da Toget naaede Torvet, steg Opsigten, Folk kom frem i Døre og Vinduer. En
  ung Gesel løb dristigt ud fra en af Boderne, meget forlystet, og idet han
  gav et vittigt, blufærdigt Hyl, greb han i Susannas Kjole og hvirvlede den
  i Vejret, saa at hun blottedes til Bæltestedet. Men hvorvel Folk tog dette
  for vellykket Humor, maatte det ikke være, det var utilstedeligt, Jerck
  vinkede alvorligt med Øjenlaagene til den muntre Svend og gik nærmere
  Susanna for at værne hende mod Løjer. Idet Jerck saa sig om, bemærkede han
  Mikkel Thøgersen. Men Jerck gjorde ikke Mine til at kende ham.
  
  Susanna kunde næppe bære Stenene længere, hun rystede af Træthed, hendes
  Kinder blussede som Purpur af Anstrængelse. Et Stykke inde paa Østergade
  slog hun for første Gang de store blanke Øjne op -- og straks brast hun i
  Graad -- og stod stille. Da lettede Jerck uden at mæle en Stavelse Byrden
  ned paa Jorden og støttede sig ventende til sin Kæp. Mendel Speyer hviskede
  hastigt nogle Ord til sin Datter, Graaden mimrede ham i Mundvigene. Men han
  talte sig bestemt: Susanna bøjede Hovedet og græd ikke mere.
  
  Saa gav Jerck hende Stenene at bære igen, og de naaede ud gennem Porten.
  Her læste Retsbetjenten kortelig op for Susanna, at nu kunde hun gaa med
  hvad hun havde faaet; men kom hun inden Byens Porte nogensinde igen, vilde
  hun hjemfalde til Loven. Et lille Stykke borte holdt en Vogn, Fader og
  Datter steg op tilligemed den fremmede Jøde, og de kørte bort.
  
  Mikkel Thøgersen fulgte bagefter.
  
  Det elendige Køretøj kom ikke rask af sted; Kusken, en lille Bonde med
  solbleget Nakkehaar, prikkede ufortrødent til sit Øg og hyppede
  overordentligt, saa hjulede de ogsaa lidt af nedad Bakke og rejste Støvet
  paa Vejen, Vognen knirkede ude af sig selv, over det den præsterede. Det
  gik snart Fod for Fod igen.
  
  Det var en tør Julidag, de store Buske gul Snerle, der groede paa
  Vejkanten, spredte Honningduft over Vejen. Rugen modnedes paa Agrene i den
  varme Blæst. Sundet gik mørkeblaat, Skoven nede til venstre kuplede sig i
  den klare Sommerdis. Men Solen hældede til Vest, det kunde snart blive
  Aften.
  
  Mikkel fulgte Vognen fire Mil, uden at de rejsende foran ham vendte sig en
  eneste Gang.
  
  Et Par Mil fra Helsingør tog de ind og bedede i en Kro, Mørket var falden
  paa. En halv Mil inde i Landet ringede en stakkels Kirkeklokke endnu ud mod
  Aftenrøden, den klagede, skændte, mjavede utrøsteligt som en Kat, der gaar
  rundt ved Udhusene og ryster Dugstænk af Poterne og leder og leder efter
  sine døde Killinger.
  
  Mikkel Thøgersen havde ikke noget at komme ind i Kroen efter, han satte sig
  hen paa Fattigmandsbænken under den store Lind. Da der noget efter blev
  tændt Lys inde i Skænkestuen, rejste han sig og gik hen udenfor den aabne
  Dør. Han lige blot saa derind.
  
  Susanna sad ved Bordet, og de to andre stod op og talte ivrigt til hende.
  Gamle Mendel lod til at ville overbevise og trøste hende med hele sin
  Erfaring, han talte saa dulmende, hans Holdning udtrykte al den Omhu og
  Længsel efter at hjælpe, en Fader kan vise sit Barn. Den unge Jøde med det
  store Krølhaar og de kolde Øjne faldt ind, idet han bevægede Hænderne i
  vidt og bredt bevisende Figurer -- var det ikke rigtigt, var det ikke
  sandt? Men Susanna overhørte vist alt, hvad de sagde.
  
  Hun sad med Hænderne foldet over Stoleryggen og med det trætte Hoved
  hvilende derpaa, Ansigtet vendte ud mod Døren, hun saa ingenting. Munden
  stod lidt aaben, det var hende -- den fine Skyggestreg over Munden, de
  forunderlige hvileløse Næsebor. Hvor disse Træk var bløde i Sorgen,
  usigeligt skønne og sørgmodige, Øjnene sygeligt klare og seende . . . O men
  hendes Sorg galdt ikke det, de troede -- det lidende Træk ved Munden kunde
  ogsaa være en gaadefuld Smilen, det trætte, trætte Lys i Øjnene var ikke
  Sorg alene. Udtrykket i de forgrædte Øjne var delt mellem Sorg og Sødme.
  
  Mikkel drog sig tilbage og gik, han gik hurtigt frem ad Helsingørvejen
  Bakke op og Bakke ned. Først da han øjnede Lysene i Byen, sagtnede han
  Gangen og satte sig ned i Grøften. Han kunde ikke mere. Der var overgaaet
  ham meget ondt i det sidste Døgn. Men det bitreste var hændet ham nu, da
  han saa Otte Iversen i Susannas sorgomslørede Øjne. Han brød sig ikke om
  hende mere fra nu af. Han mindedes de modbydelige Tegninger paa Mendel
  Speyers Hushjørne (som han før hemmeligt havde dyrket i sit Hjærte) og kom
  i vildt Affekt. Nej væk med hende!
  
  Og medens Mikkel sad der paa Grøftekanten, kom hans Livsdrift et Øjeblik
  til at staa alene, han kastede sig ned i Grøften og stønnede af Angst. Men
  han var ung, endnu kunde hans Lidenskaber ikke bestaa i sig selv, de
  krævede Objekt. Og saa vendte al hans Smærte sig da til Had, Had mod ham
  Otte Iversen. Den Tanke frelste ham, at lægge Otte Iversen øde. Han blev
  straks roligere og begyndte i Tanken at martre og dræbe . . . saadan og
  saadan skulde Otte Iversen komme til at blinke for Kniven, saadan vilde han
  se ham traadt flad af Ulykke og brækket Led for Led.
  
  Mikkel Thøgersen vaagnede af sine brændende Hævndrømme ved at høre Vognen
  komme langt borte, Hjulene peb i den stille Aften. Nu naaede de op over
  Bakken, Mikkel hørte Kuskens Psi psi -- han rejste sig og gik ind i Byen
  saa hurtigt han evnede. Samme Nat fik han Lejlighed med en Skipper til
  Grenaa. Da Fartøjet løb i Vindstille under Kullen, laa Mikkel Thøgersen i
  Forrummet og sov, som skulde han aldrig vaagne mere.
  
  Da Solen kom, var det fremdeles totalt Vindstille. Skuden var drevet noget
  nordpaa, Kullen stod som en lav kammet Sky i Syd. Skipperen og hans to Mand
  lagde et Par Aarer ud, men det kunde ikke blive til noget.
  
  I sin Utaalmodighed hentede Skipperen et Anker Øl op fra Rummet og vækkede
  Mikkel. Mikkel gned Øjnene og saa sig blændet om paa det spejlstille Vand.
  De ryddede tilside paa Dækket og begyndte at drikke. Og Mikkel blev fuld,
  før han endnu var rigtig vaagen, udsultet og lidende som han var. Han svang
  Kruset og gik rent fra Samlingen. Tilsidst tav de andre, og Mikkel fablede
  ganske alene.
  
  Jeg er for længe siden solgt til Undergang, raabte han saglende og
  gispende, jeg er saa arg en Sjæl, at ikke engang Satan vil eje mig -- men
  det er godt; der kan blive en Fest endda. Jeg opgiver bare det hele, naar
  jeg ikke vil længere, det er en nem Sag, og gaar min Vej. Hurra! Kom I til
  Festen med mig, alle I døde og halte, der er brændt ihjæl og slaaet for
  Panden, hej Bordet er dækket, søg Plads allesammen som I er, i
  Kisteklæderne -- her er Plads for dem, der har Kinderne hængende i Laser og
  Haandbagene sat med Smaasten -- kom an I Strandvaskere og Fattigfolk fra
  Stejlen! Jeg er jo af Jeres Folk og skal snart gengælde Besøget. Hvad
  bryder jeg mig om mit Hoved, jeg hører ingen til længere, jeg er
  fuldstændig ene Mand, hvad angaar det mig mere, at der kanske er en Fugl
  til, de kalder en Struds, hvad bekymrer det mig, at en Nar bestiger Tronen
  i Frankrig, jeg gaar hjem nu, jeg kan ikke længere se ud af Øjnene, Farvel,
  Farvel!
  
  Fartøjet laa fuldstændig dødt paa Søen i Solskinnet, der var ikke anden Lyd
  end Vandets Sveden. Skipperen og hans Mænd morede sig meget godt, Mikkel
  drak, hulkede og pralede en rum Tid snart paa Dansk og snart paa Latin, til
  han endelig drev om paa Dækket og sov igen.
  
  
  
  
  Hjemkomst
  
  
  Det var i Høbjærgningstiden, da Mikkel Thøgersen kom hjem til den Dal oppe
  ved Limfjorden, hvor han var fra.
  
  Nætterne blev ikke videre mørke, og Varmen aftog kun saa meget, at Engen og
  Aaen hylledes i Taage, naar det blide Tusmørke faldt paa. Høet blev sat i
  Stak inde i Engene, og de unge Folk fra tre omliggende Landsbyer blev der
  om Natten. Hver Aften sent lød et Raab fra de Kourum Ungfolk: Gaa til
  Senge! Raabet gik fra Stak til Stak. Noget efter svarede en fjærn varm
  Pigestemme langt borte fra Graabølle Høstakke: Gaa til Senge! Ekko
  efterlignede Lyden oppe i Bakkerne som Trolde, der stammede. Og saa lød det
  uendelig fjærnt og kun i traadfine Brudstykker: . . . til Senge! Det var
  fra Thorrildfolkenes Stakke dybest inde i Dalen.
  
  Ga ga, sang det oppe i Brinkerne. Taagen tættedes over Aaen. Natten laa
  guddommelig rolig, Himlen slørede over den rene Stilhed.
  
  Denne Dal strakte sig i Vest og Øst fra Fjorden en halv Mil ind i Landet.
  Ved den østre Ende laa Herregaarden Moholm, som Iver Ottesens Enke havde,
  hende tilhørte ogsaa baade Dalen og Landsbyerne.
  
  Et lille Stykke fra Fjorden havde Thøger Smed sit Hus og sin Smule
  Vandmølle. Thøger havde boet der i over tredive Aar. Foruden Mikkel, der nu
  havde været otte Aar henne i den sorte Skole, havde han Sønnen Niels, der
  tog Haandværket op efter ham.
  
  Thøger blev glad ved Sønnens Hjemkomst. Han satte sig op paa Kisten og
  faldt til at snakke. Mikkel saa, at Faderens Ben var bleven stærkt
  indadkroget af Gigten. Det brede, stærke Ansigt aabenbarede ubarmhjærtigt
  Alderdommen, netop fordi den gamle blev hemmelig bevæget ved Gensynet.
  
  Du er endda galant i Tøjet, sagde Thøger oprømt og blinkede til Mikkels
  røde Læderbukser. Mikkel slog Øjnene ned og vilde ikke tage imod Beundring.
  
  Jo, jo, enhver kan se, at du er vel holden, paastod Thøger. Noget Korn
  spids i Ansigtet er du jo bleven af Læsningen . . . ja Næsen har du ikke
  fra andre end mig, tilføjede han lunt smilende. Thøgers Næse var usædvanlig
  lang, to Gange bøjet som Trynen paa et Vildsvin og mangekantet i Tippen,
  den gav ham et overdreven kløgtigt Udtryk, som Mikkel ogsaa havde. Thøger
  var ellers en meget dygtig Mand, gennemklog paa mange Omraader og med
  naturlige Anlæg for al Ting i Verden. I sine yngre Dage havde han drevet en
  Kunst, han selv kaldte at _koge_. Mikkel havde undertiden som Barn set ham
  smelte besynderlige Ting sammen i en lille Potte, Uld, Bly, røde Smaasten,
  Musetænder. Men nu kogte Thøger aldrig mere. Hans Begærlighed efter de
  vises Sten var gaaet over med Alderen, ja den var.
  
  Det var jo Guld, jeg vilde berede, sagde gamle Thøger skemtende, og hans
  Fortrolighed skar Sønnen i Hjærtet, fordi den skyldtes de uigenkaldeligt
  svundne Tider -- men jeg fandt aldrig Guld. Saa var det den sidste Gang nu
  for, lad os se . . . ja det er længe siden, saa kom jeg paa det! Lige med
  ét, ha, ha . . . naarenstid jeg nu smeltede Opskriften med, som det hele
  stod i, saa maatte det komme! Opskriften havde jeg købt af en Vaabensmed i
  Stettin -- det er ellers slemt længe siden -- der er ingen, der nogentider
  har faaet den at se. Han lærte mig ogsaa at tyde den. Saa smeltede jeg da
  Opskriften i Panden tilligemed en Hoben andre kraftige Sager. Jeg fik ingen
  Guld. Nej, bitte Mikkel. Og saa siden lagde det sig jo af af sig selv.
  
  Thøger Smed var bleven gammel. Den buklede Skaldepande begyndte at gro til
  med Haar for anden Gang, Rundtenomskægget groede langt ved Ørene som paa
  alle gamle Folk, og det var hvidt. Ansigtet var fuldt af blege Pletter, de
  mægtige Hænder var ogsaa falmet.
  
  En Gang imellem gjorde Thøger et Stykke Arbejde i Smedjen, ellers passede
  han Kværnen; Niels stillede sig da skummel og sodet ved Blæsebælgen. Thøger
  smeddede koldblodigt og med knusende Dygtighed, han knejsede stærkt over
  Ambolten, fordi han var langsynet nu. Men han kunde gøre Besked paa et
  varmt Jern. Dog højest en halv Times Tid, saa holdt han brat op, teede sig
  som kom han i Tanker om andre Ting og gik ind i Stuen. Der sad han saa og
  snappede efter Vejret og søgte at skjule sin forræderske Aandenød.
  
  Her skal du se, hvad jeg har, udbrød den gamle en Dag og rodede ivrigt op i
  en lille Træbudike mellem gamle Knapskaller og Metalstumper -- hvor er den
  nu henne? Det er en Galskilling, om jeg ellers kunde finde den. Jeg har
  gemt den i mange Aar, til du kom hjem. Jeg kan jo ikke læse, hvad der staar
  paa den, selv om mine Øjne var til det, det er nok latinsk. Her er den, jeg
  har fundet den i Jorden en Gang. Naa Mikkel, hvad staar der saa paa den?
  
  Mikkel bøjede sig med vaade Øjne over den irrede Mønt og tydede
  Indskriften.
  
  Saa skal du ogsaa ha'en, sagde Thøger yderst tilfreds med Sønnens Kunnen.
  Den er af godt Sølv.
  
  Tak. Mikkel tog Mønten og gemte den, han skilte sig ikke siden ved den.
  
  Thøger omfattede sin Søn med mangt et tankefuldt Blik de første Dage efter
  hans Hjemkomst.
  
  Underligt kan det gaa, sagde han, ingen ved, hvor Evnerne sidder gemt. Se
  til Skomagerens Søn i Brøndum! Hvor langt er han? Jeg har hørt sige, han
  var en høj Mand ved Kongen.
  
  Han er saa, svarede Mikkel uroligt. Besøget hos Jens Andersen stod klart og
  pinligt for ham. Men han har jo ogsaa haft Mon til at studere i Rom og
  Paris.
  
  Ja, det var'et, mumlede Thøger, og hans Oldingetræk slappedes ved Tanken om
  den vide Verden. Han havde selv været udenfor men ikke længere end til nord
  i Tyskland.
  
  Ja, det var'et, gentog han og rullede Tommelfingrene om hinanden. Saa du
  noget til Junkeren dernede fra Gaarden, Hr. Otte, de kalder ham?
  
  Spørgsmaalet kom saa uventet, at Mikkel hoppede paa Bænken. Hvem, hvor?
  
  Vor egen unge Herremand. Kanske du ikke har set ham, han tog til København
  nu i Foraaret. Ja det var jo ellers en noget u--sæd--vanlig Historie.
  
  Mikkel rystede paa Hovedet, han saa bort, som om Historien ikke vilde more
  ham.
  
  Ja, det var maaske ikke heller noget lig, at du skulde faa ham at se, mente
  Thøger videre, saadan unge Herrer og I andre lærde Folk har vel sin
  Omgængelse hver for sig. Jo, han tog til Kongens By i April Maaned -- efter
  eget Hoved og i Unaade med sin Moder. Han behøvede det ikke, Krigsudbudet
  ramte ham jo ikke, over det Moderen sidder Enke. Men han vilde nu afsted.
  Og de siger, det var Ane Mettes Skyld -- ja hende kan du vel huske?
  
  Det kunde Mikkel.
  
  Hun er mageløs køn bleven, er Ane Mette, sagde gamle Thøger i en ligefrem
  forundret Tone og med runde Øjne -- saa gæv som jeg har vist aldrig set.
  Hun har det efter Moderen, du kan jo faa hende at se. Moderen var Datter
  til stærke Knud, der blev slaaet ihjel i Bondekrigen. Der blev mange slaaet
  ihjel den Gang. Men Jens Sivertsen havde den fejreste Kone paa hele Egnen.
  Ja vi var jo aldrende begge to, før vi tog Koner -- din Moder og hende var
  ellers ikke til Vens, kan jeg tro, hi sa . . . men hvad, nu er de døde og
  henne begge to. Ja. Aa ja.
  
  . . . Hvad han sagde til det, Jens -- ja hvad skulde han sige? Han kunde jo
  ikke tage en Kæp og drive den bitte Herremand fra Døren. En mærkelig Ting
  var det nu, som han hængte ved hende. Nu gaar hun jo nede hos Faderen og
  gør Ansigtet langt efter ham, han har vel lovet at komme hjem med aldrig
  saa meget godt, at de kan faa hverandre. Hvem ved? -- Fruen paa Gaarden er
  ikke tilsinds, sandelig om hun er.
  
  -- Skal vi gaa ned og snakke et Par Ord med Jens Sivertsen, han vil gærne
  se dig, foreslog Thøger næste Dag, jeg kan vel kratte hen til ham, naar vi
  sejler Aaen ud.
  
  Thøger klædte sig til Turen med et uldent Klæde om Halsen. Mikkel roede
  Prammen, og efter at de havde fortøjet den i Aamundingen, gik de Resten af
  Vejen til Jens Sivertsens Hus.
  
  Saa fik Mikkel da Ane Mette at se. Lige til det Øjeblik han stod foran
  hende, havde han ikke kunnet forestille sig hende som anden end den lille
  gulhaarede Pige med den skære Hudfarve, og nu saa han hende som ved et
  Under forvandlet til en høj fuldstændig Jomfru; hendes Haar lyste i den
  stille Stue, hun var hvid og skær som et Barn endnu med en rød Mund og rene
  lyseblaa Øjne. Saadan maatte Freja have set ud.
  
  Ane Mette gav Mikkel Haanden, han saa paa hende, til hun slog Øjnene ned.
  Dejlig var hun. Mikkel følte sig som brændt indeni Haanden: Otte Iversen!
  tænkte han -- nu skal du faa det betalt.
  
  Thøger førte Ordet, mens de var der. Der blev talt om alt muligt, ogsaa
  nært personlige Ting, men Stillingen med Ane Mette og den unge Herremand
  blev ikke berørt med et Ord. Man kunde ikke se noget paa hende heller, hun
  var en tilbageholden og blid Pige som alle Piger. Men hun saa ud som et
  Menneske, der er blevet hævet over alle andre ved Lykke, hendes af Naturen
  fine Træk havde en attenaarigs Frihed og straalede tilmed som af en indre
  ung Ligevægt. Mikkel fattede, at Otte Iversen kunde sætte Himmel og Jord i
  Bevægelse for at faa hende -- des bedre Lejlighed var der til at gøre ham
  ulykkelig. Beslutningen spændte sig som en Gjord om Mikkels Hjærte.
  
                                    *
  
  Du skulde haft Ane Mette, sagde gamle Thøger halvt i Spøg paa Hjemvejen, I
  to kunde passet sammen. Ja jeg maa vel ikke sige det. Jens Sivertsen er for
  den Sag ikke pengesøde heller. -- Jeg har jo ikke kunnet give dig ret
  meget. Om du og Ane Mette nu kunde rejse sammen til Rom -- som du snakkede
  om. Jens Sivertsen har sejlet _nogle_ tusind røgede Aal til Byen i sin Tid!
  
  Da Mikkel lod til at tage Skemten ilde op, tav Thøger. Men lidt efter
  afrundede han alligevel sin Drøm med følgende Bemærkning: Hun er god nok
  endnu, Ane Mette. De siger jo, de _elsker_ hverandre. Hvad det vil sige, er
  du kanske ikke gammel nok til at forstaa. Men enhver kan da se, at Kildet
  ikke er taget af hende den Dag i Dag . . . ja ja bitte Mikkel, skal vi saa
  stræbe at komme hjem.
  
  
  
  
  Længsel
  
  
  Mikkel var kommen tilbage til det Sted, hvorfra han var gaaet ud, han sov
  igen i sin Faders Hus. Han kunde igen vaagne om Natten og se de samme tre
  store Stjærner over Lyrehullet i Taget og høre Spærene give sig; Biller og
  Orme pikkede i det møre Tømmer. Udenfor pustede Nattevinden fortroligt,
  Mikkel kendte den gode Lyd. Men ellers var der saa stille overalt oppe og
  nede, at Mikkel plagedes af Suset i sine Øren, det ringede, strømmede og
  stred i hans Øren. Medens han sov her som Barn, kunde han vaagne og høre
  Stilheden koge, han tænkte sig da nogen, der rejste evigt forbi.
  Slædemeders stille Gliden hen gennem uendelige Snefører, og af og til en
  spæd og skrøbelig Klang som af fjærne Bjælder. Senere troede han at høre
  Svanerne ude fra Fjorden, efter at han en Vinter havde fornemmet deres
  fine, frostskøre Musik ude fra Vaagerne.
  
  Men nu hørte Mikkel Stilheden igen, og nu var den meget forandret, saa
  stærk og syngende, saa fuld af dump Underlyd, at den skrækkede ham. Det var
  otte Aars Liv i Hjemløshed, der mindede, det var otte Aars endelige
  Ingenting, der spillede Salme i hans Øren og ikke vilde tie.
  
  En Nat faldt det paa hans Sind med en usigelig tung Vished, at denne
  stigende Lyd af Tomhed vilde forfølge ham, indtil den en Gang i et
  pludseligt Nu svulmede til et Knald, et eneste forfærdeligt Knald, som
  spaltede hans Hoved og blæste ham over i Usaligheden.
  
  Mikkel længtes hjemmefra.
  
  Jeg tykkes du ser noget forkedet ud, sagde Thøger. Tag ud og fisk, det er
  en rosom Beskæftigelse. Følg ud med Jens, eller du kan jo tage Prammen og
  liste gamle Børre med dig -- han er nok taabelig men ikke saa ringe til at
  fiske.
  
  Og Mikkel sejlede paa Fiskeri med Børre, en sindssvag Tumling, der havde
  været paa Egnen i umindelige Aar. Børre var god nok, de laa dagelang ude
  paa Bredningen uden at mæle et Ord eller gik inde paa Fladvandet med
  Gliben. Børre bar sig meget fornuftig til, han havde det ellers kun med
  stille Fjogethed: det var hans Vane at gemme sig med Ansigtet tæt ind i et
  Hjørne, mellem to Udhuse f. Eks. og her kunde han staa i Timevis og fnise
  uhyre oprømt med sig selv. Man saa mestenstid Ryggen af Børre, og den var
  altid i Uro, fordi han hemmelig lo og gottede sig. -- Bedst som de gik og
  glibede i Vand op til Brystet, kunde Børre vende sig bort ud mod den aabne
  Fjord og le og henrykke sig, saa at Vandet dirrede og ringede ud fra hans
  Krop.
  
  Mikkel tog da ogsaa ud med Jens Sivertsen, han saa ofte Ane Mette. Hun
  havde faaet et lille hudløst Sted ved Mundvigen, bare Ungdom og Sundhed,
  der slog ud.
  
                                  * * *
  
  Hvor Somren var lang og uforanderlig den samme det Aar, Dalen og Engen bar
  Græs og Blomster som aldrig før eller siden. Solen havde ikke travlt paa
  sin Bane, alt levende gav sig god Tid. En Fugl fløj gennem Luften nu oppe
  og nu nede, som rejste den over Høj og Dal, og naar den var borte, lod den
  Mindet om et sorgløst Kvidder tilbage. Humlebierne dryssede ude over de
  fugtige Hængemoser, Vandtægen skrev paa Spejlet over de sorte Høller i
  Aaen.
  
  Det var Udødelighedens Dal. Hedebakkerne satte Panderne sammen om den paa
  begge Sider, Aaen listede sig vidtløftigt gennem den, og ovenover flød
  hvide Skyer med Flyvefødderne drivende under sig.
  
  Vandet i Aaen ilede lattermildt over de stenede Grunde og fordybede sig i
  Bugterne og tav stille. Fiskene slog op, holdt deres Vejr og snappede efter
  Fluer og Myg. En Skikkelse flimrede i Luften over det blanke Vand, kun et
  hvidt Spejlglimt, og en dæmpet Latter klang hen. Ekko spøgede oppe mellem
  Brinkerne.
  
  Middagens hede Stille var dybt som Midnattens Forstenelse, thi Solens
  Tavshed rugede over alt, hvad der aandede. Der var en tvungen Stumhed under
  Himlens Lys, langt mere svanger med Trusel end Nattens Mørke. Oppe i den
  hvide Luft fløj Lykken; den faar ingen noget at vide om, før den er død,
  død.
  
  Naar Skumringen omsider faldt paa, blev der saa lydt over den vide Jord.
  Horsgumren kastede sig voldsomt oppe i de svimmelhøje Lufte, gjærp, gjærp
  lød dens Skrig i det duggede Mørke. Ude fra Moseholmen gøede Ræveungerne
  fint og stikkende og kaldte sig selv ved Navn: Ræv, ræv, ræv. Og pludselig
  lo det oppe i Brinkerne, mangedobbelt og skrækkelig forvildet. Der blev
  stille efter det, til Ræveungerne tog næsvist paa Veje igen.
  
  Natten kom. Vandet skiltes i den dybe Aabugt, og Manden dernede rejste sine
  dyndede Skuldre op i Luften. Ude over de vaade Ufører hang Dødsrigets
  Aander som sorte Terner, der staar stille paa Vingerne og forsker ned i
  Dybet.
  
                                    *
  
  Mikkel stod i Husdøren en Aften og saa ind over Engen. Der var et Lys, som
  flyttede sig derude i det fjærne Mørke, en Lygtemand. Alle Folk var for
  længe siden inde. Høbjærgningsfolkene overnattede ikke mere i Engen, Høet
  var kørt hjem. Det var i August Maaned.
  
  Alting laa øde og stille. Fugle og Dyr tav stille. Paa en saadan Aften
  turde Mikkel som Barn ikke en Gang se ud af Døren til Kærene af Frygt for
  at faa Øje paa en Lygtemand. Og selv nu stod han og blev ubetvingeligt
  bange, han følte sig ømtaalig kuldskær, som var han sat værgeløst nøgen ud
  i en bidende Vind. Men tiltrods for den uovervindelige Legemsangst _maatte_
  Mikkel gaa ud mod hvad der saa var i den giftige Nat. Det var som kunde han
  ikke leve uden Skræk, han maatte veje sit indre Mismod op med udvendig
  Skræk.
  
  Og Mikkel leverede sig til Nattens Magter, idet han gik ud i Kærene.
  Rædselen veg fra ham efor og strømmede sammen ebag, han gik som i svidende
  Flamme. Lygtemanden foran ham blev borte. Henad Midnat stod Mikkel stille.
  Og i samme Nu lo det oppe i Bakkerne, højt galende og i flyvende Fart.
  Genlyden blev ved at svare. Da faldt Mikkel ned paa alle fire og borede
  Hovedet ind i sin Arm -- han krøb hurtigt et Stykke, vendte sig saa ved en
  kluntet Manøvre og kravlede hurtigt hjemad. Først længe efter at det var
  bleven stille, rejste han sig og gik.
  
  -- Jeg vil ikke have, du gaar ude om Nætterne, sagde Thøger Smed Dagen
  efter til sin Søn, mens de sad og spiste.
  
  Mikkel tav forbløffet og næsten velgjort ved den korte Afgørelse.
  
  Senere hen paa Dagen talte Thøger om den Slags Ting. Han troede ikke paa
  noget, for han havde ingenting set, der var aldrig noget kommen ham for
  nær. Men det var usundt at gaa ude om Natten -- man skulde aldrig byde sig
  til.
  
  Ikke at Mikkel troede paa noget heller, forsikrede han. Det var blot en
  Vane, han havde at gaa ude om Natten, naar han ikke kunde sove. Hvad var
  det for Resten for en Latter, der kom oppe fra Brinkerne, havde nogen hørt
  den?
  
  Thøger løftede ringeagtende paa Brynene. Aa, det er nogen Dyr, der
  skroller. Eller ogsaa er det Jøven.
  
  Jøven?
  
  Ja! Thøger lo misfornøjet. Jeg kan ingen Besked give dig, jeg har pinnede
  aldrig set en Jøve. Det maa du vel kende, som har lært.
  
  Dermed rejste Thøger sig og gik ud og smeddede, saa at Funkerne føg om ham.
  
  Mikkel sejlede paa Fiskeri. Et Stykke fra Aamundingen laa Jens Sivertsen i
  sin Baad. Da han saa Mikkel, rejste han sig og raabte over til ham. Mikkel
  roede derhen.
  
  Vi har spurgt nyt fra Krigen, fortalte Jens. Der har været en Kræmmer paa
  Gaarden, og vi har ogsaa faaet det at vide. Det gaar knusgodt. Kongen har
  Heldet med sig hele Tiden.
  
  Jens Sivertsen var kendelig oplivet. Han talte ikke om Otte Iversen, men
  Mikkel forstod, de havde hørt godt Nyt om ham ogsaa. Han vilde ikke spørge
  og roede bort igen.
  
  -- Skal jeg ellers fortælle dig om Jøven, sagde Thøger venligt om Aftenen.
  
  Der har været mange Jøver, hvis man ellers kan tro, hvad Folk de siger. Men
  er der nogen nu, saa kommer den Børre ved. Ja, du ser paa mig, men saadan
  vil de nu have det til. Ikke ham selv, vel at forstaa, men hans Vid -- som
  er fra ham. Børre har jo været forstyrret i mange Aar. Han er meget ældre
  end nogen tror. Jeg kan lige huske det, han blev taabelig et Foraar, og det
  var Kærestesorg, der skørnede Hovedet paa ham. Men siden den Tid snakkede
  de om en Jøve, der skulde være oppe i Bakkerne. Jeg har hørt den mange
  Gange. I fordums Aar, da jeg brændte Salt, hørte jeg den tit om Nætterne,
  naar jeg sad ved Gryderne nede paa Stranden. Mangen en Gang var Børre med
  mig, og han hørte den selv. Ingen har set den. Der er aldrig nogen, der har
  set en Jøve og kan fortælle om den; for en dør ved at se den.
  
  
  
  
  Tordenvejret
  
  
  En Nat vaagnede Mikkel ved en svær Rullen i Luften og blændedes i det samme
  af en blaa Lysning -- hans Fader sad fuldt paaklædt paa Kisten.
  
  Vi faar Torden, sagde Thøger stille. Jeg vidste ikke, om jeg skulde vække
  jer.
  
  Mikkel trak i Klæderne, Niels vaagnede straks efter og klædte sig ogsaa
  paa. Tordenen var endnu langt borte, men den rullede næsten uafbrudt; det
  lød som om den i stødvis men stadig Fart kom nærmere og nærmere. Lynene
  spillede hurtigt efter hinanden, uregelmæssigt som en blaffende Ild.
  
  Det vil blive haardt, sagde Thøger og vendte sit Ansigt mod det lille
  Vindue; der kom et Lyn, og Mikkel saa det højtidelige Udtryk i Faderens
  Ansigt.
  
  Kan I gaa ud og tage Stigbordet op, sagde han lidt efter, at Vandet ikke
  skal stemme ovenud ad al Ting, naar det kommer. Og gør Hjulet godt fast.
  
  Niels og Mikkel gik. Det var ikke meget mørkt. Men østerpaa stod Mulmet som
  en Væg, Himlen var farlig opsvulmet og sort. Lynene sprang ud deraf, saa at
  smaa Sten paa Jorden blev synlige. Lysningen for helt op mod Himlen over
  Hovedet, hvor den var natteren og blaa. Niels surrede Hjulet fast i
  Tavshed; da det var gjort, tog Mikkel Stigbordet, og Vandet flusede ned
  over Skovlene uden at kunne flytte dem. De gik ind igen og satte sig stille
  om paa Bænken.
  
  Vejret kom hastigt nærmere; en Gang imellem løste et hvidt vildt Lyn sig
  blandt de bestandige Glimt, og kort efter knaldede det nærmere end før,
  Tordenen klaprede voldsomt tilbage og blandede sig med den fjærne
  Varselsdundren.
  
  Et Vindstød rejste sig udenfor og støvede op mod Ydermuren, nu slog en
  vældig Regndraabe mod Ruden, flere, og det puslede udenpaa Lyngtaget.
  Thøger lukkede Lyren. Et hæftigt Lyn gjorde det daglyst i Stuen, Mikkel saa
  sin Faders klare senile Øjne. Og næsten i samme Nu skrattede det med
  rasende Haardhed over dem, to forfærdelige Skud og en lang skarp Rallen som
  af et Stenskred efterfulgt af hul Torden.
  
  Var jeres Øjne, sagde Thøger.
  
  Og da det næste Lyn kom, sad Niels med Huen for Ansigtet for ikke at komme
  til at se ind i Himlen og blive blind. Lidt efter lagde han sig tavs i
  Seng. Det lynede, gul og grøn Ild straalede ind i Stuen; Niels rykkede
  Skindene over Hovedet, de saa ham ligge med Knæene op mod Hagen som et Barn
  i Moders Liv. Og Skra skra, der kom Knaldet saa frygteligt bedøvende, som
  var det Himlen, der brast ned.
  
  Mon det var saadant et Tordenskrald, der var bestemt til at blive den
  sidste Lyd, Mikkel hørte?
  
  Lynene fulgte nu saa hurtigt paa hinanden, at der var lyst i Stuen hele
  Tiden, og Skraldene gennemrystede Himmel og Jord fra alle Sider. Regnen
  piskede stridt mod Taget, plaskede ude paa Dørstenen, susede ned i Aaen.
  
  Pludselig støjede Jernet ude i Smedjen, som om en Stabel skred sammen --
  Naadelige Navn! raabte Thøger og hævede sit hvide Hoved i en Ildregn -- i
  det samme slog Lynet ned i Smedjen, de hørte som et stærkt Sug, et Rabalder
  og en Knitren. Saa sad de i Gravmørke et Øjeblik og i Lugt af Svovl, Mikkel
  snappede efter Luft.
  
  Da slog Thøger Ild, strit, strit arbejdede han med Fyrtøjet, til han fik
  Flamme. Han aabnede Døren til Smedjen og kiggede ind. Ambolten laa væltet
  fra Knobben, Kullene var blæst af Essen, men det havde ikke tændt
  nogetsteds.
  
  Lidt efter sagtnede Vejret. Regnen kom igen drypvis i sin sidste Vrede.
  Thøger og Mikkel gik udenfor.
  
  Tordenskyen stod over Fjorden, sorteblaa og tyk, Lynene hakkede ned og drev
  Vandet i Skum. Mod Øst var Himlen klar og renset, Stjærnerne straalede
  igen. Aaen svulmede mørk og urolig, alt var i en Væde, og Luften lugtede
  svedent. Men da de kom op paa Højen ovenfor Huset, saa de et jammerligt
  Syn. Det brændte inde i Landet, det brændte paa over en halv Snes Steder,
  store ganske uforstyrrelige Ildebrande lige op i Luften.
  
  Aa! udbrød gamle Thøger harmet.
  
  Han gjorde sig hastig Rede for Beliggenheden. Det brænder baade i Graabølle
  og i Kourum, sagde han meget modfalden. Pludselig vendte han sig . . . Nej,
  udbrød han befriet. Mikkel saa samme Vej, Jens Sivertsens Hus laa helt og
  kvit nede ved Stranden. Han tænkte paa Ane Mette og blev hjærtelig bevæget.
  Thi hun var mere i hans Hjærte, end han vidste.
  
  -- Der skrider Taget, mumlede Thøger, som igen havde vendt sig ind mod
  Landet -- det var et Sted, hvor Flammerne med et Spring pulsede taarnhøjt i
  Vejret.
  
  Skyen stod over Salling. For hvert Lyn kunde de skelne Huse og tavlede
  Marker derovre, det blev saa lyst, at de øjnede Kornnegene, der var sat i
  Traver oppe paa Hældene, og saa Bølgeskummet mod Strandkanten. Længe varede
  det ikke, før Ildebrandene blussede op derovre. Lynene straalede ned.
  Thøger vaandede sig saaret derved.
  
  Det er en stræng Nat for somme Folk, sagde han hovedrystende. -- Vi faar se
  til Kværnen.
  
  Der var ingenting i Vejen. Mølledammen var stegen højt, men Bindingerne
  holdt, Hjulet stod midt i Strømmen næsten begravet af Vand. Thøger gik
  sukkende ind i Huset igen. Men Mikkel begav sig op paa Højen, tankefuldt
  tiltrukken af det vældige Spil.
  
  Skyen var sunken lavt ned, Tordenen lød drønende og meget fjærn, og Lynene
  havde ikke saa blændende en Kraft. Ildebrandene lyste op som grove røde
  Baal rundt om i Landet.
  
  Mikkel vendte sig mod Syd, og her saa han en høj, sløret Sky, der stod op
  mod Himlen som en Mur. Dens øverste Kant lyste, og den var i sær indre
  Bevægelse, levende, gennemkrydset af fine Naalelyn -- nu besloges den af et
  rødt Skær, som steg Ilden bagved . . . og pludselig gik der lydløst et Syn
  ud i det klare Himmelrum, en Rytter -- Hesten sprang med alle fire fra sig
  og med Halen ligeud, Rytterens Fødder pegede i den frie Luft. Efter ham
  steg en bølgende Røg af Heste og Folk ud i Luften, tusind Lanser vendte sig
  alle paa engang, og nye Heste og Lanser sprudede lige i Vejret, gled ud paa
  de frie Baner og slyngede sig op og ned, sitrede uroligt ind over Himlen
  uden en eneste Lyd. De blev ved at komme med højtrejste Spær, svimmelhøjt
  oppe, lutter Hestfolk i Firspring, og de jog frem og fældede Lanserne, som
  Korn bøjer sig for Blæsten -- de havde Hastværk, og der var vidt at ride.
  Som ved indre Pulsslag blegedes Hærene, blev glimtvis tydelige igen -- og
  se nu straalede Myriader af Soldater ud paa Himlen, hvor de spredtes og tog
  til, vælige Knægte i udskaarne Klæder og med Hagebøssen paa Skuldren
  skrævede ud i den lyse Luft, Oberster i Harnisk red frem med Staven
  almægtigt støttet mod Hoften, Kanoner og Vogne fulde af Kugler kørte i
  Karriere, Tærninger fløj herreløst omkring, unge fede Kvinder vandrede
  opskørtet afsted . . . snusende Hunde, Marodører, Præster og Skyer af
  Ravne! Og atter Knægte i Possement og Fløjel, Fjer og opskaarne Sko, og
  alle med Næsen i Vejret. Unge Fanejunkere, glatte af Vækst som Ganymeder,
  bar deres Lokkehoveder i Skyen, magre Graaskæg stirrede ud, griske under
  Brynet som Gribbe. Toget drev ind under Stjærnerne . . . alle Lykkens
  Ryttere, alle de umættelige Stormere, og de forsvandt som en Dug i det
  bundløse Rum.
  
  
  
  
  Hævnen
  
  
  Mikkel Thøgersen laa i Aamundingen og fiskede, en Septemberdag, da han saa
  Ane Mette komme; han lagde ind til Bredden og ventede paa hende. Da hun var
  naaet paa nogle Skridts Afstand, blev hun staaende og smilede, hun havde et
  mørkt Hovedklæde om Haaret. Mikkel hilsede, og de tav lidt begge to.
  Fuglene flokkedes ude paa de graa Agre, Luften var forunderlig klar og
  gennemsigtig. Alle Planter stod falmet i den sælsomt forklarede Luft. --
  Det var som om Mikkel og Ane Mette begge stiltiende opholdt sig ved Vejret.
  Ane Mette blev først færdig og gik til Sagen.
  
  Jeg skulde bede dig, om du vilde se til min Faders Kroge i Nat, dem udfor
  Maageholmen -- hvis jeg fik dig at se. Han er sejlet til Byen. Det kunde
  ellers være det samme, hvis jeg ikke traf dig.
  
  Det skal jeg nok, sagde Mikkel og tog ikke sit Blik fra Ane Mette. Han
  tænkte paa helt andre Ting end Jens Sivertsens Kroge. Ane Mette vendte sig
  for at gaa men tøvede, syntes aabenbart, hun skulde komme jævnere fra det.
  
  Du -- du kunde gærne tage en Sejltur med, sagde Mikkel og forsøgte at
  smile.
  
  Ane Mette blev venligt staaende.
  
  Det bliver saadan en mild Aften, Solen er ikke gaaet ned endnu, vedblev
  Mikkel. Han saa Ane Mette ind i Ansigtet. Hun lod Øjnene løbe ud over
  Aamundingen, og Mikkel sporede et flygtigt Liv i hendes blaa Øjne -- ja
  Mindet, Mindet om en anden Gang.
  
  Det kunde jeg gærne, svarede hun med et altfor mildt Tonefald, og hun saa
  endnu ud over Vandet i sine egne Tanker.
  
  Kom saa! udbrød Mikkel utaalmodig. Hun overhørte det grimme i hans Røst og
  strakte Foden ud efter Baadens Ræling. Mikkel fik ingen Lejlighed til at
  hjælpe hende, hun sprang let til og satte sig straks paa Agtertoften.
  Mikkel roede ud i Strømmen.
  
  De tav en lang Tid, Ane Mette saa ud over Vandet. Solen naaede Synsranden
  og begyndte at gløde. Fjorden farvedes af Skæret. Det var saa stille, at
  Fuglenes Fløjt hørtes tydeligt inde fra Land. Ane Mette gav sig til at tale
  lidt om almindelige Ting, og Mikkel svarede ikke mange Ord; Baaden drev
  udad med den sidste svage Strøm i Udløbet. Ane Mette tav igen.
  
  Og Solen gik ned.
  
  Lidt efter krusedes Vandet, det var Fralandsbrisen, der rejste sig mod
  Skumringen.
  
  Vi faar hjem nu, sagde Ane Mette, hun sukkede sine Tanker bort fra sig.
  Mikkel svarede ikke. Hun saa op paa ham og mødte hans hvasse Blik, just som
  han med begge Hænder skød Aarerne langt bort fra Baaden. Hun rejste sig med
  saa smidig en Kraft, at Baaden krængede, og vendte sig ind mod Land, de var
  langt derfra, allerede ude paa det sorte -- hun vilde skreget højt men
  glemte det, lammet af en krydsende Erindring -- hun gav en kort Lyd, et
  Hik, og sank ned paa Toften igen.
  
  Mikkel lagde sine ledige Arme over Kors.
  
  Da for Ane Mette op, hun brast ud i Graad og Skrig.
  
  Hvad er det Mikkel, hvad vil du? Aarerne . . .
  
  De skal drive, sagde Mikkel i en ubehersket vredagtig Tone. Jeg vil tage
  dig fra Otte Iversen.
  
  Aa nej, Mikkel, Mikkel! Aa nej, bad hun forfærdet, hun klagede sig og græd
  højt, hun slæbte sig et Par Skridt paa Bunden af Prammen og vred sine
  Hænder op imod ham.
  
  Sæt dig ned! sagde Mikkel barsk. Hun satte sig lydigt, bøjede Hovedet dybt
  ned i Hænderne og græd.
  
  Mørket faldt paa. Vandet blev mørkt. Strandbredden var næppe synlig mere.
  Luften taagedes derude. I Vest stod Himlen dyb og grøn. Baaden drev lindt
  afsted, det blæste op, Vandet plaskede stille.
  
  Mikkel regnede ud, at de vilde lande noget til Nord i Salling om fire--fem
  Timer.
  
  Tiden længedes. Mikkel saa hen til Ane Mette, hun sad endnu med Hovedet
  bøjet ned mod Skødet og græd. Pludselig tog hun Hænderne fra Ansigtet og
  saa op paa ham.
  
  Jeg troede, du var god, Mikkel, klagede hun, og hendes Stemme var ganske
  træt af Graad.
  
  Det er jeg ogsaa, svarede Mikkel rystet. Han beherskede sig med yderste
  Møje.
  
  Du er i mit Hjærte, Ane Mette, stammede han lidt efter, fuld af Sorg. Andet
  kunde han ikke sige. Han vidste ikke mere, forstod ikke Sammenhængen, han
  følte kun, hvor Smærte og Fortræd var over ham og viede ham til Ulykke.
  
  Baaden drev sagte ud over den mørke Fjord, Landet var ikke at se til nogen
  af Siderne mere.
  
  
  
  
  Gengældelsen
  
  
  Det var en sløret Morgen, Støvregn, i Oktober, da et stort Skib fortøjede
  ved Københavns Brygge. Det kom fra Sverig. Da Broen var bleven lagt ind,
  gik flere Herrer i Land under munter og oprømt Snak, de begav sig straks op
  i Byen.
  
  En blev staaende, efter at de andre havde taget hjærtelig Afsked med ham.
  Det var Otte Iversen. Han ventede paa sin Hest, der var paa Skuden. Krigen
  i Sverig var heldig overstaaet, han havde tjent baade Ære og Fordel. Saa
  havde han taget Orlov, og nu vilde han hjem, hjem.
  
  Medens han stod og ventede paa Hesten og saa sig om, underlig betagen af at
  være naaet _saa_ langt -- der laa alle Huse og alting som for et
  Fjerdingaar siden -- lagde han Mærke til en gammel Mand i en sort Kappe,
  der paa en underdanig Maade nærmede sig Skibet og talte med Føreren. Da saa
  han Hovedet af sin Hest, to Mænd kom med den og søgte at lokke den ud paa
  Landgangsbroen, den strittede imod og rev Hovedet i Vejret. Otte Iversen
  vendte sig, den gamle Mand var kommen hen til ham og stod nu høfligt bøjet
  foran ham.
  
  Er det Hr. Otte Iversen? spurgte han paa Tysk. Og da han fik det bekræftet,
  forsvandt det krybende Udtryk fra hans Ansigt, han nærmede sig tæt og sagde
  med lav Stemme:
  
  Es sind drei Monate her, dass ein Otte Iversen in meinen Garten hereinbrach
  und meine Tochter entehrte -- Sie also sind es gewesen, ja ich seh' es
  schon . . .
  
  Han rakte Halsen frem og stirrede Otte Iversen stift i Øjnene, han krængede
  Munden ud, Stemmen kom fra Struben som Fuglehvæs og vanskabte Ordene:
  
  Verflucht sollst du sein auf Erden, hörest du mich -- ruhelos, schlaflos,
  dein Kelch Sehnsucht, das Brod Stein dir im Munde! Du sollst verwesen,
  verwesen, dein Glied verfaulen zwischen den Beinen, du sollst deinen Vater
  und deine Mutter sterben sehen vor Scham, krr krr -- Unglück über dich!
  Hinwelken sollst du wie ein räudiger Hund, und dein Leichnam soll aus den
  Löchern deines Sarges _triefen_. Unglück!
  
  Den gamle Mand vendte Hviden ud af Øjnene, han hævede sine brune Kraller
  forbandende i Vejret.
  
  Otte Iversen var vegen tilbage. Han saa, at Hesten stod rede bagved, han
  drejede sig paa Hælen og greb Tømmen. Hesten satte i Løb, og Otte fulgte
  den ved Siden. Saa sprang han to Gange paa det ene Ben, fangede Stigbøjlen
  og hvirvlede sig i Sadlen. Faa Minutter efter galopperede han ud gennem
  Vesterport.
  
  Og mens han red til, lukkede han i Laas for sin Bevidsthed, tilstod ikke
  for sig selv, at han havde hørt noget. Han gjorde sig tæt, snørede Benene
  om Hestens Liv og gav sig alene hen i Ridtets Fart og Stød. Luften tordnede
  forbi hans Øren, han holdt Forgørelsen fra sig, lod den slet ikke komme
  til. Marker og Huse og gule Skove drejede forbi ham, og hver Gang han kom i
  Tanker om den gamle, arbejdede han med Tømme og Sporer og satte sig i endnu
  voldsommere Bevægelse. Saaledes slettede han det onde Møde ud. Da han i
  Sved og Damp sprængte ind gennem Roskilde, var den Ting næsten glemt, og da
  han ved Aftentid red gennem Sorø Skove, opkogt og skoldet af det vilde
  Ridt, havde han trængt det ud. -- Først i Korsør stod han af Hesten og
  søgte Herberge, da var det bælgmørkt.
  
  Næste Morgen vaagnede Otte Iversen -- Ane Mette! sagde han for sig selv og
  sprang ud af Sengen. En halv Time efter sejlede han paa Bæltet i udmærket
  Velgaaende -- kun utaalmodig, Hjemdriften trak i hans Lemmer som en Feber.
  
  Over Fyen opdagede Otte sin Hest, saa at sige, han havde ikke lagt Mærke
  til den før. Hans egen brune Hest blev skudt under ham for Stockholm, og i
  Stedet havde han faaet en rød, højbenet Hingst. Satan til Dyr til at vinde
  over Bunden -- men den stødte som en Træbul, ikke Tale om, den skulde se
  sig for paa Vejen. Na! Pisk og Sporer bestandig. _Det_ var ikke Ottes egen
  Hest, der havde været saa blød af Gemyt og villig til det yderste, den laa
  død inde i Sverig nu . . . Ah saa skal da! Og Otte savede den røde Langben
  i Mundkrogene. Imidlertid fik han en vis Agtelse for Dyret, der løb,
  arbejdede og svedte ustanseligt.
  
  Paa den anden Side Odense kom en Storm med Slagregn op fra Nord, Otte
  dukkede sig og red til. Snart brast han igen i Raseri -- se om Trampeldyret
  skulde lægge sig den mindste Smule, Otte maatte hænge sig ud paa Siden af
  den mod Stormen, han skreg højt til Hesten og lagde den en fem seks Valk
  hen ad Halsen, til den jog i Firspring. Stormen øgedes stadig. Otte drev
  tænderskærende paa Hesten. Se saa stoppede den pludselig op med nogle uhørt
  hensynsløse Skump, Otte Iversen ligefrem hylede af Vrede. Han bedede ikke,
  før det blev uomgængelig nødvendigt. Hjem vilde han.
  
  Staldkarlene i alle de Kroer, Otte Iversen saa sig tvungen til at holde
  Hvil i, mønstrede Hesten med en egen Højtidelighed i Kenderminen; deres
  tavse Visdom sagde saa meget som: Idag Hest, imorgen Krikke.
  
  Ane Mette! tænkte Otte Iversen paa Lillebælt. Ane Mette, sagde han højt en
  Gang, da han red gennem Skovene ved Vejle. I to Dage sloges og skærmyslede
  han med Hesten op og ned ad det bakkede Land, gennem Skov og over
  Vadesteder, forbi Bondebyer, Landsbykirker, Bissekræmmere, Hytter og
  Ungkvæg. Nu regnede det, og nu skinnede Solen. Trækfugle susede i Flokke
  over de gule Skove. Det var Nattetid, da han kom til Randers, og Portene
  var lukket, men han red udenom Byen, svømmede Hesten over Aaen og rejste
  videre.
  
  Og da Otte Iversen i Dagningen red ned ad en stejl Bakke, mærkede han
  pludselig, at Hesten bugnede Ryggen op under ham, den brast over i
  Forbenene og styrtede paa sit Hoved. Otte kom af Sadlen og fik Hestens Hals
  rejst, men dens Øjne var allerede brustne. Den gav et Par Spjæt med de
  lange haarede Skanker og døde lige saa tavs, som den havde galopperet,
  stridt og stejlet sig det meste af Danmark igennem. Otte Iversen tog
  Seletøjet af det døde Dyr og gik til den nærmeste By.
  
  Noget over Middag naaede Otte Iversen hjem paa en ny Hest. Han kom i
  Firspring ned over Bakkerne, var i faa Minutter over Dalsænkningen og
  sprængte op foran Jens Sivertsens Hus, han sprang af Sadlen og vendte sig
  gispende mod Døren. Jens Sivertsen aabnede den sindigt og kom ud i bart
  Hoved.
  
  Ane Mette, spurgte Otte, hvor er hun?
  
  Ane Mette er ikke hjemme, sagde Jens Sivertsen sagte og med et tvivlraadigt
  Blik -- mere, tilføjede han.
  
  Hvad, hvad? Hvor er hun da henne?
  
  Jens Sivertsen krykkede sammen som for den kolde Blæst. Han vilde til at
  sige noget, da fik han at se, hvor den unge Herremand pludselig blev graa
  og svag i Trækkene -- han tav bestyrtet.
  
  Hvor er hun henne? spurgte Otte frygtsomt.
  
  Hun tjener i Salling, oplyste Jens Sivertsen, og han gik i sin Vaande frem
  og gav sig til at stryge Mankelokkerne ud paa Hesten. Den snusede til ham,
  Jens strøg og glattede og begyndte ganske jævnt at fortælle som det var.
  
  Ja, hun blev jo henne for en Maanedstid siden. Ved samme Lag lod Thøgers
  Søn sig heller ikke se mere, ham Mikkel, der var kommen fra København. Han
  var tagen ud at fiske, kunde de fortælle, da jeg kom hjem. Saa tænkte jeg,
  de kunde være dreven til Salling.
  
  Her saa Jens Sivertsen uvist op.
  
  Jeg søgte og spurgte de første mange Dage bestandig derovre, men der var
  ingen, der havde set dem eller vidste noget. Det var ikke førend nu for
  fire Dage siden, at jeg fandt hende; hun tjener for Pige paa en Gaard i
  Vestersalling. Men hjem vilde hun ikke for nogen Sag, hvad jeg saa bød
  hende, og hvor meget jeg snakkede for hende.
  
  Jens Sivertsen sænkede Stemmen.
  
  Hun skadede ellers ikke noget, saadan yderlig at se; meget forknyt var hun
  jo. Mikkel . . . ham vilde hun ikke høre nævnt. Rejst væk var han jo.
  
  Jens Sivertsen saa op igen, og Sandheden stod at læse paa hans forgræmmede
  Mund.
  
  Det var jo ham, der havde gjort det, tilføjede han meget febrilsk skønt
  bestemt.
  
  Og da Otte Iversen fremdeles tav, lagde Jens endnu en Lok omhyggeligt
  tilrette i Manken og smaasnakkede. Thøger Smed er ikke mere tilfreds end
  jeg ved dette her. Sønnen er helt væk og med Vanære til. Men han har endda
  Niels, jeg er alene nu. Der kan times en meget, ogsaa for det en bliver
  gammel, ja der kan endda. Hvad jeg skulde sige . . .
  
  Jens lagde Hagen paa Hestens Hals og stirrede i dybe Tanker over den ud paa
  Fjorden, hvor Vandet gik koldt under de svangre Skyer. Han vendte sig
  endelig igen og saa et Par Øjeblikke paa Otte Iversens Ansigt. Det var slet
  ingen Ansigt, Trækkene var visket ud og pint sammen mod Midten som paa en
  Kat, der er bleven kvalt af Røg.
  
  Jens Sivertsen slap Hesten og gik tilside med et dæmpet Ord, en Stump af en
  Bøn.
  
  Men Otte steg i Sadlen og skubbede sig tilrette.
  
  Saa! sagde han til Hesten. Og han red hjem til Moholm i Skridtgang, Fod for
  Fod.
  
  
  
  
  Døden
  
  
  Ved Midsommertid, naar Solen staar højest og alt er bagende stille, hænder
  det, at der slaar Lys ud af Sydhimlen, i Middagsstunden; ind i det hvide
  Dagslys farer Glimt, der er endnu hvidere. Just Halvaaret efter spøger den
  selvsamme Aand, naar Fjorden er tillagt og Landet begravet i Sne. Om Natten
  jager der Revner fra den ene Ende af Fjordens Isgulv til den anden, det
  lyder som skarpe Skud, som Brøl af et vanvittigt Væsen.
  
  Bønderne graver sig Kryler fra deres Husdør gennem Driverne hen til Nøset.
  Hvor er nu Trolde og Ellefolk, hvor er Naturens Stemme? Mon ikke ogsaa
  Jøven er død og forglemt? Der er ingen Forskel mere. Tilværelsen er svunden
  ind. Blot om at bjærge Livet. Ræven plumper i Snehoser ude i Egepurlet og
  arbejder sig dødsforskrækket op igen.
  
  Det er den stille Tid. Rimtaagen gemmer Fjorden indtil Evighed. Dagen lang
  sukker det forunderligt ind fra Isen, det er en Fisker, der staar ensom ude
  ved sin Vaage og stanger.
  
  En Nat sner det igen, Luften er Sne, Blæsten Strømme af Kuld. Ingen levende
  er tilfærds. Da kommer en Rytter til Færgestedet ved Hvalpsund. Der er
  ingen Vanskelighed ved at komme over, han sagtner ikke en Gang Fart men
  rider i samme skarpe Trav fra Bredden ud paa Isen.
  
  Der gaar Lynslag af Lyd under ham. Isen brøler milevidt. Han kommer over og
  rider ind i Landet, Hesten kløver Snestormen med strakt Hals; det er en
  vældig Traver, den kan smide Skankerne.
  
  Stormen slaar Rytterens Askekappe tilside, han sidder nøgen i de bare
  Knokler, Sneen piber i hans Ribben. Det er Døden, der er ude at ride.
  Kronen sidder ham paa tre Haar, Leen peger i Triumf bagud.
  
  Døden har sine Luner, det falder ham ind at staa af, da han ser et Lys i
  Vinternatten, han giver sin Hest et Slag over Krydset, og den springer op i
  Luften og er væk. Nu gaar Døden Resten af Vejen som et Menneske, der har
  glemt sine Bekymringer hen og drysser aandsfraværende afsted.
  
  Paa en Gren ved Vejen sidder en Krage i den snestribede Nat, dens Hoved er
  meget for stort til Kroppen, den ser genkendende paa Vandringsmanden og
  tindrer med Perleøjnene, den skrukker og ler lydløst, klapper Næbbet uhyre
  vidt op, og Tungebrodden staar den langt ud af Halsen, den er lige ved at
  falde ned fra Grenen af Grin. Den bliver ved at se efter Døden med
  gennemtrængende Lystighed.
  
  Døden sejler videre. Pludselig er han ved Siden af en Mand, han slaar ham
  med Fingrene paa Ryggen og lader ham ligge.
  
  Et Lys. Døden ser fremdeles Lys og gaar efter det. Han kommer ind i Striben
  og slæber sig længe over en frossen Pløjemark. Men da han er saa nær, at
  Huset kan skimtes, bliver han underlig varm. Det er nu nok endelig hjem han
  er kommen, jo her hører han til fra Begyndelsen af. Det har knebet for ham
  at finde Hjemmet. Men nu gudskelov. Han kommer ind, og et Par gamle enlige
  Folk tager imod ham. De ser ikke andet, end at det er en rejsende
  Haandværkssvend, der er udgaaet og syg. Han lægger sig straks paa Sengen
  uden et Ord, de kan vide, han er syg. Han ligger paa Ryggen -- de gaar med
  Lyset i Stuen og snakker -- han glemmer dem.
  
  Han ligger længe vaagen og stille. Saa begynder han at klage, først sagte
  og afbrudt, som om han prøver sig frem, han græder men holder snart op
  igen.
  
  Men han bliver ved at klage, højere, han jamrer med tørre Øjne. Han ligger
  i en Bue med Ryggen krummet, hviler kun paa Nakken og Hælene, han ser i
  dybeste Nød op mod Loftet og skriger, skriger som en Barselskvinde.
  Tilsidst falder han sammen og klager sig ikke saa haardt. Han tier omsider
  og ligger stille.
  
  
  
  
  Et Gensyn
  
  
  Anno 1500 var Junker Slentz paa Marsch op i Holsten med sin Garde, han var
  hvervet af Kong Hans og Hertug Frederik, der agtede sig mod Ditmarsken.
  
  Paa højre Fløj af en Fænnik gik Mikkel Thøgersen. Han havde for et halvt
  Aar siden taget Sold af Junkeren. Mikkel præsenterede sig godt i Geleddet,
  han var lang og speget som en Knokkel, det røde Overskæg gjorde mageløs
  Virkning. Han lignede Røveren paa Korset -- ikke ham, der skulde være med
  Nazaræeren, men den anden. Hans Vaaben var Luntebøsse og Slagsværd, han var
  iført blaa Fløjelsbukser med Pomponer, Læderkøllert og Jernhat. Hele
  Udstyret stammede fra et Lig, Mikkel havde fundet paa Landevejen en
  Morgenstund. Ved Siden af sig havde Mikkel Clas, som var levende endnu.
  
  Kammeraterne sang, og Mikkel tog Tonen med efter bedste Skøn:
  
     Gedenkst du noch, es war ein' Nacht in Böhmen --
     O Gotts Marter ja, Kamrad, ein' Nacht gar schön!
     Der hat ein Arm, ein Bein, ein Aug' verloren,
     Und mancher Bube muss seitdem auf Stelzen gehn.
        Sss . . . svillevillevit dreh um das Aug',
        Svillevillevit dreh um das Aug',
        Sville ville vit, pum pum
        Den ganzen Hals dreh um!
  
  
     Heirathen thun und mit dem Weib sich rauffen --
     O Gotts Marter nein, Kamrad, Gotts Marter nein!
     Heirathen thun und mit dem Weib sich rauffen --
     O Gotts Marter nein, Kamrad, Gotts Marter nein!
        Sss . . . svillevillevit dreh um das Aug',
        Svillevillevit dreh um das Aug',
        Sville ville vit, pum pum
        Den ganzen Hals dreh um!
  
  
     Du kleiner Vogel, der du fliegst vom Neste
     Schönre Heimat suchend in das fremde Land,
     Sag, kommst du wohl von unbekannten Fluren,
     Oder kommst du von des Herzens tiefem Grund?
        Sss . . . svillevillevit dreh um das Aug',
        Svillevillevit dreh um das Aug',
        Sville ville vit, pum pum
        Den ganzen Hals dreh um!
  
  
     O Mutter, krieg' ich Schnappsen, weil ich lebe,
     Oder, Mutter, krieg' ich Flügeln, wenn ich sterb';
     O Mutter, krieg' ich Flügeln, weil ich lebe,
     Oder krieg' ich, Mutter, Schnappsen, wenn ich sterb?
        Sss . . . Svillevillevit dreh um das Aug',
        Svillevillevit dreh um das Aug',
        Sville ville vit, pum pum
        Den ganzen Hals dreh um!
  
  
  -- Ud paa Dagen tav de fleste; de havde gaaet langt, og der var langt igen.
  Da de endelig hen paa Natten nærmede sig Kongens Lejr, var hver Mand udaset
  som et Trækdyr. Det var Maaneskin, og der laa et tyndt Lag Sne paa Jorden.
  Mikkel gik og saa ned for sig, han var dødsens træt og havde været sløv de
  sidste Timer. Da lagde han pludselig Mærke til Skyggerne, som faldt skraat
  fremefter paa Sneen, seks urolige Skygger af det Geled, han gik i. Han saa
  med Forundring, at der var stor Forskel paa Skyggerne, et Par var en Grad
  lysere, og hans egen forekom ham mørkere end de andres. Han tænkte noget
  over det, blev et Øjeblik kold af Skræk, glemte det igen, kom tilbage til
  det . . . og Fremmarchen vedblev, hele den uoverskuelige Masse skred frem.
  Hver eneste kunde segne af Overanstrængelse, men de blev ved at vandre
  sammen, og Mikkel vandrede med, han havde igen glemt alting i Verden.
  
  De naaede Lejren og fik Hvile. Mikkel kom til at sove i en Lade tilligemed
  et hundrede andre. Men da han var falden hen, skød Varmen altfor stærkt
  igennem ham, han for op med et Gisp. Kun Ladens Mørke var om ham, og dog
  havde han set en Hær, der vandrede milelangt ud og fyldte hele Synskresen
  -- sorte Faner langt fremme mod den lave Himmel -- og selv var han med, han
  følte den umælende Melankoli, der overfalder hver enkelt dødtræt Mand i en
  ustanselig Hær. Næsten i det samme for Clas gispende op ved hans Side. Han
  hviskede smaaleende og med en egen Venlighed til Mikkel, at han havde
  drømt, de marcherede endnu.
  
  Mikkel for op flere Gange den Nat, redet af Vandringssmærte og af kvælende
  Hærsyn. Og hver Gang, han var vaagen, hørte han en og anden sætte i Halmen
  og stønne rundt om i den umilde Lade.
  
  Det var i Januar Maaned, Garden stødte til Kong Hanses Hær. Mikkel kunde
  igen tale med Danskere efter to Aars Forløb. Da fik han en Dag at vide, at
  Otte Iversen stod ved Kongens Hær -- Fændrik i Rytteriet -- Hadet brændte
  op i ham. Han længtes efter at se ham. Mon Otte Iversen hadede ham dygtigt?
  Forhaabentlig gjorde han. Men Mikkel havde ikke Held til at faa Otte
  Iversen at se. Derimod traf Clas ham tilfældigt en Dag og fortalte Mikkel
  det. Og Clas mindede Mikkel om den Aften i København for tre Aar siden. Det
  var alligevel underligt, fandt Clas. Heinrich . . . han var død, slaaet
  ihjel af dumme Bønder. Clas rystede paa Hovedet, han kunde aldrig glemme
  Heinrich.
  
  Nu gik den Krig sin Gang. Den begyndte, som enhver ved, med umaadelig
  Vigtighed og Tillid fra Angribernes Side og endte med aldrig anet Ulykke og
  Død for Kniven. De spillede talentfulde Dramaer i fordums Tid. Læg Mærke
  til Fablens vittige Antitese -- disse Riddersmænd, der i virkelig retfærdig
  Tro paa Overmagten lægger Pansret i Trosvognen og bryster sig med Guldkæder
  paa; denne grausame Oberst Slentz, der er parat til at stange Ditmarskerne
  fordærvet med de bare Knebelsbarter -- femten tusind Hjærter, hvori det
  hede Blod er spærret inde. Riddernes Skemt, Hertug Per til Meldorf, Grev
  Poul af Hemmingsted -- og som en sidste uhyre licentia poetica de
  femtenhundrede Vogne bagved til Byttet. Hele dette svimlende Apparat skulde
  ikke forbavse den, der ikke kendte Udfaldet; thi det var jævnt
  menneskeligt. Det er naturligt for den levende at brovte med Udødelighed,
  den højeste Sundhed finder sit Udtryk i Pral og Trusel, Menneskets fineste
  Potens er den dundrende Løgn. Naar Manden er paa sin Krafts Højdepunkt, maa
  han slaa ihjel. Livet dræber.
  
  Og saa anden Akt -- Slagtningen. Disse høje Hoveder blev slaaet ind med
  Bondeknipler under en storartet Iscenesættelse af Storm og Tøbrud, Sne og
  Regn fra Nordvest og Indvælten af det vilde Hav. Der løsnedes en halv Snes
  daarlige Kanoner, og Kuglerne braadede ind i det tykke Hærlegeme, Døden
  smaskede højt uopdragent med Kæberne i denne Fylde. De druknede, de blev
  traadt ned i Mudderet, og Ditmarskerne aabnede flittigt for alle de hidsige
  Blodstrømme. Væsken var ikke sen til at styrte ud i det fri. De gamle
  Soldater, der blev prikket Hul paa, forblødte ikke saa meget hastigt endda;
  men de unge frodige Fyre slog Blodet fra sig næsten i et eneste Plask.
  Dette var Stykkets Kynisme og Pointe. Selve Handlingen virkede som før sagt
  ved sin indre Modsætning.
  
  Mikkel Thøgersen saa Clas falde. En Marskboer kom som et Lyn fra Siden og
  slog et stort Hjørne af hans Hoved med sin Økse.
  
  Lidt efter blev Mikkel trængt ud i Grøften og sank under Laag i det
  svidende kolde Vand. Han drev et Stykke tilbage med Strømmen, før han kom
  op. Da han fik haget sig fast og drog Aande, saa han, han var kommen helt
  ned til Kongens Rytteri. Det var snarere en Grød af Heste og Mennesker end
  en Slagorden, de kunde hverken komme frem eller tilbage. Forvirringen og
  Dræbningen gik paa . . . men Mikkel spejdede efter Otte Iversen, og han
  opdagede ham. Han holdt noget inde i den sammenpakkede Masse med Fanen i
  Haanden. Hesten var stuvet fast under ham, han holdt ganske stille og som
  det syntes ligegyldig. Han var blaafrossen i Ansigtet.
  
  Mikkel forskede nysgerrigt efter, om det endnu var kendt paa ham, at han
  havde skadet ham. Han blev liggende, til Otte Iversen fik Øje paa ham. Men
  Otte Iversen var forkommen af Kulde, ikke videre. Det rørte ham ikke at se
  Mikkel. Hans Haand var blaa af Frost. Huden bliver yderst ømfindtlig i
  Kulde, selv det mindste Rap over en frossen Kno kan perse Taarer af en
  Karl. Man taber Lugtesansen i Kulde. Han lod sig drive endnu et Stykke med
  den rivende Strøm, i Snegrød og mellem døde Kroppe. Han naaede bagom Hæren,
  kravlede op og undkom levende til Meldorf.
  
  
  
  
  Axel rider frem
  
  
  Jens Andersen Beldenak holdt Gilde paa sin Bispegaard i Odense. Lyset faldt
  ud paa Gaden, det var det eneste Sted, der var oplyst i den mørke By.
  
  Der var kommen en Rytter, og medens han ledte efter en Ring at binde Hesten
  ved, hørte han Stemmer oppe fra Gaarden, som larmende Vindstød, hoho; han
  havde redet langt. Axel hed Rytteren. Han hørte, hvor Støjen skiftede
  deroppe, eftersom der stod Døre aabne mellem Stuerne, og da Larmen med et
  steg vældigt og holdt ved som et Vandvæld fra aaben Sluse, kunde han
  forstaa, at en Dør ud mod Trappen og den aabne Port maatte staa gabaaben.
  Han skyndte sig med at fortøje Hesten det første det bedste Sted, mens de
  skraalede og lo i lange Tag deroppe; i en almindelig Hujen skelnede han en
  enkelt Mands Grin, der trængte igennem som en Hagl af Stokkeslag og blev
  henne og kom igen med ny Kraft, og han forestillede sig med Velbehag
  Ophavsmanden til denne Latter som han maatte se ud, idet han hylede med
  fuld Træk gennem Halsen, blussende Fyr paa ham, en Ildebrand af en
  forvorpen Krop! Axel sprang op ad Trappen og tonede i fuldt Rend ind i
  Gildesalen.
  
  Han kom lige tidsnok til at se fire strunke Knægte gaa i Fodslag frem mod
  Bordet med en ung Kvinde paa et stort Messingfad. Hun sad ned og holdt sig
  til Kanten af Fadet, pyntet med sit sorte frie Haar. Før nogen ret kunde
  besinde sig, satte Knægtene Fadet ned midt paa Bordet mellem de andre
  Retter. Faklerne brændte paa de kalkede Vægge, der var en god Snes
  Svirebrødre tilstede, og det var dem, der lo, de krummede sig i Sædet, gik
  bagover af Latter. I det Axel stansede betaget af Synet og slog Hænderne
  sammen, havde han allerede mærket sig, at den knaldende Latter, der
  overdøvede alle de andres, kom fra det store Mandfolk for Bordenden. _Han_
  saa nu ellers ikke ud til at more sig saa meget som han lo. Det var selve
  Bispen.
  
  I det samme blev der stille i Stuen. Da Kumpanerne havde let ud, var det,
  ligesom Spøgen ikke stod til at redde; de skelede forlegent til hinanden
  med vaade og røde Øjne, de tørrede sig og tog forgæves Tilløb til Grin
  igen. Pigen paa Fadet sænkede langsomt Hovedet, det sorte Haar faldt
  fremefter og hang lige ned.
  
  Hvad er det, hvad vil han? raabte Jens Andersen imidlertid og gik fra
  Bordet. Mens han kom lige løs paa Axel, blev han hurtig alvorlig, og da han
  stansede brat en halv Alen fra hans Bryst, saa han ud til at ville slaa.
  
  Hvad?
  
  Axel greb sig i Brystet efter Brevet, han skulde bringe, men dermed havde
  Jens Andersen forstaaet ham.
  
  Det er godt, sagde han, det kan vi siden snakke om. Velkommen til, se at
  faa noget at spise.
  
  Jens Andersen vendte sig imod Bordet, han slog op med Armene og kom igen i
  en mægtig Stemning, der steg og steg, mens han raabte og svaredes af
  tiltagende Munterhed fra Laget.
  
  Naa skal ingen tage en Bid?
  
  Jens Andersen vendte sig tilsidst som en Kat og saa Axel ind i Øjnene, hans
  Ansigt lyste pludselig af et haardt Lune. Han greb ham fast i Skuldren og
  sænkede Stemmen, med en vis Myndighed, Forsigtighed og med en Slags Godhed:
  
  Den der kommer sidst er mest sulten. Det bedste er tillevns -- tag hende
  saa!
  
  Dette Løsen befriede dem allesammen, de lo igen og slog sig vildt paa
  Laarene. Men Axel bøjede sig frem i smidig Erkendtlighed, han kneb Øjnene
  venligt til og saa forskende paa Pigen, som tog sig sammen og rystede
  Haaret under hans Blik.
  
  Tak for det, sagde Axel. Hans ligefremme Svar, den gyldne Stemme, faldt
  just i en Pavse og vakte et Bifald, der fik Loftet til at gungre under
  Salven. De saa alle et Øjeblik paa Fyren, som stod der, han var jo godt
  klædt, noget vaad og sølet derudefra, hans Ansigt var rødt af Regn, og
  Haaret tjavsede ham om Ørene. Han mønstrede Bordet med et levende Blik.
  Imidlertid tog Gæsterne til Krusene igen. Og Pigen blev baaret ud, ingen
  saa efter hende. Men hun vendte sig i Døren og smilede fattigt fra sit høje
  Stade, Trækken tog i hendes lange Haar, hun frøs gudsjammerligt. Da nikkede
  Axel til hende. Det var en Glædespige fra Byen, som Bispen havde lejet.
  
  Hvad hed hun? spurgte Axel siden, da han havde spist. Drikkegildet varede
  ved, og Axel havde givet sig i Snak med en af Knægtene, der havde baaret
  Skueretten, en høj, rødskægget Hugaf. Det var Mikkel Thøgersen, han tjente
  i Bispens Følge.
  
  Agnete, oplyste Mikkel.
  
  Hun var ikke ilde.
  
  Mikkel tav. Axel fik ikke mange Ord ud af ham. Axel stod og glattede sit
  Haar, hans Klæder var næsten tørre, han pustede efter Maaltidet. Da det
  ikke kunde blive til mere, vendte Axel sig fra Mikkel og saa paa
  Drikkelaget. Men han var snart ligegyldig ved Gæsterne; der var et Par
  tarvelige Herremænd i Ridestøvler, flere tykke Borgere med Signetringe paa
  Tommelfingrene, en Graabrødremunk, en Skriver, lybske Skippere; fulde var
  de næsten allesammen. Axel gik rundt i Stuen og klirrede med sine store
  Jærnsporer, der lignede Stjærner.
  
  Salen gjorde et forfaldent, hyggeløst Indtryk. Jens Andersen havde heller
  ikke boet der i længere Tid, det var først for nyligt han var kommen hjem
  efter sit Fangenskab og sit haarde Klammeri med Kongen. Bispen, som var en
  aldrende Mand, havde hule Kinder endnu siden den Tørn. Og nu beredte han
  sig allerede paa at rejse igen, til Stokholm. Gildet, han holdt, var til
  Velkomst og til Afsked paa en Gang.
  
  Over Midnat vinkede Jens Andersen ad Axel. Bispen lod til at være meget
  varm, han var rødflammet helt op over den skaldede Isse som en Himmel med
  Nordlys, dog gik han fuldkommen sikkert. De kom ind i et Kammer, hvor
  Mørket lugtede af Bøger, og hvor der gik to store knurrende Hunde.
  
  Jens Andersen tændte et Vokslys og anbragte sig i Stolen foran Bordet.
  Medens han læste Brevskabet, sad Axel med en af Hundenes Hoved i sit Skød.
  Kamret flød med aabne Brevkister, Bøger i Sække og løse Stabler paa Gulvet.
  
  Ja, Jens Andersen vendte sig mod Axel, og nu var hans store graa Hoved som
  forvandlet, fuldt af strænge Furer. Stemmen var barsk og fremmed, kun i
  Blikket var der endnu noget sorgløst. Axel skulde videre til Bispen paa
  Børglum, han skulde have en Mand med . . . det var bedst det blev Mikkel
  Thøgersen; imorgen tidlig havde han at hente Breve og Besked. Og det
  hastede. For i Aften kunde han gøre som han vilde.
  
  Dermed rakte Bispen sin svære Haand ud og raslede mellem Skrivesagerne paa
  Bordet, hans Blik var indadvendt, Axel rejste sig og gik ud til de andre.
  Mikkel Thøgersen blev forundret og tillige glad ved at høre, at han skulde
  med ad Børglum til. Axel og han blev enige, hvad Resten af Natten angik, de
  begav sig hen hvor Agnete boede og fandt Nattely der. Begge følte det
  nyttige i at søge en i alt Fald udvendig Forstaaelse med hinanden ved at
  være fælles om en Svaghed, nu da de skulde gøre Rejse sammen.
  
  Agnete forærede Axel en Lok af sit Haar.
  
  Klokken var otte næste Morgen, da Axel og Mikkel red fra Odense, begge to
  forsynet med Breve og Instrukser fra Bispen. Axel førte Breve til
  forskellige Herremænd paa Vejen, Jens Andersen havde mange Jærn i Ilden paa
  en Gang.
  
  Just som de red ud af Byen, saa Axel blot en eneste Gang Odense Gade, et
  Par Gavle og en Vindfløj, der flossede blødt ud i Morgentaagen, han
  mindedes Agnete og løb i dette Nu over af Ømhed mod Byen, saa at han kom
  til at indeslutte Odense saaledes i sit Minde.
  
  De første Mil red de tavse. Morgenen var hundsk, Hestene strakte ud og blev
  duggede om Næseborene. Da Dagen klarnede, lagde Axel Mærke til sin Ledsager
  og saa, at han havde smalle Haandled og magre, blakkede Hænder; men han
  kendte godt den Slags tilsyneladende svage Underarme, hvor Musklerne sidder
  højt oppe i Ærmerne. Hver Gang Hesten slog over i Galop, bemærkede han, at
  Mikkel Thøgersen samlede Hesten og gjorde sig til et med den paa en egen
  sparsommelig Maade. Han var klædt som en velforsynet Landsknægt, Mikkel, og
  havde gode Vaaben. Men de prunkende Klæder stak af mod Ansigtets Udtryk af
  Armod; det røde Børsteskæg gav ham nok en farlig Mine, alligevel kunde det
  ikke skjule Mundens tavse Sprog, stædig Hjemløshed, Overlæben var tyk som
  af hemmelig Græden alene.
  
  Lidt efter lidt blev de varme. Mikkel hostede og begyndte at se sig om.
  Hestene gik opad Bakke.
  
  Hvordan stod det til i København? spurgte Mikkel.
  
  Pest og Sygdom, svarede Axel rask. Det sidste jeg saa, da jeg red ud af
  Vesterport og vendte mig om, var en Ildebrand.
  
  Naa.
  
  Axel blev ved at fortælle og kom ind paa Krigen i Vinter, som han havde
  gjort med. Den optog ham stærkt endnu, han fortalte om Slaget ved Bogesund
  og de uhørte Strabadser i Tivedens Skove. Det var saa koldt, forsikrede
  Axel, at Harnisket kunde binde Fingerspidserne, naar man rørte ved det.
  Sneen var anderledes end i Danmark, fin og hvas som et slibende Pulver, der
  smittede af, og naar man fik den paa sig, skoldede den. Der faldt Snefingre
  ned fra Grankvistene, mens man red, og kom de paa Huden, bed de sig fast
  som graadige Igler. Den svenske Sne var særlig brændt eller udpint af
  Frosten, i alt Fald _drak_ den paa Haandbagene som Sugedyr, den fortærede
  alt hvad den saa. Det var den værste Slags Sne, den laa florløst, den
  groede som et Mos paa Huden; de faldnes Lig var groet til i et Øjeblik. Jo,
  det var haarde Dage. Naar Solen skinnede, var Luften fuld af fine, fine
  Splinter, saa man gærne kunde krympe sig ved at aande; om Natten stod
  Hestene sammen og ømmede sig, de hostede, ho ho ho, som gamle Mænd. Og da
  det kom til Slag, blev det først galt, ingen kunde taale Saar, de, der blev
  ramt, hvællede som Svin. Granerne sprang som Glas for Kanonkuglerne. Mange
  blev baade vilde og gale. Men de havde jo vundet en storartet Sejr. Nu laa
  Hæren for Stokholm . . .
  
  Aprilsolen brød nu og da igennem. De var nær aldrig kommen over Bæltet, som
  gik med stærk Strøm i det haardtblæsende Vejr. Hestene blev bange og vilde
  sætte udenbords, saa de maatte surre dem fast i Færgen. Da de kom paa Land
  og red videre, rejste Axel Hovedet og vejrede rundt.
  
  Det er saa Jylland, sagde han og smækkede med Tungen, her har jeg aldrig
  været.
  
  Mikkel tav. Axel følte, at den høje tørre Landsknægt blev ved at tænke paa
  andre Ting. Han saa til ham fra Siden og studerede Arrene, han havde i
  Ansigtet, som var det en Skrift.
  
  Her i Jylland ligger der en Skat, som jeg skal hæve ved Lejlighed, raabte
  Axel noget efter, medens de red i Galop med Vinden buldrende om Ørene.
  Mikkel vendte Hovedet og gav ham et aandsfraværende Nik. En stor Skat
  . . . saa blev Axel ærgerlig over Mikkels Mangel paa Deltagelse og sporede
  sin Hest, de red tæt Side om Side, alt hvad Hestene kunde straale ud af
  Jorden. Axel red med vidtaaben Mund og fjedrede i Benene under store
  Bevægelser, men Mikkel sad lavt og indgroet i Saddelen med krumme Knæ, det
  saa ud som om han næppe aandede.
  
  Regnskyerne aabnede sig i strakt Drift fra Vest for den hvide, varmeløse
  Sol, lukkede sig igen. Kragerne stred ude over de vaade Agre. Blæsten tvang
  de bladløse Hegn. Og langt foran satte en Sky Foden paa Jorden og kom imod
  de to Ryttere, de red ind i en hvirvlende Mørkning af strid og bitter Regn.
  Den sprøjtende Vej stod i et Regnpisk, Hestene galopperede rygende, Dampen
  reves fra Haarlaget som Røg fra en Hedebrand i Storm. Saaledes red de Dagen
  ud.
  
  
  
  
  Hjemkomst paany
  
  
  De sad i et Herberge oppe i Jylland sent paa Aftenen og skulde for længe
  siden været henne og sove, men Axel fortalte Mikkel om sin Skat. Mikkel var
  bleven opmærksom, han sad med Hænderne under Kinden og med Albuerne paa
  Bordet, Lyset brændte lige for hans Ansigt; Axel bøjede sig frem og
  fortalte:
  
  Den skal findes et Sted midt i Jylland, andet ved jeg ikke, jeg har aldrig
  villet vise nogen Papiret. Det er en stor Skat, jeg tænker dagligt paa den,
  men det har ingen Hast, da jeg er sikker nok i min Sag. En Gang, naar det
  passer mig, saa faar jeg Skriften tydet. Se her.
  
  Axel stak sin Haand ned paa Brystet under den opslidsede Trøje, rodede
  rundt og drog en stor plump Hornkapsel frem, der hang ved en Snor. Han
  antydede med Neglen, hvordan den skulde aabnes og forklarede, at der laa et
  Stykke sammenfoldet Pergament i den. Mikkel saa fra Kapslen op paa Axels
  Ansigt og overbeviste sig om hans Ungdom, der næsten lignede
  Utilregnelighed. Han havde intet egentlig menneskeligt Blik i sine blaa
  Øjne, de manglede det fattede Udtryk, der er eget for Mennesker, om hvem
  man ved, de hedder Ole eller Josef, og at de selv er paa det rene dermed.
  Han var køn, et mørkt Skæg og en harmløs Mund, Ansigtsfarven var saa skær,
  at man næppe skelnede dens Grænse mod Luften. Men Haanden var bred, let
  haaret, ikke til at tage fejl af.
  
  Axel puttede Kapslen til sig igen og nikkede flere Gange. Jo jo, sagde han
  halvt til sig selv.
  
  Mikkel spurgte, hvor gammel han var.
  
  To Og tyve Aar. Axel saa fornuftigt op. Han fortalte, hvad han havde regnet
  ud for ikke at blive snydt Skatten fra; han kunde ikke tyde Skriften selv,
  det var hebraisk nemlig . . .
  
  Mikkel sagde, at han kunde hebraisk.
  
  Naa saa det kunde han. Axel blev ved at skinne i Øjnene, han bøjede sig
  frem og talte dæmpet:
  
  Jeg vil se Tiden an. Jeg vil se Tiden an, til jeg en Gang træffer en eller
  anden kyndig Mand, en Præst, der ikke har længe igen, ham vil jeg passe
  paa. Naar han ligger paa sit yderste, saa at han lige kan sanse, vil jeg
  lade ham tyde Skriften. Dermed er jeg sikker. Saa haster det endda ikke.
  Jeg kan altid komme en Dag og pirre med Foden ved noget Grus i Kanten af et
  gammelt Dige eller hvor det nu er. Skatten er gravet ned, en Høj eller i en
  Stenkiste under Vejen. Der pirrer jeg en Guldring op, en rød tyk Halsring
  af den Slags Guld der vejer til, det gamle, sunde Guld, som der er Varme
  ved. Efter hvad jeg ved er det en lovlig Arv, der tilfalder mig. Med mit
  tyvende Aar var der en Del rede Penge til mig, ikke saa faa, dem har jeg
  ikke en Gang sat til endnu, men Seddelen fik jeg, da jeg var atten Aar
  allerede, af en gammel Mand, der kom. Jeg har passet godt paa den. Den skal
  ikke komme fra mig heller. Der er først alle de Guldringe til mig; men
  længere nede ligger et gammelt Skødskind af Læder viklet om et Skrin. Den
  første Gang jeg rører ved Skatten vil jeg kun have en af Halsringene og saa
  en Fingerring til mig selv med en Sten i, det skal være den største
  Diamant, der er. Resten lader jeg ganske rolig ligge og yngle. Jeg
  forestiller mig, hvordan de kostbare Ædelstene forskyder sig i Tidens Løb
  og kryber saa smaat ud i den bare Muld og groer. Jeg behøver blot at bore
  med Fingrene og hente dem frem sidenefter. Guldet bryder jeg mig ikke om,
  jeg kommer ikke til at beholde de Penge alligevel, de skal rulle; paa
  Rejsen ser jeg, hvordan de ruller. Jeg vil til Köln, og jeg vil til Pavia
  . . . desuden er der pragtfulde Sværdgreb, Kæder, Spænder, de ligger godt
  nok hvor de er foreløbigt.
  
  Mikkel begyndte at smile saa stille og se sig omkring i den øde Stue. Mon
  de ikke skulde gaa i Seng?
  
  Det var Axel øjeblikkelig villig til, og de stod op. Men da de kom ind i
  Gæstesengen, viste det sig, at Skindene var fuldstændigt raadne af Fugt,
  ikke til at lægge sig i. De strakte sig bandende ovenpaa i Klæderne, og
  Axel sov med det samme.
  
  Mikkel laa noget uden at kunne sove. Pludselig lo han godmodigt ved sig
  selv. Og han faldt i Tanker, tænkte just ikke paa Fortiden eller paa noget
  bestemt, men han følte sin Beskedenhed, sin gamle fortrolige Anger over
  Vanskæbne, han følte sin Ensomhed. Og da han var ved at falde hen, kom han
  alligevel til at forestille sig denne Krop af gedigent Guld, der laa lige
  under Jorden, saa at man blot behøvede at tørre Grus og Smaasten væk for at
  se det matte, ridsede Guld, der krøb som en Rod ind under Jorden. Han vilde
  stille sig paa det med begge Fødder. Paa den anden Side Kløften saa han
  hvide Kvinder holde Ting siddende i en Rundkreds paa Stenene og med den
  store Kvinde højt i Midten. Da vilde han sende en Due. Noget efter saa han
  dem stige ned allesammen. Og en Time efter viste de sig en for en paa hans
  Side af Kløften, vaade og grønne paa Hænder og Knæ af Planterne, de var
  krøbet igennem. Og han stod rank paa Guldet. Kongen nikkede til ham i det
  fjærne.
  
  Næste Dag red de videre i klart, lyst Aprilsvejr. Hestene knuste de blaa
  Pytter paa Vejen. Udenfor Skovene strakte Landet sig tyndt overgydt med en
  Foraarsfarve, man saa milevidt hen i den nye Luft. Langt borte laa runde
  Gravhøje dristigt paa de øverste Landrygge, hvide af Dug paa den vestre
  Side.
  
  Mikkel Thøgersen havde ikke sagt et Ord hele den dejlige Morgen, han sad i
  dybe Tanker. De nærmede sig hans Hjemegn, hvor han ikke havde været i over
  tyve Aar. Han havde ikke tænkt paa andet, siden han fik Besked om, at han
  skulde til Børglum. Bedst som han sad hensunken i sig selv, for han sammen
  i Saddelen.
  
  Ligger Moholm ikke paa denne Kant? havde Axel spurgt.
  
  Moholm. Jo.
  
  Jeg har et Brev dertil. Otte Iversen hedder Herremanden.
  
  Mikkel fløjtede ad Hesten. Den stansede og saa sig om efter ham, men han
  satte den i Gang igen. De talte ikke mere sammen, før de hen paa
  Eftermiddagen kom over Bakkerne og saa Aaen. Den løb gennem de blege Enge
  som en blottet Sølvaare; Fjorden viste sig i Vest, hjemlig, uomskiftelig.
  Mikkel saa Brinkerne og Højdedragene, som han kendte, de strakte sig ganske
  paa samme trolige Maade ind under Himlens pure Blaa, som da han var her
  sidst.
  
  De bedede i Graabølle Kro. Saa viste Mikkel Axel Vej til Herregaarden. Selv
  vilde han ride ned til Fjorden, hvor hans Broder boede. Næste Morgen skulde
  de støde til hinanden igen i Kroen.
  
  Axel red ind paa Moholm, ligesom det mørknede. En Hund kæftede aldeles
  rasende fra Muren, hvor den stod i Lænke; der gik en Dreng i røde Hoser og
  puslede ved Trappen. Gaarden saa ud som forladt ellers. Just som Axel holdt
  op for Trappen, kom en Mand frem i Døren, det var Herremanden selv. Og da
  han havde hørt Axels Ærinde, førte han ham med op i Stuen. Axel kom til
  Sæde ved Bordet, og Otte Iversen gik hen ved Arnen og tændte en Fakkel, som
  han stak i en Ring paa Muren.
  
  Medens Otte Iversen læste Brevet, betragtede Axel ham, han var en
  halvgammel, tør Mand; Ansigtet dækkedes halvt af Skæg, der var studs
  klippet for Munden. De sure Øjne gik frem og tilbage over Brevet, man kunde
  ikke se paa ham, hvad der stod deri. Otte Iversen afbrød imidlertid
  Læsningen og gik hen til en Dør og kaldte. En gammel Karl bragte Kødmad ind
  paa Bordet og gik igen. Siden kom der ingen ind, og der hørtes ingen Lyd af
  levende i Huset.
  
  Da Otte Iversen havde læst Brevet, tappede han selv Øl til den fremmede af
  et Anker henne i Krogen og satte sig hos ham for at høre Tidender udefra.
  Axel fortalte villigt om Krigen i Sverig, om Slaget ved Bogesund og Kongens
  Sejr, om Tiveden og den svenske Sne . . . han blev opstemt af Fortæringen
  og priste Krigens Rædsler. Af og til kremtede Otte Iversen, den Slags
  ubevidste Vanekremten, som Folk kan lægge sig til. Han knipsede til Faklen,
  naar den brændte daarligt. Der blev en Pavse. Axel spiste dygtigt. Saa ser
  han pludselig op.
  
  Det er jo midt i Jylland her, saa omtrentlig, er det ikke?
  
  Jo, ikke saa meget fejl.
  
  Der ligger en Skat her et Sted, som jeg har Papiret til, sagde Axel, idet
  han spiste, maaske er det ikke saa langt herfra.
  
  Otte Iversen svarede ikke lige straks, og Axel fordybede sig i Kanden, det
  hørtes paa Lyden, hvor langt han kom i den.
  
  Otte Iversen bekvemmede sig endelig til Skyggen af et Smil og spurgte Axel,
  hvad han var for en.
  
  Nu ventede Axel lidt med at svare.
  
  Mit Navn er Axel, sagde han omsider roligt. Efternavn har jeg ikke kendt
  til. Egentlig hedder jeg vist for Resten Absalon, men paa Gaarden hvor jeg
  blev opdraget, kaldte de mig Axel. Min Vugge stod paa Sjælland.
  
  Naa saa.
  
  Ja. Nu tjener jeg Kong Christiern som Rytter og Stafet. -- Den Dag da jeg
  fyldte atten Aar, kom der en gammel Mand og gav mig et Dokument, som jeg
  skulde gemme vel, han sagde det til mig ude paa Marken, hvor vi spaserede,
  og indestod med sit Navn for Rigtigheden af Arven, han hed Mendel Speyer,
  sagde han.
  
  Axel spiste med disse Ord videre, men fortrød iøvrigt sin Snaksomhed. Han
  saa op, Otte Iversen stirrede paa ham. Da lagde Axel Kniven fra sig, han
  troede Herremanden blev syg. Men Otte Iversen rejste sig, kremtede og
  knipsede til Faklen. Han kremtede en Gang endnu.
  
  Mendel Speyer . . . om Axel var i Slægt med ham?
  
  Ikke han vidste af. Axel saa aabent op. I det samme kendte Otte Iversen
  ham. Det var Susannas Søn.
  
  Det var Susannas Søn.
  
  Otte Iversen spurgte noget efter grumme usikkert, om han kendte nogen i
  Helsingør.
  
  Axel rystede paa Hovedet og tog igen fat paa Spisningen. Idet han kom frem
  med Hænderne, kendte Otte Iversen dem, det var hans egen Slægts korte Klør.
  Da fik han som en Rørelse. En stor Uro slog ham ved Hjærtet. Der sad hans
  gamle Synd levende og graadig! Nu virkede den gamle Forbandelse. Hvad var
  det for en Snak om en Skat i Jylland, hvad var det for et Dokument?
  
  Otte Iversen gik nogle Skridt ind i Stuen. Han var bedøvet ligesom Folk,
  der ser Luerne slaa ud af Taget og tænker paa at redde og staar paa et Sted
  og snubler over deres egne Ben. Hvad skulde han gribe til?
  
  Otte Iversen havde været gift i en Snes Aar og havde otte Børn. Hans Frue
  hang malet inde i Riddersalen med de tynde Hænder lagt korsvis for Maven,
  med Figuren to Gange bugtet som et S i ydmyg Følelse, agtbar og rødrandet
  om Øjnene. Børnene artede sig vel, selv solgte Otte Iversen Vildt fra sine
  Skove og drev en Forretning med Stude, han sad godt i det. I dette Øjeblik,
  da den fremmede, Susannas Søn, knasede et Ben mellem Tænderne, laa hans
  spæde Børn inde og sov, og hans svagelige Frue skulde barsle til Juni --
  vilde denne Ulv nu trænge sig ind i Reden og æde dem allesammen ud? Nej.
  Otte Iversens Moder hvilede i Fløjels Kiste under Gulvet i Graabølle Kirke,
  han mindedes hende nu . . . Det kunde ikke være Guds Mening at ramme ham.
  
  Axel spiste ikke længere, og der var saa stille paa Gaarden. Stuens Vægge
  drev af Fugtighed, Lyset fra Faklen viste Gulvets kolde Sten. Inde i
  Halvmørket stod Herremanden uden en Stavelse og betragtede ham. Axel sad og
  tænkte paa, hvordan mon Nattelejet kunde blive paa denne miserable Gaard,
  sagtens et Kammeratskab med Ørentviste og Museunger, da Herremanden nærmede
  sig Bordet igen. Han saa ud til at have tænkt paa en Ulykke. Panden var som
  jordslaaet, Munden lod sig ikke se i Skægget.
  
  Natteleje kan vi desværre ikke byde, sagde Otte Iversen meget lavmælt, idet
  han famlede ved Bordkanten og saa ned. Vi har flere syge, og en har vi i
  Besøg, dede . . . Han saa op.
  
  Axel rejste altsaa med det samme og blev ikke tungere om Hjærtet for det.
  Da han red ud fra Gaarden, havde han glemt den gnidske Herremand for evigt.
  En Time efter holdt han udenfor Smedjen nede ved Fjorden. Mikkel kom ud og
  tog imod ham.
  
  De fik det hjemligt den Aften i Smedjen. Niels Thøgersen stod sig godt; han
  havde Kone og Børn, men ellers var han næsten uforandret, lige
  tilsyneladende skummel, uopslidelig og i Skødskind.
  
  Det timedes Mikkel, at han fandt sin gamle Fader levende. Thøger var nær de
  halvfems. Han sad i Krogen ved Arnen med Benene viklet ind i mange Lag
  Halm. Han var næsten døv og ikke længere aandsfrisk men ellers ved Helsen.
  Sønnen Mikkel havde han ikke genkendt.
  
  Medens de spiste, saa Mikkel hen til sin Fader. Sønnekonen passede ham
  omsorgsfuldt. Gamle Thøgers Hænder var nu hvide som Skimmel, ligesom kogte,
  og med vandblege Pletter, men de rystede ikke værst. Niels fortalte, at
  Faderen for otte Aar siden nær var kommen af Dage ved at Jordhulen, de
  brugte til Tørv, var skreden til om ham. Niels skulde just træffe at være
  fra By, og de andre tænkte ikke paa nogenting. Først næste Morgen sansede
  de, hvor han kunde være bleven af og fandt ham liggende derinde med
  Hænderne boret fast i Klæderne og med vidtaabne Øjne; til alt Held var der
  Luft nok over ham, saa han ikke var bleven kvalt. Men siden den
  Indespærring havde han til Tider lidt meget af Skræk.
  
  Da de havde spist, satte Mikkel sig hos den gamle. Han prøvede at tale med
  ham, men det vilde ikke gaa. Saa blev han siddende og saa paa det store
  laadne, kraftesløse Hoved. Han kendte Faderens Træk, skønt Ansigtet næsten
  var groet igen, og Øjnene uden Blik. Der havde sat sig bløde Vækster og
  Blegner paa Ørene og paa den golde Pande.
  
  Langt om længe tog Mikkel en gammel Sølvskilling frem, saa lidt paa den og
  søgte at stikke den ind i den gamles Haand, der ikke formaaede at tage den.
  
  Kan I huske Skillingen? raabte han sin Fader ind i Øret, han havde glemt de
  andre i Stuen.
  
  Ba, ba.
  
  Kan I huske Skillingen? raabte Mikkel endnu en Gang med brudt Stemme. De
  andre holdt sig for sig selv og tav, og Mikkel sad længe med Hovedet bøjet
  dybt ned i Hænderne foran den gamles Stol. Snart efter sov gamle Thøger med
  den øde Mund helt aaben.
  
  De sov alle i samme Stue om Natten og hørte Thøger lalle og smaatrue som en
  Hund, der beklager sig i Søvne.
  
  Da Mikkel og Axel holdt færdige paa Hestene næsten Morgen og havde sagt
  Farvel, vendte Mikkel sig i Saddelen og spurgte med stor Overvindelse hen
  mod sin Broder:
  
  Og Ane Mette, hvordan . . .?
  
  Hun er gift i Salling og har voksne Børn, raabte Niels flydende og løb
  nogle Skridt efter Hestene, der var i Gang. Jens Sivertsen døde i Fred og
  Rolighed. Jo hun har det godt, Mikkel, det skulde jeg sige . . .
  
  Han raabte endnu mere, men Mikkel jog i Galop. Axel naaede ham først oppe
  over Bakkerne.
  
  
  
  
  Consumatum est
  
  
  Det var under de store Festligheder i Stokholm efter Kong Christierns
  Indtog og Kroning, om Tirsdagen. Mikkel Thøgersen stod i Slottets Vagtstue
  og skulde bringe Jens Andersen en Besked. Jens Andersen var i Badstuen,
  blev der sagt. Men da det hastede ualmindeligt, blev det til, at Mikkel
  klædte sig af for at udrette sit Ærinde. Han kom ind i den hede Badstue og
  kunde først ikke se en Tomme frem for sig, Dampen fyldte Rummet saa tykt
  som hvidt Vadmel, han hørte Raslen af Spande og store svidende Klask af
  Vandet mod Ovnstenene. Inde i den svedende Tykning lød Stemmer. Mikkel blev
  staaende ved Døren, Dampen brændte ham mod Brystet og begyndte at rinde i
  Draaber ned ad hans Ben.
  
  Pludselig var det, som om Dampen formede sig til en Skikkelse, der kom imod
  ham, et Skridt til og der stod en Mand fuldt synlig, kobberrød af Varmen.
  Det var Kong Christiern. Mikkel tog sit Blik hastigt fra Kongens Ansigt og
  saa kun paa hans kløftede Bryst, der var fyldt med røde Haar, og han hørte
  Kongens hæftige Stemme. Hvad han skulde her? Mikkel gjorde Rede for sig med
  bøjet Hoved.
  
  Jens Andersen, kaldte Kongen barsk, her staar en Mand ved Døren med Ærinde
  til dig. Saa trak han sig tilbage ind i Dampen igen. Mikkel rettede sig op,
  han rystede endnu i Knæene. Lidt efter kom Jens Andersen, og Mikkel
  forrettede sit Ærinde, han vidste ikke selv, hvad de Ord skjulte, som han
  havde at overbringe efter Hukommelsen, men de gjorde Bispen meget
  eftertænksom. Staa her, sagde han og forsvandt.
  
  Mikkel hørte baade Kongen og Jens Andersen og flere Stemmer inde i den
  kogende Røg. Saa raabte Kongen et Par vrede Ord. Der blev næsten stille i
  Badstuen, de hørte op med at slaa Vand paa Stenene. Den øverste Luge
  aabnedes, og Dampen blev et Øjeblik tæt og hvid som en Væg, lidt efter
  klarnede det. Med et saa Mikkel alle dem, der var i Badstuen, han havde
  troet, de var ti Gange længere borte, men de var alle lige ved. Kongen sad
  paa en Bænk, foruden ham var der Didrik Slagheck, Jon Eriksen og to til,
  som Mikkel ikke kendte. Jens Andersen talte til Kongen i en dæmpet,
  betydningsfuld Tone, de andre lyttede, men Mikkel havde ikke Øre for, hvad
  de talte om, han kunde ikke faa sit Blik fra Kongens Skikkelse. Saa tæt en
  Bringe og saa stærke Overarme havde han ikke set før, Brystmusklerne laa
  haardt og riflet mod Huden, Senerne snoede sig snævert ind under Armene.
  Det mørkerøde Haar brusede om Kongens Hoved i Dampen som Mos, der rejser
  sig i Regnvejr, Vandet drev over det vaade Ansigt ned i Skægget. Kongen var
  i farligt Lune, lod det til, han saa fra den ene til den anden med de
  stramme Øjne paa en egen afmaalt Maade, hele hans Mine var tung og ladet.
  
  Mikkel lagde ikke meget Mærke til de andre. Jon Eriksen stod ret op og ned
  med et beskedent og forgræmmet Udtryk, han var saa gyselig mager paa
  Kroppen, at det saa ud som han var surret sammen af Skind og Ben, hans
  lange Knokkelfødder stak i et Par Klamper, Anklerne var dækket af Skorper
  og snehvide Ar efter Jærnene, han til for nylig havde siddet i. Ved Siden
  af ham stod Jens Andersen med den flettede Ryg til og bøjede sig i sine
  laadne, sammentrykte Rytterlaar. Men Didrik Slagheck var en velskabt Mand.
  Desværre vanheldedes han over hele Kroppen af violette Stjærner, Mærker
  efter den franske Syge, de sad stemplet saa tæt som Pilene i St. Sebastians
  Legeme. Didrik Slagheck havde en Abes Hoved, fordi hans Næse var falden ind
  ved Roden.
  
  Jens Andersen slog pludselig med Hovedet hen mod Mikkel som for at minde
  dem paa, at han stod der. Mikkel havde ingenting hørt. Men Kongen saa op og
  blev rasende.
  
  Saa lad den Mand gaa! udstødte han tirret. Jens Andersen vendte sig og
  viste Mikkel et ligesom formildende Ansigt, Mikkel skyndte sig ud. Slaa
  Vand paa! hørte han Kongen raabe. Og medens han ventede udenfor og trak
  sine Klæder paa, hørte han igen Vandet pladre og hvisle derinde. Ikke en
  Lyd af Stemmer skelnedes.
  
  En halv Time efter kom Bispen ud, han var ophedet og meget kortaandet, han
  blæste Væden fra Læberne og viskede sig over Brynene, hans Fingerender laa
  i Læg af det varme Vand. Mikkel fik Besked tilbage til Ærkebisp Gustav
  Trolle, blot to latinske Ord. Mikkel tillod sig at smile, da Jens Andersen
  vilde have ham til at repetere dem tre-fire Gange som et Barn.
  
  Ja husk nu paa dem, raabte Bispen endnu en Gang, før Mikkel for ud af
  Døren.
  
  Ærkebispen stod ved sit Vindue med en Gaasepen i Haanden, han vendte sig
  brat, da Mikkel kom. Men da han hørte, hvad Mikkel havde at melde, smed han
  Gaasefjeren paa Gulvet og gik stærkt berørt op og ned fra den ene Ende af
  Gulvet til den anden. Det var vor Herre Jesu Kristi sidste Ord paa Korset,
  som Mikkel havde at sige ham fra Kongen; Ærkebispen gentog dem halvhøjt for
  sig selv flere Gange, der stod et aabent Rejsealter paa Bordet, han nikkede
  og nikkede:
  
  _Consumatum est._
  
  Mikkel ventede paa mulig Genbesked. Men Gustav Trolle syntes at skifte
  Tankegang, idet han atter kom hen til ham, han stod noget og saa Mikkel
  adspredt i Ansigtet. Der gik en ubestemmelig Trækning over hans blodløse
  Mund, det kunde være et bevæget Smil eller et Forbud paa Nysen; Stemmen var
  underlig mild, da han spurgte Mikkel, om der ikke var noget han ønskede, og
  han stammede uvist.
  
  Mikkel blev hed i Hovedet. Tyve Aars besværlige og golde Soldatertjeneste
  blev til een Dag i hans Bevidsthed, han mindedes sin Ungdoms Ønsker som var
  det igaar. Om han ikke ønskede noget! Hvis han havde tænkt sig nogen spørge
  derom, vilde han i Tanken svaret: Alting. Det vilde han -- lige til nu, da
  han blev spurgt. Nu ønskede han intet.
  
  Mikkel saa slapt op. Om han kunde komme til at tjene i Kongens Nærhed,
  sagde han sløvt. Han slog Øjnene ned igen og begyndte at gnide sig varligt
  i Hænderne ligesom en Betler, der staar ved Døren og kommer i Tanker om, at
  det er koldt, medens man henter Almissen til ham.
  
  Det var Ret! Gustav Trolle nikkede. Han spurgte, om Mikkel ønskede at komme
  mellem Skriverne, han kunde jo Latin. Men Mikkel rystede paa Hovedet. Naar
  han maatte blive Rytter mellem Kongens nærmeste Folk . . .
  
  Da han gik ned ad Gaden, var han bøjet som en gammel Mand. Han havde i
  mange Aar længtes efter at komme i Kongens Brød, og idet han nu følte sig
  varm af Glæde over at være ved Maalet, knugedes han tillige ned af den
  dybeste Ynkelighed.
  
  Samme Dags Aften var der stort almindeligt Bal paa Slottet.
  
  Mikkel Thøgersen stod som Æresvagt ved Døren i den store Sal, iført fuldt
  Harnisk, en flunkeny Udrustning. Forfremmelsen var gaaet hurtigt for sig,
  Jens Andersen havde gunstigt hjulpet til og belønnet ham tilmed for tro
  Tjeneste. Da Mikkel blev fremstillet for Kongen, kendte han ham ikke fra om
  Formiddagen, han tog ualmindelig naadigt imod ham. Og dog var det den
  samme, Kongen havde været lige ved at nagle til Badstuedøren med sit Blik.
  Saaledes kunde det gaa saa bagvendt til, at Nøgenhed skjulte og formummede
  sin Mand, tænkte Mikkel.
  
  Den foregaaende Aften havde været forbeholdt Rigens højeste; idag var det
  Kongens Officerer og menige unge Folk, der var indbudt til Dans sammen med
  gode Mænd og Fruer fra Stokholm. Det blev en munter Aften for Alvor. Mikkel
  stod respektindgydende ved Døren som en Billedstøtte, dækket af skinnende
  Plader og Skæl fra Top til Taa, hans stride Skæg stak ud af Visiret, han
  fulgte de dansende med Øjnene.
  
  Og hvem saa han danse der, dristig og knejsende og letbenet, andre end
  Axel, hans ungdommelige Rejsefælle fra i Foraaret! Endnu var Mikkel ikke
  bleven klog paa denne eksempelløst urolige Fyr, der omgikkes saa letsindigt
  med sine Hemmeligheder, at han fortalte dem til Gud og Hvermand. Se nu,
  hvor han svang sig, og det lod til at være hans naturlige Gangart; naar han
  var i Ro, spillede han jo alligevel som et Spejlskaar i Solen, hans Blik
  var altid lige saa vanskeligt at holde fast som nu, da han drejede paa
  Gulvet med en Skønjomfru i Favnen og blinkede æventyrligt til højre og
  venstre. Mikkel saa ham bugte sig og smutte i Sværmen, til hans gule
  Hattefjer blev borte i den anden Ende af Salen; saa kom han igen, lige
  springende henrykt, og den unge Piges Ansigt var hele Tiden hældet op imod
  ham med et stille, drukkent Smil.
  
  Mikkel flyttede sig over paa et andet Ben. Musiken slog Triumf. Det
  ruskende Novembervejr kølede ind ad Vinduerne. Mikkel saa ikke længere,
  skønt han stod med aabne Øjne, han faldt i Tanker. Der var noget, der
  begyndte at plage ham, en stakkels Følelse af egen Retskaffenhed og en
  Attraa efter at løbe avet om en Gang ogsaa som de andre værdiløse Narre.
  Han var over de fyrretyve Aar nu, Mikkel, men han var ingenlunde klogere
  end for tyve Aar siden. Hans Forlængsler var ikke bleven gjort til Skamme,
  de var ikke gaaet i Opfyldelse nemlig, ikke en eneste en. De var bleven
  forlængede. Der var dog god Tid til Daarskab endnu.
  
  Musiken begyndte at stige til den rene stormende Galskab og afleverede
  Takterne Slag i Slag, de strygende Instrumenter fløj i Vildelse op og ned
  ad Tonestigen, saa endte Musiken med en samlet, langt udtrukken Jubelklang.
  De dansende spredtes paa Gulvet og talte og lo.
  
  Axel var henne og slaa Mikkel Thøgersen paa Skuldrene og ønske ham til god
  Lykke. Nu var de altsaa i Tjeneste sammen. Siden naar Mikkel blev afløst,
  eller i Morgen, maatte de ud og besegle Venskabet! Hvorpaa Axel var
  forduftet.
  
  Under Pavsen gik Kongen med et Følge af de fornemste Mænd gennem Salen. Han
  blev staaende og talte med forskellige Mænd fra Byen. Kongen var i
  Zobelskind og bar det gyldne Vlies om Halsen, han lo et Par Gange højt og
  oprømt. Jens Andersen havde travlt, han brød ud med sin Vid til Besvær for
  snart den ene snart den anden. Ved Kongens Side gik Ærkebisp Matthias af
  Strengnæs. Den gamle Herre slæbte sit kostbare Skrud efter sig paa Gulvet,
  han bevægede sig adræt, kom med et Par skindmagre Vitser, maaske de eneste
  fra en længst henfaren glædeløs Studentertid, og han viste sin tandforladte
  Mund, idet han smilede hele Salen rundt. Da de gik igen, vendte den gamle
  Prælat sig endnu en Gang og kneb de hjærtelige Øjne til og nikkede ad
  Ungdommen med hele sit rynkede Ansigt oplivet af Solskin.
  
  Saasnart de naadige Herrer var borte, blæste Musiken med sand Dommedagslyd
  til Dans igen. Mikkel spejdede efter Axel, men han lod ikke til at være paa
  Gulvet.
  
  Lidt efter glemte Mikkel alting om sig. Han tænkte igen paa sit mislykkede
  Liv, op og ned, han følte sig træt af alle de Mil, han havde vandret efter
  Umuligheden. Hvordan det saa var gaaet til, han havde forvist Lykken fra
  sit Hjærte og var bleven en hjemløs mellem glade Folk. Medens han stod
  lænet til Hellebarden, digtede han fire latinske Heksametre, hvis Mening
  var:
  
  Jeg mistede mit Livs sande Foraar i Danmark af Længsel efter Lykken i det
  fremmede; og derude fandt jeg ingen Lykke, for jeg led overalt af Hjemve
  efter mit eget Land. Men da Alverden tilsidst lokkede mig forgæves, da var
  endelig ogsaa Danmark døet ud af mit Hjærte; saaledes blev jeg hjemløs.
  
  
  
  
  Galejen
  
  
  Axel var ikke paa Gulvet mellem de dansende, han sad nede i Borgestuen,
  hvor der var dækket op med Mad og Drikke. Han havde faaet den unge Jomfru,
  som han alene dansede med, bragt til Sæde paa en Bænk helt inde i det
  mørkeste Hjørne. Hun hed Sigrid og var en Raadmands Datter.
  
  Axel havde travlt med at sørge for Sigrid. Desværre sagde hun Nej til
  næsten alting, vilde hverken drikke Pryssing eller smage paa Tærterne; Axel
  betænkte sig og vidste ikke sine levende Raad, han kunde jo se, at Sigrid
  havde lært at sige Nej udenad. Selv spiste han kun tøvende, og det smagte
  ham ikke; først da han havde faaet Sigrid til at bide af en Kage, hoppede
  Hjærtet i Livet paa ham, og han tog for sig af Retterne i vidt Omfang.
  
  Drik mig til! bad Axel. Hun sagde raadvildt Nej. Sigrid vidste ikke om hun
  vilde, nej hun vilde ikke. Axel saa pludselig længselsfuld paa hendes Mund,
  der var fin og fugtig som en Moseblomst, han blev siddende med Kruset og
  faldt i Staver. Da lo Sigrid ret sikkert. Axel drak og brast selv i Latter,
  de lo voldsomt begge to. Sigrid blev derefter siddende med et Skær af
  Munterhed i Øjnene. Hvor hun var ung og spæd. Sigrids Hænder maatte Gud
  beskytte, saa rent ud smaa og skrøbelige som de var.
  
  Sigrid havde Træk, der gjorde, at hun lignede sig selv som Barn, og dog
  kunde man se, hvordan hun vilde blive som gammel Moder; Sigrids milde
  Ansigt syntes et Mysterium af Menneskets tre Aldre. Man kunde stemmes i
  Aandenød ved at betragte hendes tynde gule Haar.
  
  Axel saa med et varsomt Blik over Sigrids Kjole, det brune Tøj havde
  Udskæringer paa Halsen og ved Albuerne, Silken tittede ud. Endelig sukkede
  han dybt.
  
  Axel og Sigrid skyndte sig omsider op i Salen igen, Musiken spillede
  fyndigt, og nu dansede de længe, aandeløst, hele den salige Nat. Sigrid
  kunde blive ved at danse. Hun blev jo længere jo mere stille, men naar Axel
  bød hende op, var hun villig, og hun blev ikke træt. Sigrids smaa Hænder
  var aldeles vaade og kolde, hendes Aande lød som lette, næsten usporlige
  Pust. Hver Gang en Dans var forbi, smilede hun uden at sanse hvorfor.
  
  Hen paa Natten var Tiden bleven evig om dem, de havde danset saaledes siden
  alt begyndte. Axel ramtes af Vemod som et ældgammelt Menneske, der tænker
  tilbage paa svundne Tider. Da trykkede han Sigrids Haand. Hun saa op i hans
  Ansigt og vaagnede, hun smilede uden mindste Forbehold, fuld af Hengivenhed
  for ham og Tillid. Men han vidste ikke, hvorledes han skulde komme hendes
  hvide Sjæl imøde. De dansede mere langsomt og blev puffet fra alle Sider,
  de dansede sagte videre som i Drømme.
  
  Snart efter kom Sigrids Broder og hentede hende hjem. Axel vilde følge med,
  til Døren, blot ned ad Trappen, han bad som en dødsdømt, men Sigrid sagde
  Nej. Det var hendes sidste nølende og milde Nej.
  
  Axel stod da paa Trappen og saa hende gaa ned med sin store Kaabe om sig,
  hun vendte sig helt nede og nikkede, det fine Ansigt i Hætten skinnede
  hvidt i Fakkellyset ovenfra. Saa var hun gaaet.
  
  Der var ikke mange der dansede mere nu, de fleste sad nedenunder og drak.
  
  Axel fandt Mikkel Thøgersen siddende alene over et Krus dernede, han havde
  faaet Harnisket af. Og Axel kunde faldet den ordknappe Krigsmand om Halsen.
  Han drak et Par varme Bægre med ham.
  
  De sad og smaasnakkede lidt, Axel blev saa vel berørt af Mikkels bløde
  Stemme. Tummelen rundt i den store Borgestue gik højt, overalt lød
  Bægerklang og glade Raab. Genlyden glammede ned fra Hvælvingerne som en
  fordrejet Spejling af Støjen. De tyske Knægte begyndte at blive fulde,
  Klammeri tegnede det ogsaa til hist og her. De fleste af Byens Folk var
  gaaet hjem.
  
  Da rakte Axel sig frem over Bordet og borede sit Blik i Mikkel Thøgersens,
  han foreslog ham en Ting, dæmpet og som kunde der ikke være Tale om andet.
  Mikkel trak paa Næsetippen, et sjældent Udtryk for Lune hos ham; for sit
  indre Blik saa han _Galejen_, han nikkede og strøg sit Skæg.
  
  Nu var Sagen den, at der laa en lybsk Flaade i Skærgaarden udenfor
  Stokholm, Købmænd, som Kong Christiern havde indbudt til at komme og sælge
  Levnedsmidler til Hæren, mens han belejrede Byen. En Del var sejlet bort nu
  igen, men den store berømte Karavel, der var lastet med _farende frouwen_,
  laa derude for sine Ankere endnu. Det var en Storkræmmer i Lybæk, der holdt
  dette Skib paa Søen, det sejlede med samt sin Ladning rundt til alle de
  Steder, hvor Landsknægte holdt til i større Styrke.
  
  Axel og Mikkel brød øjeblikkelig op, tog deres Vaaben og begav sig ned i
  Byen. Det var mørkt og taaget i Vejret, Klokken kunde være henad tre.
  Gaderne laa ganske tomme, ikke en Lygte, de snublede og faldt adskillige
  Gange over et og andet Skramleri, endelig naaede de ned til Sønderport og
  slap med gode Ord forbi Vagten. Nedenfor Broen under Muren plejede der at
  ligge en Del Joller, som man kunde leje, men i Nat var der ikke en eneste.
  De listede da østerpaa langs den smalle Strandkant og fandt en Baad et godt
  Stykke henne, den brækkede de løs og sejlede med den.
  
  Skibet laa temmelig langt udenfor Slotsholmen, det varede noget, inden de
  skimtede Lysene fra dem i det tykke Vejr. Det de skulde til laa længst
  tilvenstre. Efter at have roet en halv Snes Minutter i Nattens og Søens
  ubehagelige Fugt, naaede de Karavelen, der laa for sit Anker med det høje
  Agterkastel ragende op i Mørket og Taagen.
  
  Men de havde _hørt_ Karavelen længe før de kom til den, der stod en mægtig
  Fest derude. Tre Lygter, en paa hver Mast, spredte Lys over Takkel og Dæk,
  mange Skikkelser rørte sig deromkring. Tykningen dannede store Ringe om de
  tre røde Lygtemaaner.
  
  Der ligger alle Jollerne, sagde Axel dæmpet med et Grin, idet de gled ind
  under Klyverbommen. Jo en god halv Snes Smaabaade flød i Stime rundt ved
  Ankerkættingen.
  
  Der blev raabt an oppe fra Stavnen paa tysk, det var Skudens strænge Fører.
  Og Gallionsfiguren, en blodtørstig Drage, viste alle Pløkkerne i sit Gab.
  
  Gute Freunde! raabte Axel og satte fra den skvulpende Jolle op i Tovværket,
  Skipperen gav ham en Haand og hjalp ham paa Dækket. Mikkel bandt Jollen og
  fulgte efter.
  
  Ved Masterne laa Øltønder under Lygten, rundt om paa Dækket var rejst smaa
  Halvtag af Sejldug. Kastellet agter ude var oplyst, og herfra lød Larm af
  Piber og Skalmejer, Fryd og Bægerklang. Det var Pigestemmer. Og hvor de lød
  varmt her paa den salte Sø. Det var hjemligt, det bevægede Hjærtet at høre
  zarte Stemmer paa en havvant og umild Skude. De tjærede Planker rystede
  under Festlighederne oppe og nede, hele Skibet vuggede langeligt i Søen.
  Der stak Dyner op af Lugerne.
  
  Lette Trin lød paa Dækket lige ved Axel og Mikkel, smidige Fjed, og dog
  fjedrede Plankerne under den sunde Vægt af et voksent Menneske. En Pige i
  lyse Klæder var dukket op fra Rummet og skyndte sig hen til dem, hun smøg
  sig blødt imod dem begge to og lod en kærtegnende Lyd høre til Velkommen,
  uden Ord, de mærkede pludselig Varmen af hendes forunderlige Nærhed.
  
  De gik sammen hen mod Lygten, hvor Krusene blev svunget imod dem med
  Hyldestraab, og da Axel saa Pigens Ansigt, bøjede han sig hastigt, hun
  havde sammenvoksede Bryn. Han bøjede sig hastigt og spurgte, snublende i
  Tysken:
  
  Hvad hedder du med hvide Tænder?
  
  Hun svarede med lav og varm Stemme, som havde hun kendt ham længe og vidst,
  at han vilde komme:
  
  Lucie.
  
  
  
  
  Historiens Fælde
  
  
  Henad Middag den følgende Dag kom Mikkel og Axel hjem. De begav sig op i
  Axels Kvarter, han havde et Tagkammer i et højt Hus ud til Stortorvet. Her
  sad de over en Kande Øl, begge godt forvaagede og medtagne. Men de
  straalede hver for sig underfundigt af Øjnene, befandt sig vel ved
  Hovedpinen og Minderne.
  
  Særlig Mikkel var inderlig oprømt, der var en næsten udfordrende Festlighed
  over ham. Havde han ikke noget vist kvindeligt i Blikket, saa han ikke ud
  til at ville omfavne hele Verden og give den Døden og Djævelen i samme
  Aandedræt!
  
  Axel begreb ham ikke, han saa nysgerrig paa ham. For der var en Ting, Axel
  vidste. Om Natten havde han hørt et Menneske klage ude paa Skibet, det kom
  nede fra Rummet, lange kvalfulde Raab. Der var noget særlig rystende ved at
  høre Jammerskrigene, de lød ikke som fra et menneskeligt Væsen. Og da han
  vilde ile til Hjælp, havde man fortalt ham, at det var hans Ven, den
  rødskæggede, der bare laa dødelig fuld. Han var da gaaet ned i Rummet og
  havde set Mikkel ligge ukendelig, fortrukken i Ansigtet som en Misdæder paa
  Pinebænken. Axel syntes endnu man kunde høre de sørgelige Skrig, Mikkel
  havde udstødt, mens han laa paa Nakke og Hæle og stirrede opad i dybeste
  Nød, han hørte ham svælge og knirke med Tænderne. Men nu lod han til at
  være svært tilpas, ualmindelig tilpas . . .
  
  Axel saa til de runde, grønne Ruder. Solen brødes i dem, han slog hele
  Vinduet op. Det var bleven Solskin. Tagene laa i hvidligt Lys; nede paa den
  smalle Strøm krøb en lav Kaag for en Stump Sejl, og langt ude stod det
  store Taarn paa Søndermalm skarpt belyst imod Skoven, Gruberne i Muren
  efter Beskydningen kunde tydelig ses. Torvet lige nedenunder laa endnu med
  Søle og Pytter efter Regnen igaar.
  
  Se! udbrød Axel, nu skal der festes paa Slottet igen, Mikkel!
  
  Langs op ad Gaden mod Slottet red en lang Række af Adelsmænd og høje
  Herrer.
  
  Mikkel for til Vinduet. Saa maa jeg afsted, mumlede han uroligt. Det var
  galt at blive saa længe borte, hvis nogenting stod paa, han kom rimeligvis
  i Forlegenhed nu. Mikkel gik straks.
  
  Axel blev staaende og saa, hvorledes alt hvad stolt og rigt var i Stokholm
  langsomt trak op mod Slottet. Der kom Riddersmænd paa langhalede Hingste,
  med Agrafer paa Huen og pelsbræmmet Vams, Guldsporerne glittede ved deres
  Hæle; Ærkebisp Matthias red bøjet og affældig i Sadlen, hans røde
  Fløjelskaabe hang ned over Siderne paa den lille jævne Graaskimmel og lyste
  stikkende som en stor Valmue i Solen. Vægtige Borgermænd skred tilfods,
  stive af Tøj og med lange Stokke, fornemme Fruer agede i Skridtgang; fra
  Sidegaderne kom der mange og sluttede sig til, og de drog alle ind ad
  Slotsporten, hvis runde Murbue efterhaanden tog dem ind under sig.
  
  Da Axel havde set sig mæt paa Processionen, vendte han sig ind i Stuen,
  strakte sig og vidste ikke længere, hvad han skulde gøre af sig selv.
  
  Sigrid! Han rakte sig knagende og smilede stærkt bevæget. Blodet jo i hans
  Hoved og i hans Bryst af Længsel. Endnu en Gang saa han sig om i Kamret,
  der flød med hans Vaaben og Saddeltøj, og han fortvivlede. Saa smed han sig
  paa Sengen og sov.
  
  Nogle Timer efter vaagnede han og gik ud i Byen. Solen hældede, der var saa
  stille paa Gaderne. Kun ud fra Herbergerne lød der Tummel af Soldater, men
  selv deres Svir havde faaet en egen neddæmpet Lyd; det var paa tredie Dag
  Byen jubilerede.
  
  Axel gik gennem Gaderne i et ubestemt Haab. Han ledte efter Sigrid. Og da
  han ikke kunde finde hende, tog han ud paa et af de skovklædte Skær og
  vankede rundt paa maa og faa, som kunde Sigrid være at finde bag et eller
  andet Træ.
  
  Her stod Axel, da Solen var gaaet ned, og Byen ragede sort og takket fra de
  levrede Bølger op i den gule Himmel. Klokkerne ringede til Aftenmesse
  derovre. Nordfra samlede sig høje mulmende Skybanker, men i Syd laa en lav
  Taagerand, som var det den henfarne Dag, der endnu kunde øjnes.
  
  Da Axel kom ind til Byen igen, var det mørkt og roligt overalt, meget
  stille. Han søgte op paa sit Kammer. Men idet han traadte ind, hørte han en
  Kvindes sorgbefriede lille Hvin, som et Fuglefløjt, og hun hilsede ham om
  hans Hals. Det var Lucie!
  
  Men hvordan var hun dog kommen her, det var jo hende forbudt at vise sig i
  Byen, og hvordan havde hun fundet herop? Jo Axel havde selv fortalt hende,
  hvor han boede, og hun havde hvad Resten angik overlistet alle mulige
  vogtende Mennesker.
  
  Axel hentede Mad og Vin.
  
                                  * * *
  
  Ved samme Lag stod Mikkel Thøgersen Vagt i Slottets store Sal. Han blev
  Vidne til et skæbnesvangert Optrin i Nordens Historie; skønt han kun deltog
  som Tilskuer, mærkede det ham for alle hans Dage.
  
  Hvad der skulde ske havde ingen anet. Hele denne udsøgte Forsamling, der
  talte og summede i Salen paa det behageligste, velstemt og renligt tilmode
  ved at staa i Festklæderne tæt under Straalerne af den kongelige Sol
  . . . de blev alle paa en Gang musestille. Og der lød kun en enkelt tør
  Stemme under det store Loft, en daarlig behersket, stigende og faldende
  Røst. Det var Gustav Trolle, der talte. Stemmen alene spaaede Skade, som
  naar der er dødsstille i Naturen foran et Uvejr, og kun en Spætte hakker
  paa en vissen Gren dybt inde i Skoven. Men ved Ordenes Mening gik Kraften
  af Knæene paa dem, der hørte til, mere end en blev hed om Ørene. Det var
  fatale Historier, Ærkebispen var ved at pirre op i.
  
  Gustav Trolle havde ikke mere det Ansigt, Mikkel kendte. Gustav Trolle,
  hvem han havde lagt Mærke til, fordi han beundrede ham blindt. Han var
  ligesom Jens Andersen den lærdeste Mand i sit Land og tillige den
  mægtigste, et Hoved uden Lige og en hærdet Idrætsmand, han var den
  helligste og den mest ryggesløse, han forbandt hele sin Tids Viden og
  Kunnen med Rigdom paa Gods og Penge; i teologisk og juridisk Indsigt
  saavelsom i strategisk Kyndighed overgikkes han af ingen. Men de Gange
  Mikkel havde set hans Ansigt, var det furet og beskrevet af hans Ulykker,
  usundt af Hadefuldhed, ikke heller fri for kuede Træk. En Alvor, der vilde
  dække over mange gemte Ting, gjorde ham kun nedtrykt, Smil klædte ham ikke,
  han kunde ligne en udvisket, narrevorn Skriver.
  
  Men nu var Ærkebispens Ansigt endelig støbt om -- og bleven koldt. Paa
  samme Maade forvandles en Elskers plumrede Hensyntagen, naar Tiden er til
  det, hans Øjnes tiggende Sødme bliver en ubønhørlig Dom, hans Bejlen en raa
  Befaling.
  
  Denne deres Ærkebisp havde Svenskerne behandlet saa haardt, som man
  behandler en haard Mand. Foruden at de jævnede hans Slot og Befæstning med
  Jorden og plyndrede hans Domkirke, røvede de alle hans Ejendomme, smed ham
  i Fængsel som en Tyveknægt og pinte ham der. De ventede, at hans Fjende,
  Sten Sture, skulde blive siddende som Konge. Nordboen var altid værst mod
  sig selv. Nu blev Christiern Konge, voldeligt, mod alle Svenskeres Vaaben
  og Vilje, og nu var der til dem.
  
  Jon Eriksen, hvis Liv som Følge af hans Begavelse havde været en Række af
  bitre Ulykker, læste den skriftlige Klage op i Forsamlingen. Han havde
  siddet tre Aar Fange paa dette samme til Tænderne befæstede Slot, hans
  Ankler var ikke lægte endnu.
  
  Medens Jon Eriksen læste, begyndte de at murre i Salen og røre paa sig, de
  tabte al Fatning som Dyr i en Faldgrube.
  
  Og Processen gik sin Gang som den maatte paa denne Dag, da de to Folk, der
  var lige og dog uforenelige, endelig opnaaede Skilsmisse. De var hinanden
  bestemt som to Søskendebørn, der ikke kan undvære hinanden og som martrer
  hinanden godt, slaar hinanden Saar med behændigt og dygtigt Nænne -- indtil
  de skilles, hver for sig med Døden i Hjærtet.
  
  Aftenen bragte et Tillæg i Ulykke, som ikke en Gang de onde Viljer havde
  udpønset. Det var en Kvinde, der afstedkom det, Sten Stures Enke. Hendes
  Livssyn og Kaar medførte, at hun bar Papirer hos sig, Statspapirer, hun var
  ikke stort mere end tyve Aar. Hun alene svarede paa Anklagen ved at
  fremlægge et Dokument, der beviste, at alle Forbrydelserne mod Gustav
  Trolle og Kirken var en Beslutning af Sveriges samlede Rigsraad, beseglet
  af Landets første Mænd! Men her blev der ikke tillagt Rigsraadsbeslutninger
  elementær Magt, nej her drejede det sig om en Sags Inderste. Nu fik Retten
  kun i al Magelighed Forbrydernes Navne og Segl. Vand, der plejer at slukke
  Ild, nærer den just, naar Ilden er sluppen løs i sin hvideste Majestæt; det
  var selve Satan, der spillede dette Dokument paa Bordet.
  
  Nu gik Døren op for den bevæbnede Vagt, Folk i Harnisk og med nøgne Sværd
  kom ind og begyndte at gøre de anklagede til Fanger.
  
  Jens Andersen samlede de juridiske Hoveder om sig og fik Retten sat. Den
  store Guds Mand og Studepranger forstod sig paa at forlige Lovens Bogstav
  med Sagens Krav, han fulgte heri sit stærke Hjærtes Drift. Og det raadede
  ham sandt. Men selv den dybest tilgrundeliggende Sandhed, den djævelske
  Sandhed, slog Klik her, kunde ikke redde Norden. Saa stor Uvilje til Lykke
  kendetegner Nordboen, at netop det yderste, radikale Redningsmiddel slaar
  alt Haab ihjel for stedse. Saa mystisk var Folkenes Uenighed, saa stædig
  deres Skæbne. Nordens Riger sprang i tre som en ildskørnet Sten.
  
  Det var den syvende November 1520.
  
  Men den Mand, der holdt det hele i sin Haand, der havde sat de ustyrlige
  Hoveder sammen og benyttet sig for sin Kongesag af de hævngerrige Mænds
  Talent, Ondskab, Snuhed, han sad nu fuldstændig ene i sit Kammer, medens
  hans Tjenere gjorde det færdigt, der skulde gøres.
  
  Mikkel Thøgersen saa Kong Christiern sidde inde ved sit Bord, han sad rank
  op mod Stoleryggen, kulsort i Skyggen fra Kaminilden bagved. Mikkel bar Lys
  ind. Han saa Kongens Ansigt, det var baade spændt og slappet, han saa ud
  som den, der endnu tager sig sammen til Beslutningen, som forlængst er
  gaaet i Fuldbyrdelse.
  
  
  
  
  Lucie
  
  
  Lucie, Tusmørkets Barn . . . hun var dog ung. En falden Engel var hun, ja
  et Menneske. Hendes Bryn var vokset sammen mellem Øjnene, Tusmørket havde
  signet hende i Panden med en flyvende Flagermus.
  
  Le kunde Lucie slet ikke, kun grine glædeløst som et umælende, der venligt
  og advarende viser Tænder. Hun lod sig kun nu og da formilde, og da lignede
  hendes Smil en Septemberdag i Danmark, naar sorgløse Fugle styrter sig i
  Sværm under den forklarede Himmel, medens de falmende Blomster staar stille
  og ved bedre Besked. Ak, Lucie var ikke tyve Aar, og hendes Bryst hældede
  allerede, det var desværre sejgt som nedfalden Frugt.
  
  Lucie, hun kunde tralle en Visestump, men glad var hun ikke. Hun forstod
  ingenting, andet end at flyde nedad, som et synkende Menneske mod Havsens
  Bund. Det var af hendes fri Vilje, og derfor havde hun en uhjemlig Kulde i
  sit Væsen; men uden selv at vide deraf udtrykte hun enfoldig Undren ligesom
  Skarnbassen, der er falden om paa Ryggen i Hjulsporet og marcherer paa
  Stedet med Benene opad sit Liv ud, til det knusende Hjul kommer.
  
  Men der var Øjeblikke i denne Nat, da Lucie lyste i Syndens salvede
  Majestæt. Hun fik Glorie om sit dunkle Hoved af utrætteligt Begær, Rædsel,
  hendes Sjæl slog ud i et vildt, maalløst Blik som i Korsridderens Øjne,
  naar han pludselig ser de røde Blodroser springe ud om det viede Kors paa
  hans Bryst.
  
  Axel blundede hen.
  
  Han sov og drømte, han var gledet ind i en anden, halv og vaklende
  Virkelighed, han sad ved Havbredden, og hos sig havde han Sigrid; det kom
  ham for, at han var dødelig søvnig. Imidlertid stod han op og ravede frem
  for at rede dem en Seng, og han tumlede længe med Bølgerne, lagde dem
  tilrette og tog efter en hvid Bølge til Hovedpude, men alt hvad han redte
  svandt væk i Favnen paa ham; han greb efter Flige af Lagner, der løftede
  sig og flød ud i ingenting, han brødes tilsidst med de urolige Puder.
  Endelig opgav han det.
  
  . . . Lidt efter fløj Axel og Sigrid fra Jorden. Ja, de stod lidt stille i
  Luften, og Sigrid tog ham i Haanden. Saa fløj de vidt og svimlende højt,
  men Axel syntes i dyb Søvnighed, at de maatte endnu langt videre ud i
  Himlen, det bares ham for, at der var en Udsigt ved Verdens Ende, som de
  maatte se. Men da de havde fløjet længe, gav Sigrid efter, hun blev tung og
  begyndte at klage sig, og da styrtede de begge ned. Axel vaagnede. Han sov
  igen og drømte igen underlige Ting, der ikke lod sig huske.
  
  Vis mig et Modermærke paa dig et Sted, hvis du har et, for at jeg kan kende
  dig i Helvede, bad Axel halvt forrykt, da Dagen gryede.
  
  Lucie lo skamfuld, hun var lige ved at græde af Lykke, og hun viste ham
  Arrene, hun havde paa Ryggen efter Kagstrygning; de lignede gustne Siv og
  endte ligesom Siv i brune Blomster, hvor Piskens Knude havde kysset.
  
  . . . Atter var Axels Øjne sunkne til, uden at han vidste det, og atter
  flyver han, men alene. Han flyver i oprejst Stilling midt ad Gaderne i
  Stokholm i Højde med Tagskæggene, han tvinger Armene i Siden som en Løber
  og holder sig oppe ved sin indre Kraft, glider stærkt og stille frem.
  Gaderne er tomme og ligger i lurende Skumring; langt fremme i de dybe Gyder
  ser han Skygger røre sig og skynde sig afsted med Ryggen til, men der hvor
  han flyver, er der aldrig nogen levende. Himlen er brændende, lysende gul,
  det er som rummer den en lykkelig Viden.
  
  Da lukkes Gaden af et højt Hus, og Axel frygter for at flyve mod den skumle
  Mur, utydelige Hoveder lurer i Vindueshullerne; han tager sig sammen og
  naar at hæve sig skraat i Vejret, han slipper luftigt over Mønningen af
  Huset, kan lige naa. Axel svæver siden lavt og rører med sine Fødder ved
  Ris og Træer. Men pludselig fylder han sig og vil, vil, han stiger, medens
  Luften bliver endnu dybere Og endnu gulere, han gaar stejlt tilvejrs og
  hænger over alle Taarne som et Fnug i den lyse, frie Luft.
  
  Axel flyver, og dybt nede huler Vandet sig i lydløse Bølger, han ser Skibet
  skraat nede og overvejer ængsteligt, om han vil træffe det med den Retning
  han har. Det er som formaar han kun med yderste Anstrængelse at styrte
  derimod, skønt han flyver af sig selv. Men han naar i Sikkerhed ned paa
  Skibets Dæk. Det er Lykkens Skib.
  
  I Stavnen staar en Vild og holder Udkig uden at mindes noget andet i
  Verden, han stirrer kun ud efter Havets Taager; Skibet sejler og nejer
  aandeagtigt let hen i Havet.
  
  Det er Columbi Lykkes Skib. Han selv, den forliste Skipper, staar ved Roret
  og bøjer sit Dødningeansigt over Kompasset, Kursen er stik Syd; paa hver
  Side af sig har han en nøgen, rød Skovdværg, der vædsker giftigt overalt af
  Ælde. Og Sejlene bovner som Spindel fra Ræerne, Stjærnerne gennemskinner de
  fulde Sejl.
  
  Men agterude i det bratte Tømmerkastel, paa Dækket og under Dækket, i hver
  en Vraa og Rede venter Alverdens Kvinder; der er en af hver Slags fra
  Jordens tusinde Landskaber. Af hvide er der mange, fra de yngste unge med
  Drengeben og spirende Barm til de føre Fruer, hvis Knæ er ru af Gangen i
  Kjolen; fra de hvide Frøkner, som vasker sig tidligt og silde, til
  Bondedøtrene, der lugter som Mælk af Munden, og hvis haardføre, laadne
  Lemmer slaar som Knipler. Der er Piger af røget Lød med Øjnene fulde af
  dristig Uskyldighed, der er Kvinder med luerødt Haar og Fødder saa hvide
  som Sne, Negerprinsesser med rosenrøde Mundvige og Tigertænder i Krans
  rundt om de ranke, sodsorte Lænder. Arabiske Møer, slunkne og smidige som
  Leoparder; frodige Jomfruer fra de rige Gaarde i Polen, smaa
  blomsterstøvede Væsner fra det inderste Asien, og Kvinder, som ingen
  Evropæer saa, fra Øerne i Havet.
  
  Paa alle er der Forskel i Højde og Alder og Skabning, som de er ulige i
  Sind og Tanke. En smiler sorgfrit med sin friske Mund og taler ud af sit
  unge alvidende Hjærte, en anden ler nok gæstmildt men fortier sit Tungsind;
  nogle bryster sig af deres vitterlige Skavanker, andre slaar Øjnene ned og
  skammer sig over deres lydefri Figur. En er ikke fuldstændig lige, fordi
  der ogsaa skal være en af Jordens skæve paa Lykkens Skib; en er mindre
  hvid, en andens forunderlige Fylde bredte sig rigelig stærkt, det er der
  spinkle Skønjomfruer for paa Lykkens Skib. Den enkelte er vel aldrig
  fuldendt, men ingen er undværlig; de mange tilsammen stiler mod
  Fuldkommenhed. De er alle meget nær ens paa Lykkens Skib, for saa vidt som
  hver for sig bedaarer.
  
  Lykkens Skib sejler og nejer aandeagtigt let hen i Havet. Lykkens Skib,
  Axel drømte sig ombord derpaa. Og han følte Sigrids Nærhed.
  
  Da vaagnede han pludselig og havde Lucie.
  
  Det var lys Dag, de blæste i Trompet nede paa Torvet, fyrige, pralende
  Signaler.
  
  Det er bare at de blæser i Trompet, mumlede Lucie søvndrukken og krøb bedre
  i Leje uden at aabne Øjnene.
  
  Men Axel rejste sig og slog Vinduet op. Da saa han, at der stod to lange,
  ubevægelige Rækker Knægte med Hellebarder fra Slottet over Torvet og helt
  hen til Raadhuset. Ellers var der tomt paa Torvet. Lige udenfor Raadhusets
  Port . . .
  
  Skafottet er rejst, sagde Axel og gik fra Vinduet. Han snappede sit Tøj og
  klædte sig paa i en Fart. Lucie lagde sig om paa Ryggen og saa lysvaagent
  paa ham uden at sige noget. Axel gik ned i Huset.
  
  Men han kom snart op igen. Han havde faaet at vide, at Døren var lukket, og
  at Herolderne nylig havde forbudt alle og enhver Borger i Stokholm at gaa
  udenfor sit Hus.
  
  Axel stod ved Vinduet og ventede. Der gik en halv Time, der gik en hel, han
  blev jo længere jo mere begærlig efter at faa Rede paa, hvad dette betød.
  Men der skete ikke noget. Et Par Mand gik og ordnede ved Skafottet, ellers
  var der kun de to rette og rolige Soldaterlinjer tværs over Torvet og op
  mod Slottet. En ganske dæmpet Lyd af Mumlen og Hvisken lød op fra dem.
  Vejret var raakoldt. Nu og da red en Høvedsmand i bragende Galop langs ned
  ad Rækkerne og rettede dem, ellers holdt han stille oppe ved den lukkede
  Slotsport.
  
  Da Axel en Timestid efter var henne og se ned igen, stod Soldaterrækkerne
  uforandret.
  
  
  
  
  Blodbadet
  
  
  Stille var der i Stokholms By. Kun Hovslag lød gennem Gaderne, naar
  Ryttertroppe jog rundt for at paase, at alle Døre holdtes lukkede.
  
  Hvad kunde der ske, hvad maatte de indespærrede Folk forestille sig! De sad
  nu forstummet inden Døre, ved hver Rude glanede et uforstaaende Ansigt, til
  hver Sprække laa et spejdende Øje. Den hele By rejste sig tæt og klinet paa
  sin Ø som en stor Tue; for hver Ende ragede de ophejsede Vindebroer i
  Vejret som gabende Kæber, og derinde i de tusind Kamre havde man stemmet op
  for Sjælene, saa at de steg ud i vilde Formodninger, løb løbsk i Angster.
  Der staar en Syrelugt op fra et Myrebo, hvor de hidsede Myrer vrimler i
  blindt Raseri, saaledes var Luften over Slotsholmen, usynlig forgiftet af
  Skrækkens Fantasier.
  
  Først hen ad Middag -- Axel havde set sig halvt rasende paa den evigt lige
  rette og sejge Soldateropstilling dernede -- henad Middag kom det.
  
  Ja, alle de samme Mænd, der Dagen i Forvejen havde begivet sig til Slottet
  i deres bedste Stads og i højeste Følelse af deres Betydning for Landet, de
  kom nu tilbage.
  
  Det var som havde de høje Herrer af Sverig brugt Natten ene alene til at
  øve sig i at formere bedre Orden. De var kommen som det kunde falde sig,
  men nu gik de samlet efter Rang, de store Gejstlige først, dernæst
  Adelsmændene som de var fornemme til, og tilslut Stokholms myndige
  Borgmestre, Raad og Rigmænd. Ingen var længere til Hest, de gik taalmodigt
  lige nær ved Jorden allesammen, som slotne Faar. Profossen havde ventet fra
  Morgenstunden af, han længtes. Og de naaede Skafottet i Procession; de
  gamle gigtsvage Bisper holdt sig ikke meget ranke, mellem Adelsmændene var
  der dem, der traadte i Jorden som udfordrende Væddere; en og anden
  Borgermand virrede med Hovedet som et Faar, der vil smøge Tøjret af sig;
  men de fleste gik villigt i Flokken. Der var ved tredive-fyrre Par.
  
  Ærkebisp Matthias af Strengnæs tilkom det paa Grund af hans høje Værdighed
  at blive rettet først; han havde endnu sin røde Fløjelskaabe paa. Axel
  kendte ham, da han krøb paa Knæ og hævede sit lille Ansigt opad og lagde
  Hænderne sammen. Men det hastede. Ærkebispen rejste sig igen og begyndte at
  klæde sig af der under aaben Himmel for Bødlerne.
  
  Da kom Axel i en hamrende Uro. Han vendte sig om mod Lucie, som stod bag
  ham, og skød hende ind i Stuen. Du skal ikke se det, sagde han i saa stærk
  Ophidselse, at Lucie kom til at ryste; hun lagde sig i Seng.
  
  Det var sket, da Axel kom tilbage til Vinduet. Ærkebisp Matthias' Krop laa
  paa Jorden kun iført Hoser og Brog, hans Hoved sad noget derfra. Den røde
  Kaabe . . . nej det var hans Blod, der laa slaaet ud under ham.
  
  Endnu medens Axel betragtede dette arme, fraskilte Hoved, hørte han, hvor
  Bøddelens Sværd peb og ramte, og han saa et andet Hoved hoppe fra Blokken
  hen ad Jorden med et Blodsprøjt efter sig. Det var Bisp Vincents af Skara.
  Erik Abrahamsen Leionhufvud stod og klædte sig af. Der var stor Uro
  dernede, mange raabte og gav ondt af sig.
  
  Axel stod ophidset og blussende ved Vinduet. Han saa en høj, meget svær
  Adelsmand række Armene i Vejret og slaa i Luften, mens han talte, den vilde
  Stemme var ikke til at forstaa. Oppe i Husene paa den anden Side Torvet var
  flere Ansigter synlige i Vinduerne, og den oprørte Mand syntes at henvende
  sine Ord til dem. Men de svarede ham ikke. Axel saa de lave graa Skyer
  drive over Tagene, af og til slog de ned og fyldte Torverummet med en tynd
  Dis.
  
  Axel saa den ene efter den anden blive taget, og han kendte derimellem de
  aller højeste i Sverig. Nogle skyndte sig og kludrede selv med at komme af
  Klæderne, andre lod Bødlerne flaa og gøre med sig som de vilde. Flokken
  holdt tæt sammen, udenom stod Soldaterne i Vaaben. Axel kendte Mikkel
  Thøgersen og flere af sine Kammerater dernede.
  
  Axel var bleven rolig igen, han stod og saa, hvorledes Jørgen Homuht ledede
  og kommanderede Bødlerne, idet han pegede med sin behandskede Haand, han
  var i sin fineste Puds.
  
  Der laa mange Hoveder nu, de _sad_ paa den blodige Jord som Svømmere, der
  træder Vande. Blodet flød ud over Torvet og dannede en Figur som et
  kæmpestort Bogstav. Hver Gang Axel var henne ved Vinduet, havde denne Rune
  skudt nye Grene, som skulde den nu tydes paa en anden Maade. Henrettelserne
  gik paa med stor Ensformighed. Den glansløse Dag tyknede mere og mere, det
  tegnede stærkt til Regn. Flokken tyndede ud. Ligene laa i Hobe.
  
  Axel trak Vejret saa stille. Da alle de ukrænkeligt høje Mænd af Byrd var
  slaaet ned, og Bødlerne med forøget Flid huggede ind paa de borgerlige,
  følte han med en Svimlen, for det laa over hans Fatteevne, at _Kongen_
  maatte have uhyre, aldrig anet Magt, siden han kunde lade dette gøre. Han
  saa ham for sig, Kongen over Norden, den korte bredstammede Skikkelse med
  de bærekraftige Skuldre og Armenes Bomme. Det var en Mand, der kunde tage
  mod Byrder og rykke Stene ud af Jorden op foran sit befalende Ansigt. Han
  huskede Kongens Blik, der stod som en strakt Lanse, Kongens Bryn, som altid
  var i Skiften. Han mindedes Kongens Røst, der var skødesløs paa Grund af
  Mandens Stolthed. Han følte et Pust af Kongens enevældige Raadslutning, han
  bøjede sig for Styrken af denne Majestæt.
  
  Omsider gik Axel fra Vinduet, slog det i.
  
  Han og Lucie tog sig for at holde Maaltid. Lucie viste ingen Nysgerrighed
  efter, hvad der var gaaet for sig. Derpaa lagde de sig til at sove. Det
  styrtregnede udenfor.
  
                                  * * *
  
  Det var i Skumringen samme Dag, Axel blev vækket ved en Larm ude paa
  Loftet, Trin af en, der gjorde sig Umage for at løbe let, de tabte sig over
  Loftet og forsvandt. Axel kom i Tanker om det tomme Værelse i Gavlen ud til
  Gaarden, han sprang op og løb over Loftet.
  
  Just som han aabnede Døren til Kamret, fik han Følelsen af, at en i samme
  Nu gemte sig derinde. Han blev staaende i Døren og saa rundt, der var kun
  et tomt Sengested i Kamret, Lugen stod halvaaben. Da rejste et lyslevende
  Menneske sig op fra Sengen, en fornem klædt Fyr med et langt blegt Ansigt,
  han skrævede ud fra Sengestedet og smilede til Axel halvt skræmt og halvt
  med Forsøg paa Lystighed. Han var meget høj, smal om Hofterne, havde en
  mørk Streg paa Overlæben; der var noget vist ufuldstændigt i hans
  Paaklædning, Axel saa pludselig, at han manglede alle Vaaben, og i samme Nu
  bemærkede han røde Spor af Reb om hans Haandled.
  
  Saa vidste Axel Besked, han sprang ind i Kamret, de talte i Munden paa
  hinanden. Kom her, sagde Axel rask. Jeg bliver forfulgt, forklarede den
  anden ligesom undskyldende, mit Navn er . . .
  
  I det samme knagede Stigen voldsomt neden for Loftet, en raa Stemme brød
  Stilheden i Huset. Flygtningen vendte Hovedet rundt og saa sig om efter
  Skjul, raadvild, ikke angst, og dog tog han sig sammen og vilde smile, han
  stod paa Spring og kom alligevel ikke af Stedet. Grove Støvleskridt
  dundrede ude paa Loftet. Axel skubbede stærkt til den fremmede, som vilde
  han dog i det mindste have ham hen i Hjørnet, hvor der var mørkere, og den
  fremmede vaklede et Par Skridt stadig halvt smilende. Saa rettede han sig
  og strammede Brynene. Og der væltede en bred Knægt i Læder, raslende af
  Jærn, ind gennem Døren som en rasende Stud med Selen og Hamlen paa Haserne,
  hans lange Sværd slog mod Dørkarmen og fjedrede i Balgen. Axel stod i
  Skjorten, vaabenløs, det var som blæstes han tilside. Hans Haand kom mod
  det skraa Tag, og han brækkede en mør Lægtestump til sig, vidste næppe,
  hvad der foregik, Tramp, en kort Hvirvel mellem de to som mellem en Bøffel
  og en ung Hest. Han slog sin Pind i Støv og Stumper paa Soldatens Hjælm,
  hørte hans hede Prust, og da var Kampen aldeles pludselig forbi, de skiltes
  ad. Den unge ubekendte gik baglængs, tøvede et Nu, som om han hentede
  Vejret, og gav saa et højt, lyst Skrig fra sig.
  
  Dette havde ikke varet mere end tre-fire Øjeblikke. Den store halvgale
  Knægt satte i et Spring op i Lugen og vred sig ud af den.
  
  Nej for Satan, Mand! raabte Axel uvilkaarligt, han vidste, der var tyve
  Alen ned. Men han saa Karlens grove, svedige Ansigt lige over Karmen, saa
  ham spile Snuden forpustet op og i og hejse sig ned. Nu holdt kun en Haand
  i Karmen, et Øjeblik, saa var ogsaa den væk. Axel for til og saa Mennesket
  entre hurtigt og sikkert sidelængs ad en Gesims hen mod Svalegangen i den
  skumrende Gaard.
  
  Da Axel vendte sig mod den fremmede, saa han, at han ravede.
  
  Han har stukket mig, hviskede den unge Svensker med en forlegen Mine. Han
  skød Brystet stærkt frem og stemmede begge Hænder i Siderne, han flakkede
  lidt i Blikket, ligesom sygeligt eller trængende. Pludselig drejede han sig
  om mod det tomme Sengested og lagde sig langt bagover med Ryggen presset
  mod Sengefjælen. En enkelt Smærtelyd, et Hvæs pinte sig gennem hans Hals.
  Da Axel tog ham, var han død.
  
  Lige midt i Hjærtet havde han faaet det. Ansigtet sitrede lidt endnu.
  Overlæben rejste sig et Par Gange. Det var kun et attenaars Menneske, han
  var paafaldende mager og saa ud, som var han ældet altfor tidligt, maaske
  af Sult under Belejringen nu for nylig. Axel strakte ham ud og sad og saa
  paa ham. Og han blev sønderknust af Sorg, hele hans Indre løb i et,
  kvalfuldt, han gik aldeles fra Samlingen.
  
  Det listede ude paa Loftet, Døren knirkede, og da Axel saa op, var det
  Lucie. Hun saa, hvad det var, og hun lagde sig stille ned ved Siden af
  Axel, hendes Haar faldt paa den dødes Ansigt.
  
                                    *
  
  En Ting randt Axel ihu, mens han sad der. En Vinternat ved Baalet inde i
  Tivedens frosne Skove, da han havde ligget med et Dækken svøbt om Hovedet
  og tænkt og tænkt paa en Mands gruelige Fattigdom i Døden. Det var den Gang
  Efterretningen om Sten Stures Død kom til Hæren. De danske hørte det med
  stor Tilfredshed, der var Glæde i den hundekolde Lejr hele Aftenen. Sneen
  knirkede festligt under Støvlerne den Aften, Stjærnerne hang i Regnbuens
  Farver mellem de øde Trætoppe. Det drøftedes hyggeligt, hvorledes denne
  farlige Mand døde. Men Axel, der med egne Øjne havde set ham blive ramt paa
  Isen ved Bogesund og den Gang glædet sig over det bratte Fald af en Fjende
  -- Hest og Rytter styrtede ind i Billedet af Hest og Rytter paa den
  spejlende Is! -- Axel var kommen til at tænke sig dette ensomme Menneske,
  der døde i Slæden paa Mælarens frosne Strømme, med et knust Ben under sig.
  Han døde, han maatte dø.
  
  Sneen sænkede sig i den sorte Luft, eller var det selve Himlen, der hældede
  og truede med at komme; Søen gav sig sukkende under Slæden, som tvivlede al
  Jorden nu om at kunne holde længere. Da brast et menneskeligt Hjærte af
  kongelig Bekymring. Sverigs vide Land sank fra ham som Is og sukkende Sø,
  Sten Stures Kongeomsorg og hans Sygdom og hans Smærte fik Ende i den snævre
  Slæde som en Barnegraad, der tier, som en Vugge, der staar stille. Da de
  saa til Sten Sture, var han død. Sneen smeltede ikke længere paa hans
  Ansigt. Saa langt Øjet rakte var der kun Is og Sne, Sten Sture, og du sad
  stille, vidt ude fra den frosne Ørken tonede det som svage Nødraab og
  Genlyd af syngende Nødraab, O Sten Sture.
  
                                  * * *
  
  Hen paa Aftenen kom Mikkel Thøgersen. Han fandt Axel og Lucie siddende over
  Liget med hver en Stump Vokslys. Mikkel sagde ingenting, han var slap og
  indfalden i Ansigtet. Da han havde set lidt paa den unge dræbte Fyr, der
  laa paa Gulvet foreslog han at fire ham ned i Gaarden, for at han kunde
  komme afvejen. Axel og Lucie gik ind og lagde sig, de hørte Mikkel snakke
  halvhøjt med sig selv.
  
  Da Mikkel kom ind i Axels Kammer efter at have faaet Liget fjærnet, sov
  Axel. Lucie laa vaagen, hun ænsede ikke Mikkel, hun laa og stirrede fromt
  og forknyt ind i Lyset, da han gik.
  
  Lucie var den første der vaagnede Dagen efter. Lysene var brændt ned paa
  Bordet, men det var Dag. Hun satte sig op og saa sig om, hun vendte Øjnene
  fra og til, som lyttede hun, som kaldte nogen paa hende. Saa aabnede hun
  med let Haand Hornkapslen, som Axel havde om Halsen, tog Pergamentet ud og
  gemte det i sin Vandrepose. Axel havde fortalt Lucie om sin Skat, havde
  ogsaa snakket om den i Søvne. Lucie blev endda forsigtigt liggende lidt,
  Axel sov fast. Hun listede op, klædte sig paa og gik stille sin Vej.
  
  
  
  
  Miserere
  
  
  Den graa Novembermorgen gik op over Stokholm, uden Gry, ulystelig; de
  første Tegn paa Liv og Bevægelse var en Skikkelse, der bugtede sig et Par
  Gange, idet den fløj tilvejrs i Galgen.
  
  Op paa Dagen begyndte Folk at komme frem og se, hvad der var forefaldet. De
  halshuggede laa endnu paa Torvet i en Vask af Blod og Natteregn. Soldater
  stod Vagt og friskede sig med Øl og Vin i det ramme Vejr. Over Middag gik
  Bøddelen i Gang med endnu en Del overbeviste Kættere og Landsforræddere.
  
  Det blev en saare stille Dag. Dagen syntes mere karrig og kort end ellers,
  paa en Gang lavede den til Aften, uden at det var bleven til mere.
  
  I sin Undergang flammede Solens Baal igennem, og alle Skyerne gled fra
  Himlen som et Øje, der langsomt aabner sig. Da Solen var gaaet ned, stod
  Himlen længe efter klar og bleg. Fjærnt ude paa Havet laa en halv Snes
  svindende Punkter, det var de lybske Skibe, der var lettet om Eftermiddagen
  og gaaet under Sejl. Aftenrøden dybedes i Vest, Himlen tænkte, der var saa
  vidt ud i den faldende Efterdag, der var saa fattet en Kulde over Aftenen.
  
  I dette Stille brød Klokkerne i St. Nicolaj Kirke ud med en sorgstemt
  ringende Klang. Ja, ja svarede det straks fra St. Klara Kloster paa
  Nørremalm og fra St. Jakobs Kirke. Og fra Søndermalm løftede Klokkerne i
  Marie Magdalene Kirke deres Stemmer. Mens de ringede med hver sin
  anklagende Røst, faldt flere hurtigt jamrende Klokker ind fra de smaa
  Kapeller.
  
  Der laa nu Byen som et mørkt Jordskud ude i Vandet, Usalighedens Ø, hvor al
  Lyd er Klage, hvor Metaltunger uroer Luften og raaber, saa at det sukker,
  under den smærteklare Himmel. Luften runger fra og til som en levende, der
  duver af Pine, Klangen fødes højt grædende og dør som en affældig Bølge hen
  i Luften. Det samme Klagemaal vender tilbage, Luften ømmer sig, de usete
  Ganer kvækker med stædig Bedrøvelse, og Luften svirrer.
  
  Men da Klokkerne i Byen havde talet og forklaget længe, tog de pludselig
  alle haardt paa Vej, de klemtede, de stormede. Og med et friedes lange
  Luftskrig af Klokkernes blandede Tumult, klare og skingre Raab sprang ud
  højt oppe; vilde Klange, der var renere end nogen jordisk Lyd, blev til
  inde i selve Rummet. Det var som kastede usynlige Væsner sig oppe i den
  ildgule Luft, store hvide Legemer styrtede sig med Lynkraft omkring oppe i
  Luften og raabte ned, sang, klagede og sang.
  
  Mikkel Thøgersen kom over Broen fra Søndermalm. Han hørte Klokkerne, han
  kom ind i Byen og gik omkring der. Aldrig før havde han vidst, hvor lavt
  det er at gaa paa Jorden, han følte sig paa Bunden mere end nogensinde før
  i sit ufrie Liv, _nede_. De usle Huse forlod Bunden mere end han, der gik
  under dem; han saa op ad de skumle Trærønner, bøjede Hovedet og gik frem
  som et Dyr under Aaget. Langs Grunden af Husene i den ene Side af Strædet
  laa Rendestenen med gammelt smudsigt Blod, der var flydt ned fra Torvet.
  Det blæste, Luften var høj og ligesom udhungret, det var koldt, koldt.
  
  Mikkel kom over Torvet, hvor alle de henrettede laa, en Dynge fuldstændigt
  ubevægelige Kroppe; han gik hen mod St. Nicolaj Kirke.
  
  Udenfor paa Trappen rejste de syge og værkbrudne sig og vendte sig mod
  Mikkel, de fik travlt med deres Elendighed; idet de stod op, rystede de
  Lugten af raadne Saar ud af Klæderne.
  
  En Mand i hvide Vadmelspjalter viste begge sine Hænder frem, der var gaaet
  for tidligt i Aadsel, og strakte Læberne ud efter Almisse. En Dreng
  skønnede sig frem efter Lyden og saa med to store blodige Kødhuller, hvor
  han havde haft Øjne. En ung Krøbling sad ned og holdt sit nøgne Ben paa et
  Bræt, det vejede flere Lispund af Betændelse og stank varmt. Der var en
  Lunhed paa Trapperne fra dem, der svedte i Feber.
  
  Men helt nede i Skumringen ved Kirkemurens Fod sad et Væsen, kun en Bylt
  Klude og et Hoved. Det er et Kvindehoved, skævt og bulet af Vandsot, hun
  har ingen Lemmer, hun rører kun Øjnene. Blikket staar op gennem Tusmørket,
  og da Mikkel ser med Ynk ned paa hende, forfærder hun ham ved et Udtryk af
  Ondskab, et dyrisk ondt Ønske for ham og for alle.
  
  Da Mikkel kom ind i Kirken, fornam han Røgelse, Kirkerummet stod i sin
  Højhed, de tunge Kvaderstene syntes at spille og spinde dunkelt, det var
  Orglet, der tonede sagte; der gik som en Lydtræk oppe under Hvælvingernes
  Mørke. Kun faa Lys brændte her og der paa de festlige Altre.
  
  Mikkel gik ikke langt ind i Kirken, han blev i et Hjørne tæt ved Døren, og
  da han følte sig som brudt i Benene af Træthed, satte han sig ned paa
  Gulvet helt inde i Mørket. Han lukkede Øjnene.
  
  Orglet blev ved at suse stille. Det dulmede, det gjorde ham tillige tungere
  om Hjærtet. Han var den, der stod udenfor som ellers altid, derfor hørte
  han den kvægende Musik saa kvalt og langt borte. Han stod hjemløs udenfor.
  
  Da, just som Mikkel tænkte saaledes, vældede Tonerne ud med fuld Styrke,
  som blev alle de store Porte aabnet! Og et Kor af skære Stemmer løftede
  sig, en Sang. Alle Orglets fine Piber stormede ungt og lyst ud sammen med
  de dybe Sorgklange og de allerdunkleste blødende Toner. Sangen steg.
  
  Mikkel sank sammen i sit Hjærte. Herre Jesus! klagede han. Han betroede sig
  til den mægtige. Han følte sine Aars Byrde af Ensomhed smelte.
  
  Ja, han havde været ensom. Men den ensomme er fordømt, det kommer endelig
  en Gang for Dagen. Gennem sammenhængsløse Tider fortykkes Tanken, alle
  simple Klarheder viger langt ud og forlader dig. Den vældige Evne, du
  sporede i dig med en Stolthed, som var du den eneste i Verden, der
  undergraves af Tvivl; hvad er din Indbildnings Kraft, siden den ikke kan
  holde Verden oppe? Du er som de andre, ikke stærkere -- men den eneste i
  Verden skal du være, ja ensom.
  
  Og hvordan gik det dig, hvad blev der af den fødte Mildhed i dit Hjærte,
  den dybe Trang til at bruge Godhed mod alle, der holdt dig søvnløs i din
  Ungdom? Livet vilde ikke forløse din overmægtige Trang til Lykke, det nødte
  dig til Had, Hævn, og du blev hjemløs. Tilsidst fablede du om at befinde
  dig som hjemme paa et vildfremmed Sted længst ude i Verden og klage der, om
  ikke andet saa græde din ufattelige Sygdom ud. Men heller ikke, ikke en
  Gang din Sjæls grænseløse Mon af Klage og Smærte vilde Livet forløse.
  
  Orglet strømmer med Forløsning. Smærte og Lyst rinder endelig sammen i en
  lykkelig Klage. Salmens Toner rejser Sindet i lægende Syner. Hjærtet rører
  sig pludselig i Brystets Indre med egen levende Vilje som et Foster.
  
  Hør, hvor de klare Stemmer synger vaandefuldt og lyst. Orglet raaber og
  stormer, hvisker, alle Dyrestemmer taler med, de umælende kvæder med deres
  vilde Røster, Dommens Basuner høres og Himmerigs hvide Fløjter.
  
  Da glimter det, saa at Vejen ses fra Dødsriget ind i den store Sommer. Alle
  forkomne Mennesker søger sammen derimod, fra Slagmarker og fra Byer; de
  gaar fra Plovene, de lander ved Kysten og forlader Skibene, de kommer ud af
  deres Grave, og de søger sammen for at gaa ad Vejen.
  
  Om dem blæser Skuffelsernes pibende Blæst. De rejser efter Forbarmelse, de
  havde ikke andet end ondt, mens de levede. Deres Tænder klaprer, de græder
  i Tusindvis, de vrider Hænder, fordi der var bittert paa Jorderig. De
  kaster en Stormklage ud i Vejret, mens de vandrer, de hæver de blege
  Ansigter og beder i Vildelse til Stjærnernes Barmhjærtighed.
  
  Fra den fjendtlige Jord stiger en Lyd af det der foregaar, et Sus af alt,
  hvad Tiden ødelægger. Der blæser en Vind af den evige Visnen paa Jorden, af
  alle Tings Henfald. Det er den koldeste Vind i Zonerne, den er giftigere
  end enhver Vinter, den bærer Genlyd i sig, som Isnaales knitrende Sagtevals
  i Skyerne, det er Ekko af Hovslag og Latter og Liv, som for hen, det er
  stille jamrende Koncerter. Tys! Det er hemmeligt en Støj af Ben, den
  inderste Lyd er som sagte Skred i Kisten.
  
  Stille! Det fyger i dit Minde, hvis du tænker; der gaar et isnende Pust af
  Glemthed over dig. Du hører kun Sneens Fygevise i din vinterlige Erindring.
  Der jager et Sting gennem din Bevidsthed, det maner dig om et ulideligt
  Mørke.
  
  Saaledes lytter de arme, der er sat ud paa Jorden, og de bliver bange. De
  flokkes, ikke af Sammenhold, men som Kreaturer i Høststormen paa en Holm,
  hvor de søger ud paa den yderste Pynt og kalder indstændigt mod Land.
  
  Der er halvmørkt her at bo, ingen Varme, de forviste lever adskilt uden at
  kende til Venlighed. Den frysende skal nok sørge for Træk til sin næste;
  den der savner og nages, drypper Nid i sin Medfanges Hjærte. Nætterne er
  lange og fredløse for de ensomme, for de ubeskyttede.
  
  Men Mikkel saa Smærtens Fyrste! Han hørte ham i Salmen. Han saa Frelseren
  og Herren tage de utrøstelige til sig; en efter en tages de op fra Vejen,
  nøgne, gode nok for Gud. Den barmhjærtige Forløser trøster med sin Varme.
  Mikkel ser alle de besværede Sjæle modtage Retfærdighed, de rejser sig, de
  faar Part i Himmerigs Orden. Musik strømmer ned over dem. Mikkel ser alle
  dem, han har kendt i sit Liv og som Aarene spredte, forsamlede igen;
  ynkelige Ansigter, han blot saa et Glimt af mellem de faldne paa
  Valpladsen, dem ser han igen i deres Oprejsthed. Han ser sin Fader Thøger
  Nielssøn staa frem for Gud, mishandlet af Alder, i sit Legems tunge Bevis.
  Han ser Himlen aaben, og han brister ned for Gud i sit Hjærte. Han kryber
  paa sine Knæ ud paa Kirkens Gulv, hvor han synker sammen.
  
  
  
  
  Den lille Skæbne
  
  
  Det sneede. Stortorvet i Stokholm laa med et blødt, skinnende Tæppe, og
  Sneen blev ved at strømme jævnt fra oven. Mørket var ikke falden helt paa,
  men der var tændt Lys i Ruderne.
  
  Fra alle Gader, der mundede ud paa Torvet, kom festklædte Folk, de gik i
  den nysfaldne Sne, og alle søgte op ad Raadhusets Trappe. Der var Ruderne
  oplyste til Gilde, Stokholms Stad gav et Gæstebud til Kong Christierns Ære.
  Da Spisningen var endt i Salen, strømmede de unge ind, de havde længe
  ventet i Trængsel uden for Dørene. Nu skulde der danses.
  
  Saa spillede Musiken. Axel var den første paa Gulvet. Han svang sig
  hensynsløst en Times Tid, hengav sig alene til Dansens Strabadser uden at
  tænke paa, hvem han delte dem med. Da han kom ned for at slukke Tørsten og
  kiggede ud, var det mørkt som i en Bælg, den hvide sværmende Sne trængte
  ind ad Døren som Møl, der søger Lyset. Axel strøg ud og løb et Par Gader
  hen for at se til Mikkel Thøgersen, der laa syg. Mikkel havde holdt Sengen
  i en Uge, det tegnede til at blive ringe med ham.
  
  Inde i det simple Herberge, hvor Mikkel havde Kvarter, sad et Selskab af
  Knægte ved Drikken. Axel gik dem forbi med en Hilsen og ind bagved i et af
  Kamrene, hvor Mikkel laa. Der var mørkt derinde, og Luften var meget kvalm.
  Mikkel, som laa i Feber, spurgte, hvem det var; hans Stemme lød svag og
  hed. Axel tændte Lys og trykkede Mikkels svedige Haand. Hvordan det stod
  til?
  
  Det saa ikke bedst ud. Mikkel laa rødskjoldet og med dryppende Bryn, hans
  Magerhed gjorde et uhyggeligt Indtryk. Han aabnede Øjnene grumme træt og
  lukkede dem igen, de var blodsprængte og sløve.
  
  Ho, sagde Axel nedslaaet. Han satte sig paa Halmstolen udenfor Sengen og
  saa ufravendt i flere Minutter paa det syge Ansigt. Mikkel trak Vejret kort
  og vendte Hovedet fra og til, som vilde han flytte paa sig uden at evne
  det. Axel holdt Vand hen for ham, men han afslog det ved at fortrække
  Munden.
  
  Det saa ud til, at Mikkel skulde dø her i dette nøgne Kammer. Saa langt
  naaede han. Paa den hvidtede Væg hang Slagsværdet, hvis Skæft var slidt af
  hans Haand. Men nu var Mikkels Hænder bleven saa modløse og sløje. Det
  stride Mundskæg, som var begyndt at graane om Næsen, klistrede af Slim. Den
  skaldede Pande sprang underlig kantet frem, baade barsk og fattig som
  tømret, umageligt Bohave. Og Kinderne var faldet helt ind.
  
  Axel kunde ikke sige noget. Hvad var der at tale om. Det var saa usigelig
  tungt. Han vilde gærne have tørret Slimen af Mikkels Skæg men kunde ikke
  beslutte sig til det. Han blev siddende i lang Tid og saa, hvor Mikkel
  døjede Sygdommen paa sin sædvanlige indadvendte Maade.
  
  Ja ja, mumlede Axel omsider og stod op. Han søgte Mikkels Blik, idet han
  bøjede sig for at slukke Lyset. Saa greb han den hede Haand, stammede
  Farvel og gik.
  
  Ude i det brandstagende Mørke, hvor man tilmed maatte knibe Øjnene i for
  Sneen, løb Axel bus paa et Menneske, han lo, og Mennesket lo, en kort
  Pigelatter.
  
  Sigrid! Sigrid! raabte Axel i Fryd og langede Armen ud for at faa hende fat
  igen. Men han hørte paa Skridtene, at der var flere, og de tav, han havde
  gjort noget galt i at raabe, indsaa han. Det var lige ved Raadhustrappen,
  og da Døren gik op for Lyset, saa Axel, at Sigrid fulgtes med sin Broder og
  desuden en ældre Kvinde. Han hilsede ærbødigt.
  
  Axel havde ikke kunnet finde Sigrid, skønt han havde tænkt paa hende
  uafbrudt lige siden den Aften, de først saa hinanden. Nu vidste han ikke
  rigtigt, hvordan han turde være. Men Sigrid saa ham straks aabent i
  Ansigtet. De traadte ind i Dansen. Sigrid var kold endnu udefra, hendes
  Kjole aandede Kulde mod Axel, hendes Haar var fuldt af duftende Kulde; det
  friske Ansigt straalede.
  
  Hvordan kan det være, jeg ikke har kunnet finde dig? hviskede Axel
  brændende bevæget under Dansen. Sigrid dansede eftertænksomt:
  
  Ja, svarede Jomfru Sigrid.
  
  Lysene uttede overstadigt paa Væggene, som kunde de vævre Flammer ikke være
  rolige, mens de diede og drak af Talgen. Gulvet dundrede under de svimle
  Par. Den store Hal var kun daarlig oplyst. Hjørnerne laa i Skummelhed, ude
  i Salen dansede der flere lemmeløse Skygger, end der var Mennesker.
  Tæpperne bølgede paa Væggen i den kolde Træk. Og Musiken skrattede. Parrene
  svang sig, de vindige Skygger sprang rene Dødsspring over Hjørnernes
  Afgrunde.
  
  Jeg har ikke husket dig som du er, hviskede Axel aandeløst kærlig i Dansen,
  jeg huskede dig helt anderledes. Men du er . . . han tav længe og med et
  arbejdende Bryst. Sigrid!
  
  Sigrid dansede uudgrundelig sværmerisk.
  
  Ja, svarede Sigrid med en sagte Klang.
  
  Spillemændene, de Mænd med ubetalelig Færdighed, gav ikke fortabt;
  Klarinetten hvirvlede med Tungen, de klare Horn tuttede, og Trommen holdt
  Takten stiv.
  
  Uforanderlig er den dansende Nat. Axel og Sigrid danser i Evighed sammen.
  Da ser Axel, hvor blegt Sigrids Ansigt er.
  
  Om Blodet nu styrtede ud af din Mund! udbryder han stærkt og staar næsten
  stille. Sigrid ser op med runde, sorte Øjne og bliver endnu blegere, han
  slutter hende tæt til sig med skælvende Arm og fører hende ganske langsomt
  videre i Dansen.
  
  De sad paa den hyndebredte Bænk ved Væggen. Axel talte, og Sigrid begyndte
  at spille af Liv imod ham. Hun saa frit paa Axel som for at undersøge ham,
  og han gjorde uvilkaarlig et Kast med Kroppen, se kun. Han var i blaa
  Sækærmer, der var skaaret op for gul Silke underneden, og grønne Hoser,
  hans Sko lignede Hammerhajer, de var forlænget paatværs i Snuden. Sigrid
  havde en Kjole paa af blaat Fløjl, der var aaben for det fine Lin paa
  Halsen; hendes spæde Haar, og det var gult som Byg, flød hende om Kinderne.
  Hun lod Axel se sin Ring, en tindrende Diamant paa den korte, butte Finger.
  
  Vi har samme Slags Hænder, sagde Axel. Han sænkede Stemmen: Vil du have en
  Ring af mig? Jeg har en hel Del. Sigrid?
  
  Sigrid afbrød ham udeltagende. Han spurgte igen. Sigrid sagde let Nej og
  rystede Haaret tilbage.
  
  Aa jo! bad Axel forfærdet ved Afslaget. Hans Munds veltalende Bevægelighed
  satte sig, han tav og trængte paa med sit lange, bejlende Blik. Og han
  sukkede sindsbevæget.
  
  Da nikkede Sigrid men saa ikke paa ham. Han fik et nedslaaet Udtryk, tav. I
  det samme lo Sigrid, og hans Ansigt vekslede. Han bøjede sig henrevet og
  begyndte at fortælle saa inderlig om sine Skatte. Hun skulde have alle de
  lødige Halsringe, alle Ædelstenene, funklende fra Jordens Skød, friske som
  de kom fra deres Hvile i den sorte Muld. Hun skulde faa tunge Armbaand,
  Kæder saa ædle og ægte som der ikke var Mage, hvis hun blot vilde.
  
  Skal vi danse? mente Sigrid og lo. Hun rejste sig og pustede ud, som havde
  hun kedet sig ærligt ved hans Snak.
  
  Axel dansede krænket. Men han var fuldt lykkelig, og i denne Stemning reves
  Sigrid med, saa at hun smilede forelsket til ham, med en Jomfrus sære
  Varme. Hun dansede ung og skrøbelig, nær og dog fjærn.
  
  Men saaledes gik Natten. Hver Gang Sigrid gav ham Haab, blev Axel
  besynderlig modfalden; naar hun paa Pigevis vejrede al hans Tro bort, led
  han, men lykkeligt. Og da forbarmede hun sig, droges mod ham og kom ud af
  sin Fjærnhed. Naar han da følte ligesom Anger over Sejren, lo hun, til han
  blev usalig og henrykt. Saaledes gik Natten.
  
  Klokken tre kom Sigrids Broder og en ældre Kvinde, hun skulde hjem. Axel
  fik Lov at følge med. Det var hørt op at sne, Natten laa ren og kold. Sneen
  lyste. Nu fik Axel da at vide, hvor Sigrid boede. Han gik hjem i sit
  Kammer, løftet, fast bestemt paa at vinde Sigrid.
  
  Der gik nogle Dage. Axel blev trolovet med Sigrid. Hendes Slægt var ikke
  udelt derfor, Axels Skat troede de ikke rigtigt paa i Førstningen. Men han
  slog sig for Brystet, han viste dem Kapslen. Skulde Mendel Speyer, hvem han
  nu ellers var, fare med Løgn? Hvorfor kunde der ikke netop være en stor Arv
  til et Menneske uden Efternavn? Hvilede der et Mørke over hans Byrd, saa
  meget des bedre; naar han hævede Arven, men dermed hastede det ikke, vilde
  man nok ogsaa faa at vide, hvem han egentlig var. Derved blev det; hvem
  kunde staa for et Menneske, som ikke kendte til Tvivl. Fæsteøllet blev
  fejret med megen Herlighed.
  
  . . . Stokholm By laa under den kyske Sne, der blev ved at falde og
  udslette alle Spor. Hver Dag blev der festet saa smaat; snart hver Aften
  stod der en Dans i et eller andet formaaende Borgerhus.
  
  Axel satte en Stige til Sigrids Kammervindue en Nat men blev halet ned igen
  af hendes Brødre under megen Munterhed, hvorpaa han maatte give Vin paa
  Raadhuset, Bryllupet blev bestemt til kort før Jul.
  
  Ja, Stokholm festede under den skjulende Sne. Altid Gildefolk paa Gaderne!
  En sen Aften, da Axel kom gaaende hjemad, saa han en Kvindeskikkelse foran
  sig, hun gik langsomt tæt ind til Husene med Hætten ned over Hovedet, hun
  var alene, og hun græd. Axel saa ikke andet, end at hun var ung, hvorfor
  gik hun alene paa Gaden og græd? Da han talte til hende, svarede hun ikke,
  men da han tog hende ved Haanden, fulgte hun ham. Hun var hos ham uden at
  sige et eneste Ord. Snart græd hun, snart sukkede hun utrøstelig, hele
  Natten. Hver Gang Axel vaagnede, hørte han hendes stumme Sorg, han fik ikke
  at vide, hvorfor hun var saa fortvivlet. Om Morgenen tog hun sine sorte
  Klæder paa og gik igen, grædende som hun var kommen.
  
  Samme Dag Axel havde fæstet Sigrid, var han henne og se til Mikkel
  Thøgersen, som ikke kunde komme sig. Mikkel led ikke længere, men han var
  falden i en dyb Afkræftelse, og det gik hurtigt nedad.
  
  Axel saa, hvor Mikkel var bleven dødelig bleg, han lod til selv at være
  klar over, at han laa paa sit yderste.
  
  Da Axel havde siddet en Time hos den døende i raadvild Bedrøvelse, vilde
  han gaa. Mikkel slog Øjnene op og hviskede Farvel, men da Axel vendte sig
  bort, kaldte han ad ham. Mikkel vilde sige noget, og Axel bøjede sig
  varsomt ned til ham.
  
  Skatten . . . skal jeg nu læse Seddelen for dig? sagde den døende næsten
  ikke hørligt.
  
  Axel rettede sig og fik vaade Øjne. Men da saa han pludselig paa Mikkel,
  meget vist.
  
  Nej, svarede han kort og godt. Han drejede sin Hue forlegent.
  
  Nu tror jeg alligevel . . . du skal se, du kommer dig, Mikkel!
  
  Mikkel Thøgersen laa maalløs. Men Synet af Axels Ryg i Døren slog ham med
  Harme, han tilsvor ham Hævn. Han hadede igen.
  
  Næste Morgen var Mikkel Thøgersen i Bedring. Og han kom sig.
  
  
  
  
  I Urskoven
  
  
  I to Aar saas Mikkel Thøgersen og Axel ikke. Da Mikkel var bleven rask,
  fulgte han Kongen ned til Danmark. Men forinden var Axel forsvundet fra
  Stokholm. Det gik der megen Snak om, han forsvandt lige før Jul, Andendagen
  efter sit Bryllup, og lod sig ikke siden se. Det var en forstyrret
  Historie, der gik Ord af Besvimelserne i Familjen; Sigrid kom til at sidde
  for tidlig Enke.
  
  Den der tog sig Sagen mindst nær, og tillige mest, var Axel, den angerløse.
  Det hang saa enkelt sammen for hans vedkommende, og dog var det ham en
  vidtløftig Historie. To Dage efter at han var bleven gift, red han sig en
  Morgentur ud i Landet sønden for Byen. Og da han nu var saa ubeskrivelig
  glad ved Tanken om Sigrid, saa stærk og vaagen, kom han til at tænke paa
  Kirsten i Danmark. Det var hans eget Hjærte, der raabte, men han hørte
  Raabet som kom det langt borte fra; hans Hjærte raabte af sin Rigdom ved
  Sigrid, og han hørte det som om Kirsten kaldte. Han blev saa stormende varm
  af Elskov, at han red til i Firspring. Mindet om Kirsten rykkede ham nær,
  han maatte se hende.
  
  Axel glemte, at der var gaaet næsten et Aar siden sidst, at der laa
  hundrede Mile imellem, han red i strakt Galop vesterpaa ad Kongevejen. Da
  Hesten efter en Times uafbrudt Galop slog over i Trav, huskede Axel
  naturligvis paa, at der var langvejs til Danmark. Han kunde ikke være der
  lige med det samme. Men nu var hans gale Tilskyndelse allerede bleven til
  sund Beslutning, han red jævnt til og saa Tingen an. Vel, han agtede sig
  paa en Rejse til Danmark for at besøge Kirsten, hans Kæreste fra i Fjor.
  
  Om Aftenen var Axel tyve Mil borte fra Stokholm. Han tog ind i en Kro og
  satte sig for sig selv i Stuen. Der var mange Bønder tilstede. Talen var om
  Gustav Eriksen Vasa, men Axel hørte ikke efter. Man henvendte sig høfligt
  til ham og vilde spørge nyt fra Stokholm, men Axel fortalte dem ikke mange
  Tidender. For Resten tog de Afstand fra ham, da de hørte, han var dansk.
  Axel vilde ikke tale, han tænkte paa Sigrid.
  
  Selvsamme Dags Morgen -- der laa nu tyve Vejmil, flere Herreder imellem,
  Skove og Byer i Sne; og der laa en Sindsforandring imellem, Tingenes Ansigt
  var kommen til at vende Proflien til -- samme Dags Morgen havde Axel kysset
  Sigrid. Han var staaet først op og vilde ud, men hun syntes, det var saa
  koldt. Da han kyssede hende, havde hun vovet de hvide Arme ud af Dynerne
  for at tage ham om Halsen. Hun var forunderlig klejn og hvid. Og da Axel
  kom ud i Luften, havde han maattet kaste sig paa sin Hest og ride, saa det
  peb, for at bedøve sin Lykke.
  
  Saaledes var det gaaet til. Om saa og saa mange Dage, naar han havde redet
  Vejen, der skilte imellem, skulde han se Kirsten! Han glædede sig, han vred
  sine Fingre knagende i hinanden ved Tanken. Kirsten. O du Kirsten!
  
  Det var som _saa_ han Gaarden deroppe paa Brinken med den skæve Abild
  hældende over Taget. De bitre Søer gik vel endnu ind paa Sandet nedenfor
  som den Martsdag, han sidst vendte sig og saa det fra Hesteryggen.
  
  Axel sov godt den Nat i Kroen. Men en Gang vaagnede han pludselig, Kirstens
  Ansigt havde været lige over hans, hendes Læber ikke en Tomme fra hans
  Mund. Sigrid! hviskede han og sov.
  
  Han red næste Dag i klingrende Frostvejr. Vejen gik i ujævne Bølger, stenet
  og vanskelig, men Hesten vedligeholdt et stift Galop. Den stærke Luft
  susede Axel om Ørene, han sad i en klippende Larm af Hestens Hovslag og
  Luftens Bulder. Og han sang. Hans Stemme gik som en skærende Strime mere i
  Ridtets Støj. Han red og sang som i et piskende Stormsus, Sne og Sten
  strømmede under ham. De sneede Agre vekslede i Solskinnet, en sjælden Gang
  saas en rød Bjælkebytte; store rimede Klipper ragede op af Jorden som
  Pandeskaller af begravne Riser. Han susede gennem Granskov, han straalede
  ind i enge Pas og ud igen. Og han sang. Det var som ludede han sig ud over
  en ædende Kværn og lod sin Sang forsvinde som en tynd Kornstraale ned i
  Larmens Tykning.
  
  Om otte, om ti Dage . . . pludselig holdt Axel ikke længere ud at ride mod
  Vest, naar han _skulde_ sønderpaa. Hvorfor følge Vejen, det maatte være
  nærmere at rejse tværspaa, og han kastede Hesten fra Vejen og red ud i det
  vejløse Skovland.
  
  Han red hele Dagen. Men mod Aften begyndte Landet at stige og blive stenet.
  Gamle vildtudseende Fyrretræer ludede fra Klippeblokkene, Smaakrat fyldte
  op derimellem, overalt laa Sne; Axel maatte staa af og lede Hesten. Det var
  ikke opmuntrende, han kom kun meget smaat frem. Da Mørket næsten var falden
  paa, naaede han ind i en smal og øde Kløft, der dog var saa jævn, at han
  kunde ride langs Bunden, han fulgte den til langt ud paa Natten. Saa slap
  Kløften op, og Axel maatte trække sin Hest videre ind i den tykke Skov,
  Skridt for Skridt. Det gik stadig opad. Træerne stod tættere og tættere.
  
  Natten var fuldstændig stille. Træerne sov i Frosten, ikke en Lyd hørtes.
  Axel tænkte ikke over Stillingens Mislighed just. To Døgn var gaaet over
  ham, og det var bleven hans Skæbne at trække sin Hest efter sig i en
  haabløs Skov om Natten og i bidende Kulde; hans Liv var nu saadan.
  
  Ved Midnatstid fandt Axel et Hus i Skoven, hvor han fik Nattely.
  
  Men i dette Hus blev Axel; thi Brændehuggerens Datter var dejlig.
  
  Kese hed Manden, og hans unge Datter hed Magdalene. Da Axel kom ned fra
  Loftet Morgenen efter at han havde fundet Huset, var Kese gaaet til Skovs,
  og Magdalene stod og kogte ved Gruen. Axel saa hende, og de gik hinanden
  hastigt imøde, snusede en Gang til hinanden og var øjeblikkeligt
  fortrolige, han slog ud efter hende og lo, styrket af Søvnen, og hun lo
  kampberedt med løftet Slev. Derpaa tog Axel hende alvorligt om Livet og
  undersøgte hende ind i det dybe af Øjnene. Magdalene veg under hans Blik,
  men han kyssede hende med Bestemhed. Og de klamrede sig i et Nu om
  hinandens Hals.
  
  Da Kese kom hjem, gik han længe tiende rundt i den lille Stue, hvorpaa han
  nikkede adskillige Gange hen i Vejret; de unge tog sig hans Nik til
  Indtægt. Saaledes gik det til, at Axel blev Svigersøn i Hytten.
  
  Du skal have hende, sagde Kese flere Dage efter, idet han pludselig sænkede
  Øksen; de stod og fældede Træer. Han saa op paa Axel, som havde han endelig
  faaet Sagen tænkt igennem i de Dage, der var gaaet.
  
  Du skal have hende. Kese lænede sig til Øksen og tænkte efter. Det var ikke
  andet end ved et Træf at han selv havde faaet hende, erklærede han videre.
  Det var gaaet til uden al Ordentlighed, ved at han havde haft et Kvindfolk
  i Huset. Hun var siden løbet væk og havde ladet ham sidde med Barnet, de
  var slumpet til at faa. Magdalene kaldte han hende, fordi det var et Navn,
  men hun hed det nu ellers ikke, hun kunde for den Sags Skyld . . . kort
  sagt, hun var i alt Fald til, siden hun gik der lige saa stærk og køn som
  et andet Menneske.
  
  Tag hende du da, sagde Kese. Hun er let kommen, let skal hun gaa!
  
  Kese spyttede i Hænderne og svang Øksen mod Træet. Han holdt ikke flere
  Taler siden.
  
                                  * * *
  
  Og Vinteren strængedes, det blev saa knagende koldt. Alle Vinde lagde sig,
  Luften døde ud.
  
  Solen stod tindrende hvid og kold ved Middagstid som en sleben Isklump
  langt borte, om Aftenen tidlig sank den i en dunkel Blodsø bag Skovene. De
  lange Nætters Stilhed brødes kun, naar en mat Fugl fløj nær nok til at
  støve Sne fra Træerne, eller naar vilde Dyr lod deres Sorg og Sult høre i
  det fjærne.
  
  I Keses Hytte holdt de Kulden ude. Den var polstret med Mos baade oppe og
  nede, der var Faareskind at lægge sig i, og Ilden gik aldrig ud, Ilden
  brændte bestandig. I Hjørnet ved Arnen laa Træstubbene friske og vaade fra
  Skoven, Mosset paa Barken blev levende i Varmen, det skære Ved udsondrede
  Harpiks, naar Frossenheden var tøet ud. Træet længtes efter Ilden, og det
  strakte sig, saasnart Flammerne havde fat. Røgen søgte rundt i Stuen og
  satte sig i Ansigtet, saa man smagte af Skov paa Læberne. Træet svedte
  lifligt i Ilden, Kraften i det dunstede ud og krydrede i Stuen.
  
  Men de havde ingen rigtig god Jul, der var kun Brød og gammelt, garvet
  Spegekød i Huset. Snart var der heller ikke mere at føde Axels Hest med. Og
  hvorfor holde Hesten, mente Kese. Han fik et vist Liv i sit laadne Ansigt
  den Dag, der blev Tale om det, han blev saa virksom og tankefuld. De enedes
  da om at slaa Hesten ned, og Kese paatog sig at gøre det. Han opsatte det
  imidlertid til næste Dag og havde mange Hemmeligheder for.
  
  Tidlig om Morgenen vækkede Kese de to unge og førte dem højtideligt ud.
  Hesten laa død udenfor Døren, varm endnu. Og nu begyndte Kese at slagte
  den, først lidt tøvende, men efterhaanden med Liv og Lyst.
  
  Da det gik op for Axel, at Kese var en Hedning, blev han noget ilde
  tilmode; men idet han uden Betænkning gjorde Springet og fik Blod paa Tand,
  grebes han af Vellysten ved det forbudne og blev dobbelt begærlig.
  Magdalene hjalp ogsaa til, de sled flittigt alle tre.
  
  Kese slog i al Stilhed flere Boller Blod ud mod Østen og Syden. Han viste
  en næsten kejtet Glæde ved sin Kyndighed i at sønderdele, Kese, han pegede
  med Knivsspidsen paa de ædle Livsdele, eftersom de kom til dem, nikkede, jo
  jo.
  
  Den var otte Aar, hviskede han og plirrede fortroligt til Axel. Og da Axel
  maatte bekende det, aabnede Kese sin Haand og fremviste det lille blodige
  Ben, hvoraf han havde bedømt Alderen. Kese laa med sin Næse til Spalten i
  Bugen, uhyre travl, han havde begge sine Arme derinde lige til Albuen.
  Tilfreds var han. Slagtningen kunde ikke være skønnere; det havde været en
  frisk og fyrig Hest. Det var svært, den Livsvarme den havde haft og som var
  i den endnu, man kunde næsten skolde Armene i dens Indre.
  
  Op paa Formiddagen kaldte Magdalene ind til det første Maaltid, de fineste
  Stykker af Dyret, kogt og rygende; Kese skar Tænder, da han saa det hede
  Kød, han kunde faa Fingrene frem!
  
  Men Magdalene saa med et kysk Blik til Axel og satte Hestens Hjærte frem
  for ham, det havde hun stegt over levende Ild, Dampen stod ud af Venerne.
  Axel spiste først idet han lod som ingenting, men da han havde smagt nogle
  Bidder, gav han sig hen.
  
  Det var klart og stille Frostvejr hele Dagen, de gik fra og til, slagtede
  og spiste det meste af Dagen. Lugten af den kogte og stegte Mad, der var
  liflig, indeholdt ligesom en Mindelse om den nys aabnede, dunstende Krop og
  om Tarmene mens de endnu gik. Hele Huset røg af Slagtning, Osen volmede ud
  af den lave Dør og rullede op ad Taget. Sneen smeltede i Tagskægget over
  Døren og frøs igen til blodbrune Istappe.
  
  Henad Aften vendte Magdalene tilbage til Begyndelsen og bagte
  Blodpandekager. De to unge var bleven aldeles stille; men Kese kunde ikke
  længere styre sig, han begyndte at snurre og svælge over Maden, han sang og
  gjorde henrykt Fagter til Sol og Maane. Han havde spist næsten siden
  imorges og var i et Sovs og Fedt lige til Øjnene, den gamle Mand laa med
  Armene i Skindtrøjen langt ind over Bordet og favnede om den Overflod, der
  var, han tyggede, stoppede Talg ind ved Mundvigen, snurrede og sang.
  Magdalene gik fra og til, hun puttede ogsaa imellem en skær Bid ind til
  sine smaa Tænder.
  
  . . . Hele den lange stille Nat drømte Kese oppe i Moslejet paa Loftet, lo
  og snakkede sort med sig selv i Søvne. De unge vaagnede og hørte ham. Og en
  Gang i den sorte, stillestaaende Nat hørte de en Bæven ude fra Skoven; der
  var gaaet et Pust over Træerne, og ved at Rimen og den hærdede Sne faldt
  fra Kvistene, klingede det fint, græd det afmægtigt i Skoven.
  
  Axel kiggede ud af Ruden, som var grøn, og saa Hesten ligge ude i Sneen med
  alle Ribben i Vejret som et Vrag. De stivfrosne Skanker kastede Skygger paa
  Sneen i det grønne Maaneskin.
  
  Næste Dag spiste de igen, saalænge de kunde, Kese indtil hans Øjne faldt i.
  Men forinden havde han gjort Axel og Magdalene halvt bange ved rene Udbrud
  af Galskab, han stirrede paa dem i den højeste Madrus, det rablede for ham,
  han sang et Vers om de døde Heste, der vrinsker i Helvede, hans Haar og
  Skæg stod ud fra Hovedet aldeles stindt af Fedt. Han udstødte overgivent de
  farligste Trusler mod Axel og Magdalene, i samme Aandedræt tog han dem til
  Naade igen, gispende af Rørelse; han fordybede sig hovedrystende i sig selv
  og løb over af Minder. Axel hørte ham nævne flere gammeldags Kvindenavne
  for sig selv, og Axel kunde ikke andet end forestille sig Keses
  længstforsvundne Veninder, alt efter som Kese var bevæget til, den ene
  blond og buttet, den anden slank og sorthaaret, en med glade Øjne, en anden
  galsindet og fin som en Ræveunge . . . Kese viftede med sine blodsmurte
  Laller og vendte det hvide ud af Øjnene, sang og gramsede i Maden.
  
  Da han var faldet hen, bar de ham i Seng. Ogsaa Trediedagen festede de, saa
  blev Kese ædru og satte Hverdag ind igen.
  
                                  * * *
  
  Men det svenske Foraar kom. Det varede usigelig længe. En Dag skinnede
  Solen højt og ilddryppende fra Himlens bløde Blaa; skønt der ikke var en
  Sky paa Himlen, laa Jorden i smeltende Væde, Sneen styrtede vaskende ind i
  sig selv, Lyset brødes i Vand, i Draaber overalt.
  
  Da den første kølige, snefri Dag indfandt sig med løbende Skygger og kruset
  Vand, gik Axel ud i Skovene. En eneste Fugl kvidrede i en Trætop, hvor de
  hvide Skyer drev, de luftige Foraarsdampe. Foraaret var brudt ud. Der
  lugtede som af en glemt Sommer i Skoven, det visne Græs og Træernes vaade
  Bark duftede gribende. Hvor var nu hans Hest, hvor var nu hans Hest?
  
  Der var saa trangt i Keses Hus nu, det lignede en Skibskahyt efter
  Maaneders Rejse, Stuen laa med en Indespærringens og Vanens Smuds.
  Magdalene sad derinde. Magdalene var bleven saa moden; skøn var hun, der
  fløj en Blussen over hendes Ansigt og Hals, bedst som hun sad.
  
  Solen fik mere og mere Varme. En Dag da Axel saa i Vejret og fik et varmt
  Vift i Ansigtet og et blændende Stik ind under Øjenlaagene, foregreb han
  Tidens Gang og lovede sig Sommer straks. Han blev urolig, det slog ham, at
  Sommeren hang over Danmark nu. Axel havde før redet over Hederne i det
  milde Danmark og mødt en Pige, der vogtede Faar, missende mod Solen, og kom
  gaaende med Græstoppe og Blomsterhoveder mellem Tæerne. Medens der var
  milevidt mellem Højene.
  
  Samme Dag gik Axel fra Keses Hus.
  
  
  
  
  Kapslen
  
  
  Nu bliver at berette om Axel, Bastarden, at han under uafbrudte
  Omskiftelser naaede viden om. Bestemmelsen at rejse til Danmark til Kirsten
  og bagefter naturligvis tilbage til Sigrid, blev ikke ved at være Stammen i
  hans Skæbne, den var kun en vissen Stump deraf mellem andre kraftige Grene,
  som havde bemægtiget sig Grøden. Axel førtes omkring af en vekslende
  Beundring for de unge Kvinder i Verden. Det maa bemærkes, at han gennem
  smukke Erfaringer lidt efter lidt fik Afsmag for de dejligste Piger. Ikke
  saaledes, at han skyede dem, slet ikke, men han var lige saa unøjsom som
  han var taknemlig, han vilde have den halve og kvarte Lykke ogsaa, naar den
  var at faa, foruden den hele.
  
  Axel, den harmløse, han kom godt ud af det med alle Mennesker. Der var det
  ved ham nemlig, at han ifølge sin Natur regnede alt for lige godt; naar det
  gik ham pinegalt, trivedes han mægtigt endda, netop, han kunde kun _faa_,
  miste blev der ikke Tid til. Han kendte kun til Indtægt, der gik aldrig
  noget fra ham. Han flyttede sit Hjærte med sig.
  
  Men til Danmark kom Axel omsider, for der ventede ham den store Sommer. Vel
  et Aar eller mere efter at han havde taget sig den lille Ridetur efter sit
  Bryllup i Stokholm, kom han gennem mange Tilfældigheder, ad lunefulde
  Omveje til Danmark igen.
  
  Imidlertid var der sket meget. Sverig _var_ faldet fra Danmark, det trak op
  til Krig og Rebellion paa alle Kanter, fra alle fire Verdenshjørner.
  Christiern, den store Konge, var ved at sætte sine Riger overstyr.
  
  Hør nu her, hvordan det traf. Mikkel Thøgersen var paa Rejse i Jylland for
  Kongen. Han kom fra Thy og havde sidst været paa Spøttrup i Salling, da han
  fik i Sinde at gøre en Afstikker til sin Hjemegn, nu var han den saa nær.
  Det var ikke vist, han kom paa den Kant igen for det første, maaske aldrig,
  Mikkel havde faaet Løfte paa Orlov af Kongen, han agtede sig ad Aare som
  Pilgrim til det hellige Land.
  
  I en Kro i Salling ikke langt fra Hvalpsund spurgte Mikkel underligt nyt.
  Værten berettede hist op og her ned om et mageløst Gilde, der stod en
  Fjerdingvej oppe ad Kysten i Byen Kvorne. Det var begyndt Dagen før, og det
  kom vist til at vare baade en og to Dage til, endda det kun var et Fæsteøl.
  En sære Historie, for Fæstemanden skulde nok have Penge som Skidt, han hed
  Axel og lod til at være af fornem Stand. Iøvrigt var han Officer, men hvor
  han egentlig kom fra, vidste ingen. Man fortalte om samme Axel, at han
  ejede en uhyre Skat, ialtfald var han mødt op som en Hertug i Klæderne. Men
  Bruden var heller ikke nøgen, det var Inger, Datter til den rige Steffen i
  Kvorne. Ja nu var de trolovede. De holdt Gilde paa Gaarden, saa man kunde
  høre det halve Mile hen.
  
  Saaledes fortalte Værten, og Mikkel Thøgersen hørte efter, han var en
  taknemlig Tilhører. Han spurgte selv ud og fik at vide, at Steffens Kone
  hed Ane Mette. Ane Mette . . . om hende gik der nok en Historie. Inger var
  ikke Steffens Datter. Men Ane Mette havde været Steffen en Hustru nu i over
  tyve Aar og havde ægte Børn med ham, saa det var næsten glemt. Der var
  forresten ingen, der vidste klar Besked; nogle sagde, at Ane Mette var
  bleven bortført og krænket af en Student i sin Ungdom.
  
  Studenten var Mikkel Thøgersen. Ingen skulde se det paa ham nu. Han var
  ogsaa overflødig. En fremmed, der stod og sludrede for sin Kronærings
  Skyld, oplyste ham, sig selv uafvidende, om, at han i tyve Aar havde haft
  en Datter uden at ane det. Da Værten havde leveret passende Snak til Øllet,
  lod han Gæsten sidde ene ved Bordet. Jo Mikkel sad for sig selv, _alienus_,
  det var hans Omkvæd.
  
  _Alienus_.
  
  Det forholdt sig rigtigt nok med Axel, han skulde have Inger, Steffens
  Datter i Kvorne. Efter at have set sig meget om i Verden var Axel kommen
  ridende til dette ringe Sted, det var nogle Maaneder siden. Han havde hørt
  Ingers Ry allerede langt nede i Landet, han fik hende at se, og nu stod
  deres Forlovelsesgilde med en Storhed uden Lige! Steffen i Kvorne var
  Herredets rigeste Bonde; foruden sin Part af Landsbymarken ejede han en
  Egeskov, og desuden drev han Fiskeri og Saltsyderi i det store.
  
  Mikkel Thøgersen lod sin Hest staa i Kroen og gik op langs Stranden. Det
  var mod Aften. Han kom til Kvorne meget før end han ønskede. Da han hørte
  Violinen fra Gildegaarden, stod han stille, lænede sig op ad et Havedige og
  kom ikke længere. Aftenen var saa sval, der var god Tid i den, de lyse
  Nætter var jo inde. Frøerne sang frodigt i Kæret, ude fra Stranden hørtes
  nu og da et Pip af en fredløs Terne. Der var en Hyld i den Kaalgaard, som
  Mikkel var stanset ved, han kendte Duften af dens Løv, og det gjorde ham
  saa sorgfuld i et gammelt Minde, at han blev bange for sig selv. Han vendte
  om og gik hjem til Kroen gennem Aftenens milde Luft.
  
  Næste Formiddag stod Mikkel paa samme Sted og gik igen. Han kom tilbage
  over Middag, men denne Gang nærmede han sig Gaarden mere. Tilsidst stod han
  paa Vejen ligefor Porten uden at kunne gaa ind. Gaarden holdt fuld af
  Stadsvogne, fra Indhuset lød Fest og Halløj.
  
  Et Barn kom ud i Porten, løb ind igen og fortalte, at der stod en stor
  Krigsmand udenfor. Da der kom flere for at se, trak Mikkel sig tilbage. Men
  han var ikke gaaet langt, før nogen kom løbende efter ham og raabte ham ved
  Navn.
  
  Det var Axel selv. Han blev uendelig glad ved Gensynet, kunde ikke komme
  sig af sin Forundring. Men det nedslog ham straks, at Mikkel ikke vilde
  lade sig bevæge til at gaa med ind, skønt han var kommen. Axel kunde ikke
  forstaa det. De stod og talte forlegent midt paa Vejen, Axel i Festklæder
  og barhovedet, han vidste ikke, hvad venligt han vilde sige. Mikkel ludede,
  han gned sig vedholdende paa Hagens graanede Skægstubbe, sagde ikke meget.
  
  Axel havde forandret sig, saa Mikkel, han var bleven jævnere; men det var
  som havde al hans tidligere Urolighed samlet sig i Øjnene, de skød Straaler
  af Livsmod.
  
  Om Mikkel saa dog ikke vilde gaa med ind, bad Axel for tyvende Gang. Han
  kendte Mikkels Særhed men vilde ikke opgive Haabet. For at se Inger? Han
  maatte. De vilde saa gærne hilse paa ham. Bordet stod med Mad og Drikke
  . . .
  
  Ingers Moder blev syg, da jeg talte om dig, bemærkede Axel let leende som
  en Pudsighed. Kom nu! Du maa gøre hende rask igen.
  
  Mikkel saa sidelængs ud i Vejret med sine lyse Øjne, han sagde ikke Nej,
  men han vilde ikke. Axel rykkede i ham, han strittede imod og gned sig paa
  Hagen i dyb Eftertænksomhed.
  
  Jaja. Axel sukkede modfalden og opgav det. Men saa vilde han besøge Mikkel
  nede paa Kroen. Det hastede vel ikke med hans Rejse. Mikkel maatte love at
  blive paa Kroen til næste Dag. Jamen kom alene! sagde Mikkel barsk. Saa
  skiltes de.
  
  Da Axel kom ned til Kroen næste Dag, gik Mikkel rejseberedt udenfor, sin
  Hest havde han sendt over med Færgen i Forvejen. Han var opsat paa at komme
  videre. Axel saa mildt til sin gamle Krigskammerat, og da han mærkede, han
  helst vilde afsted, foreslog han det selv for dog at gøre Mikkel noget
  godt; han vilde saa gøre ham Følgeslag over Sundet.
  
  De sejlede det første Stykke i Tavshed, Mikkel kom sig ikke af sin
  Fortrykthed. Men ude midt paa Sundet -- Solen skinnede langt ned i den
  grønne Sø, Kysterne laa lyse og sommervenlige for og bag -- da saa Axel i
  Vejret og smilede, han kunde ikke holde sig længere. Han begyndte at
  fortælle, om Inger, om hvordan de skulde have det, han vilde købe en
  Herregaard! Nu med det første skulde Skatten endelig hentes . . . Inger
  . . .
  
  Axel talte, hans Stemme blev saa uendelig varm og varsom, han saa hen for
  sig, greben i sit Inderste; af og til smaalo han bevæget ved hvad han selv
  sagde. Han blev urolig, han virrede med Hovedet, han saa udtryksfuldt paa
  Mikkel, glemte alt andet . . . Og Mikkel følte Drengens guddommelige Godhed
  som en Uret, der var regnet hjærteløst ud.
  
  Axel lagde knap nok Mærke til, at de gik fra Borde ovre paa
  Himmerlandssiden, han blev ved at fortælle, medens de fulgtes ad op over
  Vejen.
  
  Mikkel hørte ikke længere efter hvad han sagde, han gik stærkt
  foroverbøjet. De kom op paa Heden og omsluttedes snart af Stilheden der.
  Middagsvarmen lokkede en krydret Luft fra de tørre Smaaurter i Lyngbunden.
  En Bi summede over Vejen. Græshoppernes Musik lød som et gispende Aandedræt
  i Lyngbuskene. Men ellers var der ikke andet Tegn paa at Landet var
  befolket end den brede Kørevej, der krinklede sine Snese af Spor ud og ind
  længere og længere frem mod Himmelranden. En Mil borte stod Graabølle
  Bjærge. Den skære Himmel hvælvede sig udstrakt over Landet.
  
  Her -- da de var bleven godt alene i Heden -- tog Mikkel sin Hævn.
  
  Det var ham ikke muligt at tilgive Axel. Inger havde Mikkel jo aldrig set.
  Han tænkte heller ikke paa Ane Mette nu, uden forsaavidt som han pintes.
  Han tænkte ikke paa andet, end at Axel havde fornærmet ham den Gang i
  Stokholm. Ja og . . . ja han hadede ham ustyrligt. Men Hjærtet sad i hans
  Hals. Mikkel følte sin Svaghed stige i samme Forhold som han svor at
  handle. Han var en Afmagt nær, ligesom et Menneske, der ikke kan faa sagt,
  at han elsker, og _vil_ sige det. Alt vel betragtet var det kun en kold
  Sag; men Mikkel tøvede for sin egen Fornøjelses Skyld, for sin Pinsels
  Skyld. Han var ydmyget til Grunden, sanseløs, hans Hjærte sved. Han gik
  under Følelsen af alle Tings Sammensværgelse mod ham alene. Tilsidst
  formørkedes han og kunde dog ikke bekvemme sig til Mørkets Gerning. Indtil
  det Øjeblik kom, da det var som om et andet Væsen end han selv handlede.
  
  Det gik saaledes til, at Mikkel pludselig ravede og stod stille, han
  stirrede paa Axel. Axel holdt op at fortælle. Saa drog Mikkel sit lange
  Tohaandssværd og gik ind paa Axel, der var ubevæbnet; han fejede underlig
  hjælpeløst frem for sig med Klingen som et Barn, der er ude af sig selv.
  Men da Axel fik et Slag, ramte det haardt for Alvor. Axel sagde ikke et
  Ord, han saa efter Sværdet, søgte at hytte sig med Armene, han greb med
  Haanden efter Klingen, da fik han et Hug i Knæet. Det sang ham op gennem
  alle Knogler, hans Nakke dansede paa Halsbenet, og han segnede til Jorden.
  
  Mikkel førte langsomt Sværdet i Skeden. Han strøg sit Skæg og tænkte sig
  om. Saa bøjede han sig ned og stak Haanden ind ved Axels Halslinning, søgte
  rundt paa det varme Bryst, til han fandt Hornkapslen. Den tog han og gik
  nogle Skridt bort, før han aabnede den.
  
  Kapslen var tom, og da Mikkel havde gjort sig klar over det, smed han den
  fra sig i Lyngen og satte i fuldt Løb frem ad Vejen.
  
  
  
  
  Hjemfalden
  
  
  Axel kom til sig selv nogle Timer efter. Han kunde ikke støtte paa Benet og
  led stærke Smærter, han slæbte sig en halv Snes Skridt frem ad Vejen, saa
  satte han sig i et Hjulspor og ventede, trak Vejret saa stille og ventede.
  Han havde saa ondt i Hovedet, at han næsten ikke kunde se ud af Øjnene.
  Knæet værkede, han turde længe ikke se til det. Endelig løste han rask for
  Tøjet og undersøgte, hvad han havde faaet. Der var kun et ringe blaat Hug
  paa Ydersiden af Knæet, det blødte ikke en Gang; men Ledet var opsvulmet og
  ulidelig ømt.
  
  Det led mod Aften. Fuglene fløjtede mod den nedgaaende Sol. En sagte Blæst
  aandede ude fra Heden. Lige ved Siden af Axel stod en Rævlingbusk med Bær,
  men de var haarde og umodne.
  
  Langt borte hørte han en knirkende Vogn, den kom fra Færgestedet. Det var
  en Studebefordring; det gik smaat med den, usigelig smaat. Men endelig kom
  den saa nær, at Axel kunde hvøvte Manden til sig. Han bad ham ikke om at
  blive kørt til Færgestedet, han spurgte ham om den nærmeste Kro østefter,
  og da Graabølle Herberge var det nærmeste, lod han sig køre dertil. Det var
  mod Natten, da han kom til Maalet, og skønt Axel havde ligget temmelig
  blødt i et stort Knippe Lyng, var han i en ussel Forfatning.
  
  Han blev bragt tilsengs i Herbergets eneste Gæstekammer, og der faldt han
  hen i en Slummer.
  
  Da Axel vaagnede om Morgenen og saa det hvide Gry paa Ruderne, ventede der
  ham ikke Befrielse efter hans kvælende Drømme, det første han følte var et
  Hug, Benets Smærte, og han blev hed om Ørene, over at det var sandt. Men da
  han saa efter, blev han prikkende kold af Frygt, Knæet var dobbelt saa tykt
  som naturligt, rødt og fuldt af Uro. Da lagde han sig tilbage og brast i
  Graad, skjalv som et Straa i Vinden, han foldede Hænderne og knyede mod sin
  Skæbne, Taarerne løb ham salt ind i Mundvigene.
  
  Hen paa Formiddagen kom der et Menneske ind til Axel, en lille brun Mand,
  der kaldte sig Zacharias. Han var omrejsende Badskær og holdt tilfældigvis
  til paa denne Egn. Da Axel saa ham, fik han øjeblikkelig bedre Mod.
  Godmorgen, raabte Zacharias muntert, hans Stemme var som Træ, naa lad os
  saa se!
  
  Dermed slog han Dynen væk og greb med begge Hænder paa det saarede Knæ.
  Axel skreg højt en eneste Gang.
  
  Ho ho, sagde Zacharias og knurrede, han følte med haarde Klør, men Axel
  strakte sig ud og tav. Ho ho, Zacharias bøjede sig og begyndte at spinde
  . . . saa! Jo det var som han nok tænkte. Han rettede sig og fortalte Axel,
  at han maatte skære ind til Skaden, det var ingen farlig Historie. Og nu
  gjorde han sig rede, hentede et Bækken med Vand og pakkede sin Taske ud.
  
  Axel fulgte ham trofast med Øjnene og fik et uudsletteligt Indtryk af denne
  Mand. Han var graabrun og vissen i Huden, de flade Læber var skimlede.
  Gummerne og de halvraadne Tænder saa ud, som havde han drukket ædende
  Syrer. Øjnene skinnede i det røde, og der var krudtblaa Skygger under dem,
  Haaret lignede Hø, som er bleven fordærvet af Fugt, selv det lille Overskæg
  var jordslaaet i Kuløren ligesom gæret Hø. Han var rap i Vendingen som et
  Firben, Zacharias, de mørke Hænder saa ud til at have været i mange Slags
  Svinerier. Og der var en Lugt ved ham, en tør og harsk Lugt som den, Padder
  og andre Krybdyr udsondrer.
  
  Zacharias fortalte imidlertid en Historie, medens han lagde Knive og smaa
  Messingtænger tilrette paa Halmstolen, en fuldstændig tom og taabelig
  Sludder om ingenting, og han lo, pludselig ramlede der et Spektakel ud af
  Halsen paa ham.
  
  Naa, sagde han omsider og blev meget alvorlig, han strakte Hænderne
  langeligt frem mod Knæet og følte efter et Sted at begynde. Medens han
  skar, forholdt han sig tavs.
  
  Axel blev først ligesom lam ved den utrolige Raahed, der var i Smærten
  mellem Kniven og Saaret. Men han spændte sig, og idet han holdt Vejret af
  al Kraft og tvang sit susende Baghoved ned, faldt han langsomt i
  Besvimelse.
  
  Da Axel vaagnede, saa han Badskærens Ansigt over sig og hørte ham befale:
  Aand ud! Træk Vejret! Han syntes, der var dunkelt i Kamret, Døren stod
  aaben, og et Par Ansigter kiggede ved Karmen.
  
  Axel lagde sig ud over Sengekanten og kastede op, saa faldt han ind i
  Sengen igen, kraftesløs. Og Smærterne var der, saa sørgelige, saa gruelige,
  de virkede stille men med en forfærdelig Magt. Aa nej, aa nej! Men de blev
  ved. Han spillede i Sengen som en der har været falden i Isen, han nikkede
  forkomment, og Tænderne klamrede sammen, Luften gik i hans arbejdende
  Bryst. Han vædede Læberne med Tungen, de var som brændte eller skamferede.
  
  Saa saa saa, tyssede Zacharias, der stod og rørte en sort Grød sammen i en
  Kovse, saa nu skal det snart lindre. Se her er en god Smørelse, den bestaar
  af syvoghalvfjersindstyve Elementer, der er Kraft af hele Naturen i den;
  naar vi nu faar den paa, hoho . . .
  
  Zacharias smurte Salven i Saaret, og Axel sank hen i en ny Bedøvelse. Da
  han igen blev klar, laa Benet stramt og forbundet ved ham. Det brændende
  Saar tav lidt, som var Smærtens første Hunger bleven stillet. Men det tav
  ikke længe. Zacharias var gaaet.
  
  Resten af Dagen laa Axel hen i Smærter, Smærter der slog sammen over hans
  Hoved, eller i dybe Udmattelser. Man bragte ham Mad, og han spiste, i
  Feber, med klaprende Tænder, han havde et Hastværk med at faa spist, og han
  skyndte sig bagefter at lukke Øjnene og stride igen.
  
  Da han slog Øjnene op Timer efter, ventede han, at det skulde være Nat. Men
  det var jo ikke mørkt, de lyse Nætter var inde. Og da han nu saa, det var
  en lys Nat, begreb han som i et Syn sin Vaande. Han led overordentlig.
  Knæet smærtede i Takt, som var det et Væsen, der havde sat sit Overfald i
  System. Han var alene, han hulkede hjærteligt. Og han laa vaagen hele den
  lyse Nat, blev sygere og sygere.
  
  Men da Solen kom, gik der en Rytme gennem hans Hjærte, en Kraftsang, han
  følte sig som Gud, hver Blodslag fornyede Smærtebevidstheden i hans Hoved.
  Det var, som stod der en dundrende Larm om ham, skønt han laa i fuldkomment
  Stille; nej Gud, hvor dulmende det var at høre ligesom en Halsen i Luften,
  han laa og voksede i Styrke, vældigt, han følte sin uhyre Dødsdømthed.
  
                                  * * *
  
  Axel for op i Sengen af Søvne, thi der straalede en Visnen ud fra et Sted
  paa hans ene Laar, som var det Døden, der havde sat sin Mund der og suget.
  Sveden haglede af ham. Men han var skælvende træt, han maatte falde hen
  igen.
  
  Han saa Ansigter for sig. Bedst som hans Skræk havde sat sig, løb en Hare
  imod ham, dens Øjne voksede! Spyfluer summede med Metalvinger paa Dynen,
  det blev til en voksende Lyd! En Sang af en Stenkværn! Og Axel fandt sig i
  sin Angst, sank lydig. Men han vaagnede atter og genfandt sin Pine.
  
  Zacharias kom og tog Forbindingen af. Han kneb Munden misfornøjet sammen,
  der var mægtig Brand i Saaret. Han skar lidt igen og smækkede en ny,
  kraftig Salve paa. Derefter satte han sig ved Sengen og fortalte frit væk
  Historier. Axel havde det bedre, Smærterne belejrede ham ikke saa haardt,
  han hvilede . . .
  
  Hvad var det Zacharias fortalte? En rask lille Fortælling om en mærkelig
  By, han engang var kommen igennem nede i det indre Tyskland. Alle Folk var
  Krøblinge der, og vilde man levende gennem Byen, maatte man binde sit ene
  Ben op og kravle igennem paa Krykker. Det var der ikke noget at sige til.
  
  Axel saa Zacharias' Ansigt som i en Taage, det ubekymrede Grin, han syntes,
  at Badskæren lignede en stor Skælbider.
  
  Brudstykkevis hørte Axel en anden Historie. Det var ogsaa en af disse smaa
  befæstede Byer nede i Tyskland. Zacharias var kommen derigennem og havde
  set Folk flygte nede i Gaden som ved Magi; Døre og Porte trak dem til sig,
  de _blæste_ væk. Hvorfor? Fordi der travede en enkelt gal Hund med Fraade
  for Munden midt ad Gaden.
  
  Axel smaaslumrede.
  
  Zacharias fortalte en Legende. Det var om en Munk, der rejste ad en Genvej
  til Jerusalem. Først var han kommen forbi to klare Søer og over en lille
  Høj og var gaaet udenom en Grav. Efter en lang Rejse Bakke op og Bakke ned
  var han saa kommen til to store, hvide Bjærge, og der havde han bedet. Saa
  var han rejst milevidt over et rundt Højland, først op og saa ned. Fra
  Toppen havde han øjnet Getsemane Have. Saa var han kommen til Jerusalem.
  
  . . . Pludselig laa Axel lysvaagen ved noget Badskæren fortalte. Og han saa
  Lystigheden i det misfarvede Ansigt.
  
  Det var ikke andet end en kvalmende Historie om en ung Pige i Holland. Hun
  var kommen til Zacharias og havde bedt ham om en Medicin mod Rotter i sin
  Husbonds Navn, det var en stor frodig Pige i Tyveaarsalderen, netop den
  tidligmodne Type, der ligefrem bruser. Og saa var der -- læg nu Mærke til
  det -- en Dovenskab over hende . . . den Slags har mættet sig med forbudt
  Elskov i saadan noget som et halvt Aar, det skal aldrig slaa fejl. Se, to
  Dage efter blev Zacharias hentet for at foretage et Ligsyn. Det var jo
  hende. Hun var frugtsommelig. Ho ho ho. Hun havde sat otte Lod Rottekrudt
  tillivs, den Portion, hun under falske Foregivender havde faaet af ham. Der
  laa hun paa et Bord. Og hun saa ud i Døden, som havde Gud den almægtige,
  den Gang han i sin Tid indblæste hende Livsens Aande, pustet lige almægtigt
  nok til, saa at der var bleven en Bule paa hende . . .
  
  Her knaldede Zacharias i Grin. Det var som faldt en Stabel Brænde pludselig
  ned.
  
  Men Axel saa paa ham i dybeste Rædsel. Han havde ikke faaet andet ud af
  det, end at han _saa_ dette døde Legeme paa Bordet. Og han mindedes
  _Inger_, der havde snappet en Blomst paa Marken og gaaet med den i Haanden
  som et Lys . . . ved hans Side. Hele hans Væsen rejste sig og fornægtede,
  det var ikke muligt, væk, væk! Han lukkede til for sine hede Øjenstene og
  vendte Ansigtet mod Væggen, han holdt sit Vejr og græd.
  
  
  
  
  Den danske Død
  
  
  Axel, den sorgløse, døde om Aftenen under aaben Himmel, de sidste Timer var
  han ved fuld Bevidsthed.
  
  Trediedagen efter at han havde faaet Saaret, blev han dødssyg. Og han var
  træt af Evigheden, han havde slidt Livet ud gennem to Døgns legemlige
  Smærter. Da han mærkede den sidste Hede, lod han sig bære ud, han skreg som
  et Dyr de Minutter, de havde ham paa Armene. Nu sad han i en Stol udenfor
  Huset Dagen over.
  
  Da han slog Øjnene op i Solskinnet -- Ænderne snadrede ved Brønden -- saa
  han Mikkel Thøgersen, han havde staaet der noget.
  
  Kan du ikke komme dig? spurgte det gamle ulykkelige Menneske. Axel rystede
  ligegyldigt paa Hovedet og lukkede Øjnene. Længe efter da han saa op, stod
  Mikkel der endnu.
  
  Det var bagende varmt og stille. Solen glittede i et Potteskaar paa Jorden.
  
  Bien di svalmer, sagde en trohjærtig Bondestemme henne fra Krohusdøren. Der
  hang en Sværm Bier oppe i den snehvide Luft over Kaalgaarden, den stod tæt
  ved Solen som en kuglerund levende Sky; snart spændte den sig ud, snart
  tættedes den igen om sin mylrende Kærne, nu og da blev den helt usynlig i
  Solilden; der lød en hed Syden ned derfra.
  
  Axel hørte Mikkel sige, at Kapslen havde været tom. Der var ingenting i
  den, Axel! Men Axel var ligeglad. Mens han levede, var det aldrig faldet
  ham ind at tvivle paa, han jo havde Dokumentet; nu han skulde dø bekymrede
  det ham ikke, at det var væk.
  
  Vil du da tilgive mig? bad Mikkel i sin dybe Usselhed. Han plagede kun den
  døende, Axel rørte sig ikke. Siden bemærkede han, at Mikkel var gaaet.
  
  Axel tænkte ustanseligt paa Inger nu. Havde de glemt ham? De kom ikke. Han
  havde jo ikke sendt noget Bud, men han troede i Stilhed, de skulde fundet
  ham alligevel. For noget siden vilde han ikke have set hende, men nu
  . . . hvorfor havde de ikke fundet ham? Mikkel havde dog kunnet finde ham!
  Hvorfor saa han ingen af dem? Det græd i hans Bryst. Han sad ganske stille.
  Der var ingen Lindring, han kunde ikke en Gang gøre en Synkebevægelse for
  at hjælpe sit svidende Bryst. Hans Svælg var tørret ud.
  
                                  * * *
  
  Hen paa Eftermiddagen vaagnede Axel i Følelsen af Smærtefrihed!
  
  Ja. Han blev saa taknemlig, at han rødmede. Smærterne blev ved ikke at være
  der! Han mærkede Forløsningen uafbrudt og kunde ikke bare sig for indre
  Lykke. Han holdt sig rolig i sin uendelige Mathed og opløstes vidunderlig
  smærtefrit. Nu og da hoppede Hjærtet tyst i Livet paa ham som et træt Barn,
  der fryder sig ved at komme i Seng og ler hulkende.
  
  Hans Tanker var bleven saa klare, glemte Ting faldt ham ind; han mindedes
  før og nu i en Samtidighed, der ikke gjorde ondt. Erindringssmærten havde
  forladt ham. Det var ikke bittert at dø. Det er ikke saa haardt, siden man
  kan dø, inden man er død.
  
  Axel erindrede Træk fra sin Barndom, da han havde været saa stolt, at haard
  Behandling, Prygl smagte ham bedre end Venlighed. Den Kampesten laa der vel
  endnu, han en Gang havde klæbet til i over en Time, aa det var en Sten paa
  et Par tusinde Pund, som han i blind Vrede vilde kaste efter en anden
  Dreng; og da han ikke kunde rykke den ud af Jorden, blev han hængende paa
  den fastklamret med Hænder og Fødder som en rasende Myre. De maatte slide
  ham derfra. Hvor det var kort Tid siden.
  
  Axel tænkte paa Tilfælde, da han havde nyst flere Gange i Træk. Axel
  mindedes en Skruptudse, der i Regn og Aftenmørke var krøben paa Maven
  gennem Nælderne som en Spejder. Han kom til at huske et luvslidt Sted paa
  Ærmet af en Trøje, han en Gang havde haft. Han døde, mens han kom lutter
  Smaating ihu, de glemte Smaating, der smærter som gloende Jærn; men
  Erindringens Grusomhed var bleven et med den lykkelige Følelse af dens
  Ophør. Saaledes døde Axel levende. Som Sne, der smelter. Han levede sig ind
  i Døden . . .
  
  Inger! O ho ho! Hun var langt borte, skønt han mindedes hende i Døden. Kære
  Inger, Farvel! Men det var ikke svært at dø.
  
                                  * * *
  
  Den Aften lavede Bønderne i Graabølle til Fest, det var Helgaften. Da
  Mørket, Sommerens nænsomme Skumring, begyndte at falde paa, slog Himlen ud
  i gult, og Græsset duggede. Det tunge grønne Korn hang som i Kager ud over
  de sunde Agre, der kom en gejl Lugt fra Grøden i alle de tusinde unge Aks.
  Nede i Engene ved Aaen brølede Køerne efter Malkepige. Langt borte paa
  Graabølle Hedebjærge stod et Punkt mod den miledybe Himmel, det var en
  Hyrdedreng, der søgte ovenud nu mod Aften.
  
  Der var saa aftenligt stille og duftende svalt under Himlen, selve
  Skumringen syntes grøn, som var Luften en frugtbar Sø. Alle Lyde kom blødt
  til Øret. Ethvert Raab fra det fjærne lød som en Melding om Lykke der hvor
  det kom fra, det fik Lykkeklang undervejs under den algode Himmel. Det
  skulde jo ikke blive Nat, det var de lyse Nætters Tid.
  
  Og da der nu var røgtet ind og fredeligt spist Nadver, samlede Godtfolk i
  Graabølle sig sammen paa Bygaden udenfor Kroen. Der lød Musik af en enkelt
  Violin, der sang som en menneskelig Stemme.
  
  En og anden stillede sig hen nogle Minuter og saa til den fremmede, der sad
  udenfor Kroen; de kunde blive enige om, at han nok saa grumme ringe ud.
  
  Snart drog alle Byens Folk, gamle og unge, op til Kirken, hvor Gildet
  skulde staa. Spillemanden gik i Spidsen. Kun en gammel Kone blev i Kroen
  for den syges Skyld; hun satte sig i Døren med sin Rok og spandt Time ud og
  Time ind uden selv at gøre ringeste Støj.
  
  Tider gik. Oppe fra Kirken kom nu og da en svag Bølge af Stemmers Lyd. Et
  Vindpust førte stigende Larm med sig derfra, Latter, Udbrud af de dansende.
  
  Axel aabnede Øjnene, halvt henne som han var, og saa, at Natten var lys.
  
  De sang oppe i Kirken. Det kunde høres, at de bankede Spundset ud af en
  Øltønde. De sang højt og overstadigt deroppe, som dansede de nu allesammen
  i Ring. Festen blev saa stormende, at den hørtes vidt ud i Landet.
  
  Axel aabnede Øjnene endnu en Gang og saa den lyse Nat.
  
  Himlen var som hvide Roser.
  
  Langt ude, en Mil ude brændte en Glædesild paa en Høj.
  
  Der fløj en tavs Fugl hurtigt forbi og videre ud i den svale Dæmring.
  Piletræet ved Brønden hældede sig stille med alle de milde, hvide Blade i
  den lyse Nat. En spæd, askehvid Mølsværmer flakkede i Natluften. Himlen var
  taaget af Stjærnelys. Axel lukkede sine Øjne.
  
  Og han fløj i oprejst Stilling i den lyse Nat og dalede ombord paa Lykkens
  Skib. De sejlede paa Havet under Maanens og Stjærnernes Lys. Og da de havde
  sejlet let og længe, kom de til Lykkens Land. Det lave Land, der har den
  forunderlige Sommer. Du mærker med lukkede Øjne den søde Lugt af Jordens
  Grønsvær, Landet er blødt og grønt som en frisk Seng i Havet, Fødeseng,
  Dødsseng. Himlen hvælver sig med Forkærlighed over det, Skyerne staar
  stille over det, Bølgerne rækker ind og klapper den lyse Strand. To blaa
  Have bejler til Kysterne, hvor Sandet er fint, og hvor den magre Græsbund
  er pikket med lutter runde, brogede Sten. I Landet er en Fjord, der aldrig
  glemmes, dér staar Solens Støtter. Landets Kyster og Øer viser sig med
  vidunderlig Ynde i Havet. Fjordene synger, og Sundene er som Porte ind til
  Overflødighedens Land. Her er alting dybt farvet. Jorden er grøn, grøn, og
  Himlen mødes med Havet i blaa Stemning. Det er den store Sommers Land,
  Dødens Land.
  
  
  
  
  Kongen falder
  
  
  Inden Mikkel Thøgersen fik Orlov og begav sig til Jerusalem, begyndte
  Kongens haarde Tid; Mikkel kom til at følge ham et Stykke, han var med den
  Nat, da Kongen rejste paa Lillebælt.
  
  Kong Christiern fik Betalingen for sin Manddoms Arbejde nu; Stenene, han
  havde slynget mod Himlen, begyndte at falde ned paa hans Hoved. Kongens
  Kraft hævnede sig.
  
  Historien beretter kortelig om Kongens tungeste Nat. Det var den tiende
  Februar 1523, Tvivlens og Fortvivlelsens Nat; den stammede ned fra den
  syvende November 1520, da Kongens Kraft faldt. Ja, da Kongens Kraft
  ophørte, idet han anvendte den.
  
  Kong Christiern havde faaet Opsigelsen i Ry, hans Stilling var yderlig
  svær. Men naar Kongens Sag stod saa redningsløst, saa var det, fordi det
  var hans eget kæmpemæssige Arbejde, der styrtede sammen om ham. Han havde
  erobret Sverig med det onde og knyttet det til sig ved Haardhed, det faldt
  ham nu lidenskabeligt fra; han havde regeret dygtigt og hensynsløst i
  Danmark, derfor stod de nu uforsonligt i Oprør. Den, der slaar, faar.
  
  Nu sidst havde Kongen søgt Forlig med Farbroderen, der efterstræbte Riget,
  han havde gjort besværlige Rejser frem og tilbage og om igen i Jylland,
  skrevet og underhandlet til ingen Nytte. Han var udslidt, hele hans Politik
  syntes haabløst strandet. Da tvivlede han.
  
  Om Aftenen den tiende Februar opgav han sin Sag. Han gik ombord i Færgen
  for at sejle over til Fyn. Øerne havde ikke svigtet Kongen, og hele Norge
  hang jo endnu ved ham; men som Sagerne stod, var han sig bevidst, at han
  opgav sin Sag, Danmarks Sag, naar han slap Underhandlingerne og forlod
  Jylland. Lillebælt var det Vand, Karon færger over.
  
  Det var en raakold Aften, hverken mørk eller lys, det regnede ikke, men
  Luften var fuld af Fugt. Kongen gik i Færgen ved Høneborg Slot tilligemed
  en halv Snes af sine Mænd; det gik for sig i Stilhed, kun Indladningen af
  Hestene foraarsagede nogen Tummel. De øvrige af Kongens Følge blev paa Land
  for at komme efter næste Dag, de stod med Fakler inde paa Bredden, da
  Færgen gled ud paa det mørke Bælt.
  
  Kongen sad bagest i Færgen, de kunde allesammen se hans Ansigt i
  Fakkellyset fra Stavnen, og de anede, hvorledes det stod til, ingen sagde
  et Ord. Men da de havde sejlet et Stykke, brød Kongen selv Tavsheden med en
  ganske dagligdags Bemærkning, han spurgte til Strømmen og Afdriften. Hans
  Stemme var saa fattet, den lød saa tonløst der paa den aabne Færge, at de
  der fulgte ham, berørtes unaturligt og bange, de tav.
  
  Kongen vilde noget efter have Besked om en af Hestene, som var gaaet halt
  den Dag, Mikkel Thøgersen svarede saa vidtløftigt han kunde. Og de tav
  igen. Søen bugnede om Færgen, i Stavnen stod en Mand med en Fakkel, det var
  som om Bølgerne søgte Lyset. Af og til vendte alle Øjne sig mod Faklen for
  at se, om den holdt ved at brænde godt; de sad rundt om Rælingen med Ryggen
  ud mod Vandet. Tavsheden plagede dem, red dem alle.
  
  Vi vil ikke have, at I holder Mund, sagde Kongen pludselig lavt og med
  noget af sit Væsens Farlighed i Røsten. Det er opsætsigt, tilføjede han
  saaret og vred.
  
  Da rømmede de fleste af Mændene sig, samlede Tankerne og gav sig til at
  spørge hinanden ud om Prisen paa Harnisk, om hvor tit de havde været i
  Hamborg, og hvad de nu kunde sige. Men de talte som de syge, der snakker om
  Trækken fra Vinduet og mener Døden. Dog da de var kommen paa Gled, faldt
  Kongen i Ro. Stemmerne holdt hans Sind oppe som hos en ung Pige, der er
  kommen til at gaa alene i Skoven med en ukendt Mand; hun taler, taler, hun
  hører sin egen fattige Stemme i Skoven.
  
  Færgekarlene roede sindigt, de sad i deres klamme Faareskindspelse og
  duvede over Aarerne; Kabudserne skyggede dem over Øjnene, de var saa
  forsete paa Kongen, deres Hundeøjne veg ikke fra ham. Hestene i Midten af
  Færgen holdt sig saa roligt som de kunde, men de snorkede jo noget
  betænkeligt ved Vandets Nærhed og skelede det hvide ud af Øjnene. Faklen
  lyste ujævnt ind i den grove, tjærede Baad; nu var Snakken almindelig
  ombord.
  
  Og Kongen fik Ro til at gaa i sig selv. Saalænge Jyllands Kyst var at se,
  følte han sig nogenlunde rolig, derfra drog han! Han havde opgivet sin Sag.
  Alle de tusinde Enkeltheder og Forviklinger i hans knuste Regeringsplan gik
  endnu en Gang gennem hans Hoved. Han overskuede sin hele Stilling, drog
  Tiden sammen i et og beregnede Afstande, han vejede Muligheder og
  Genmuligheder, og idet han med en smærtende Anstrængelse _saa_ Summen
  deraf, maatte han bøje sit Hoved og lade Sagen ligge.
  
  Men da Faklerne inde paa Land var flammet hen og sunken af Syne, da Færgen
  laa paa det aabne Bælt, hvor Farten ikke sporedes, blev Kongen uvis. Og da
  han øjnede Lysene i Middelfart, kom han til at tænke paa det Land, han
  havde forladt. Det var dog hans Rige, han saa som i et Syn Danmark, der er
  en Virkelighed i Havet, en Sum af Strækninger i alle Farver, _et Land_.
  
  Det er i al Evighed sandt, at Danmark ligger mellem de to blaa Have, grønt
  om Sommeren, rustent om Høsten og hvidt under Vinterhimlen. De danske
  Strande viser sig vidunderligt vinkende, Agrene derinde runder sig
  fortroligt, de klædes med Korn og fælder Kornet igen. Solen staar i Vifter
  over Bakkerne ved Limfjorden, hvor Vestenvinden blæser hjemligt; Dagenes
  Veksel i Danmark er altid forskellig og altid den samme. De smaa Fjorde og
  Bifjorde gentager Danmark hundrede Gange, Øresund er som en Port ind til
  det endelige Land. Her rinder Aaerne ud mod Havet, Skovene gror i Havets
  Nærhed, du ser en Maage, du øjner en sættende Hare i Heden, Sol og
  Sorgfrihed, det er Danmark.
  
  Og da nu Kongen _havde_ forladt sit Land, forsaavidt han havde været helt
  henne i Visheden om, at han forlod det, saa blev Tanken paa Danmark saa
  stærk i hans Hjærte, at han ikke kunde forlade det.
  
  Vend om! befalede Kongen pludselig og rejste sig op i Færgen. Alle de, der
  var med ham, tav som med een Mund, Færgekarlene blev liggende stille paa
  Aarerne og stirrede. Kong Christiern gav dem Ordren igen i en utaalmodig og
  dog fredelig Tone. De lystrede og fik den tunge Færge vendt i Søen. Saa gik
  det snart ensformigt tilbage ud i Bæltet, Lysene i Middelfart svandt. Ingen
  dristede sig til at spørge Kongen om hans Mening, men de blev allesammen
  saa lettede, at de af den Grund tav. Indtil de huskede Kongens Befaling fra
  før og sørgede for at holde Snakken vedlige.
  
  Kongens Mod tog hurtigt til, da han først var vendt om. Thi han vendte jo
  om til sine Kongeformaal, sit Livs Planer, og idet de steg op for ham,
  styrkedes han. I selve den Afgørelse, at han nu sejlede mod Jylland igen,
  var der jo en Fortrøstning om, at Vanskelighederne lod sig overvinde, han
  tænkte nu kun paa sine Planer. Han saa frem paa det enige Norden,
  forestillede sig Roligheden og den fuldstændige Anerkendelse, han skulde
  nyde i Rigernes Midte. Han bekræftede for sig selv de Foranstaltninger, han
  vilde træffe; han saa Lovene og Forbedringerne, han havde skabt, og
  erkendte dem gode. Han mindedes sin Plan om at stemme Handelens Næring fra
  Lybæk og lede den ind over sine Lande; endnu en Gang gennemskuede han det
  urimelige og skadelige i Adelens Privilegier, han blev lys tilmode ved
  Tanken om Købstæderne, der skulde dyrkes i Vejret, og Bondestanden, som
  skulde have Frihed til at pløje Rigdom ud af Jorden. For sin indre Tanke
  saa han Stænderne i sit Rige som uhyre, milevide Planer eller Gulve, og han
  saa, hvorledes det ene uhyre Gulv skulde hæve sig, medens det andet sank,
  indtil de stod lige, ved et stadigt Tryk paa Vægtstangen i hans regerende
  Haand. Og saa . . .
  
  Saa sad Kong Henrik paa Englands Trone. Med hvad Ret? England havde hørt
  til Danmark før. Der var gaaet danske Flaader den Vej i tidligere Tid, et
  enigt Norden kunde vel endnu en Gang vende Kløerne vesterpaa. Saa og saa
  mange Penge -- naar Lov og Enighed og Handel og Jordbrug lokkede Guld
  sammen i Norden -- saa og saa mange Skibe og Knægte . . . og hvad Storm og
  Vejr saa sagde, skulde danske Kanonkugler rende Panden i Dover Klint.
  
  Kejser Carl i Tyskland var Kongens Svoger, ham kendte han, og han beundrede
  ham ikke. Kong Frants i Frankrig var ingen mærkeligt overlegen Mand heller.
  Nuvel, blev de end siddende, hvor de sad, saa vilde Kongen dog nappes med
  dem om Rigerne i den ny Verden, som Columbus havde udstrakt under Evropa:
  Skibe, Skibe! Norden havde sin Part tilgode og skulde faa sin Part. Deraf
  flød Penge og ny Magt og nye Skibe, Skibe. Nordboen skulde komme langt, saa
  længe der var Verdener at erobre.
  
  Ja. Men Kongens Tro svandt, da han fik Jylland at se igen. Der var ingen
  Lys paa Stranden, og Færgen gik tæt ind under Land, saa at Kysten og
  Høneborg Slot pludselig dukkede frem af den graa Nat. Landet derinde laa
  med spredte Rester af Tøsne, Krager og Alliker fløj skrigende op fra de
  nøgne Træer. Paa Slottet var alt slukt, Natten laa tung og klam overalt.
  
  Synet af den faste Kyst ramte Kongen som et Slag. Han følte, hvor sandt det
  var, at Landet stod i Oprør. Det var ramme Alvor. Og da Stillingens
  Haabløshed allerede en Gang havde været ham indlysende nok, var Vejen kort
  til samme bitre Bekendelse igen. Der var Forestillinger, Erindringer nok,
  der kunde hjælpe til at nedslaa Kongen, Erfaringer fra alle de Aar, han
  havde staaet for Styret. Uendelig Møje, Skuffelser, daglig Udregning og
  Anspændelse ti Aar igennem. Sverig havde han erobret to Gange med Sværdet,
  det havde kostet ham dyrt og uopretteligt i mange Henseender, og nu var han
  lige nær. Danmark havde han ofret sine Evner til det yderste. Nætter og
  Dage, de takkede ham for det ved at afsætte ham som en utro Forvalter. Var
  der da noget at stille op med disse Folk, som ikke vilde? Paa hver Gaard i
  hans udstrakte Rige sad en Stædighed, i hver Mand havde han en
  Kortsynethed, som han skulde slaas med eller overliste. Alt for et Formaals
  Skyld, som ingen kunde se. Det var en ulige Kamp. De var mange om
  Forstokkethed, og han var ene om den kongelige Tanke. Det var en Kamp mod
  Skildpadder. Og nu de lavtboende og fortrykte, dem han vilde løfte, de saa
  ikke længere end til Øjeblikkets Nødtørft, de var nu gaaet ud af Hytterne
  fra Skagen til Vejle Fjord med deres Økser og Plejle, fordi han vilde lægge
  en Skat paa dem til Rigets Redning. Nej, der var ikke noget at stille op.
  Smaa Hoveder og haarde Halse overalt i Danmark, lukkede Hjærter og Lommer,
  Stivhed, Ildesindethed, Dumhed.
  
  De havde fortøjet Færgen og skulde til at lægge Landgangen ud, da Kongen
  bød dem at kaste los og sejle til Fyn igen. Hans Stemme var modløs, men da
  de ikke skyndte sig, for han op i rasende Vrede. Der blev dødsstille i
  Kongens Følge. Og medens de for anden Gang sejlede over til Fyn, faldt der
  ikke et Ord.
  
  Da Kongen kom til Middelfart, forlod han øjeblikkelig Færgen og gik op i
  det nærmeste Hus. Det var ud paa Natten, Folkene blev banket op, deres
  Forvirring var stor. Kongen forlangte Natteleje, og mens der blev gjort i
  Stand til ham, fik han Lys bragt ind og satte sig til at skrive. Han vilde
  nu gøre et sidste Forsøg og skrive til forskellige af Oprørsmændene. Thi
  den Lede ved Danmark og ved hele Stillingen, der havde grebet ham, da han
  saa Jyllands Kyst igen, den var han bleven lettet for i samme Stund, han
  besluttede og vendte om derfra. Da han nu havde skrevet disse Breve i
  Middelfart, blev han beroliget og i al Hemmelighed forhaabningsfuld.
  
  Kongen spiste en Smule til Aften sammen med Ambrosius Bogbinder, der var
  med ham den Nat. De talte saa sammen i en Time, hidsigt, Kongen blev
  heftig, og Ambrosius glemte ogsaa sig selv. Han var mod al Underhandling og
  vilde bevæge Kongen til at samle Hæren paa Øerne og gaa i Gang med at
  udrydde de jammerlige Hundesjæle i Landet. Ambrosius dirrede ved Tanken om
  det danske Pak.
  
  Ja, ja, ja, sagde Kongen og gav ham Ret. Men han var adspredt i Blikket,
  hørte ikke efter. Lyset osede paa Bordet i den smalle Smaaborgerstue. Det
  var over Midnat. Kongen gik til Vinduet og slog det op for at se efter
  Vejret; Natten var uforandret fugtig og skyet. Ja, sagde Kongen og vendte
  sig fra Vinduet, han gik flere Gange rundt om sig selv. Saa stansede han og
  saa op, nikkede, det var afgjort. Ambrosius Bogbinder blev som forstenet.
  
  Vi tager derover, det er vor Bestemmelse, sagde Kongen med dybt Mæle. En
  halv Time efter sejlede de.
  
  Og Kongens Forsæt var uafvendeligt. Han tænkte sig langt frem i Jylland,
  _var_ i Tanken til Hest ad Viborg til. For han havde nu besluttet sig til
  det tungeste, det vanskeligste af alt, til at slaa af! Ja, han vilde slaa
  af paa sin Ret for Endemaalets Skyld. Om han saa skulde vente, naar han
  blot foreløbigt fik Tag igen . . . han vilde samle Stænderne paa Viborg
  Ting og love dem den Eftergivenhed, de forlangte.
  
  Medens Færgen sled sig over, fyldtes Kongen mere og mere af denne Tanke. Og
  _nu_ forstod han, hvor galt han havde gjort den Gang i Stokholm, da han
  slog til. Ikke nogen Synd, ingen Urigtighed, det maatte til . . . men det
  _var_ dog urigtigt, forsaavidt som Følgerne blev saa store og fordærvelige.
  Han havde jo glemt at regne med sine Undersaatters Mening, der er en
  Virkelighed, selv om den er taabelig. Herefter skulde han visselig ogsaa
  regne med Smaafolks Hævngerrighed, Dumhed og Uvidenhed, ligesom man sigter
  over Maalet af Hensyn til Pilens Neddrift. Han vilde slaa af, gøre
  Indrømmelser! Kom han saa først igen til Magten, var der Lejlighed til at
  forkorte de gode Mænd, der vilde tage til af hans Indrømmelser; han oversaa
  saa løseligt et hundrede danske Hoveder, valgte dem ud, han vilde bøje sig
  for.
  
  Men Kongen naaede ikke over Bæltet. Midtvejs ude blev han svag. Han følte
  sig ilde ved Hjærtet, angrebet af Træthed og Sindsbevægelser. Da de næsten
  havde naaet Jyllandskysten, gav han Ordre til at vende om, han vilde til
  Middelfart og sove i Ro Natten over idetmindste.
  
  Saa sejlede han da mod Fyn. Ja det var ham, der sejlede fra det hele igen.
  Og da han nu var saa sønderknust, at han dirrede, saa nedtrykt og tillige
  rystet, blev han slaaet med Skræk over selve sin dødelige Raadvildhed. Han
  saa, hvorledes han der sejlede frem og tilbage, han saa, hvor umuligt det
  var for ham at træffe en Afgørelse til en af Siderne. Det var Tvivlen, der
  slog ind i ham selv, han opdagede den, og den forværredes. Det var nu ikke
  selve Sagen længere, hans Tvivl gjaldt, nej det var ham selv. Rigernes
  Skæbne, Hærenes Bevægelser, Krig og Modkrig, alt skrænkede sig ind til at
  blive Processer i Kongens Tanke, og han var sig det bevidst. Saaledes drog
  Tvivlen hans Kongelighed ned og levnede ikke andet af ham end et febersygt,
  raadvildt Menneske.
  
  Og dog vendte Kong Christiern om, da han saa Lysene i Middelfart. For da
  han havde opdaget, at han tvivlede, blev han saa afblanket og slagen, saa
  bundløs udtømt for Haab, at han kom til en Slags Rolighed, en
  _Fortvivlelse_. Han blev sikker paa sin Tvivl, og det saa afgjort, at han
  paa en mærkelig omvendt Vis fattede Haab igen.
  
  Imidlertid svandt hans Kræfter. Og da han nærmede sig Jylland, kom han til
  at indse, at han nu dog aldrig vilde blive Mand i Danmark mere, siden
  Danmark havde gjort ham til en Tvivler. Han maatte forlade Landet, som man
  forlader en Kvinde, der har set ens Nederlag. Og han sejlede tilbage til
  Fyn, syg af Sorg og Smærte.
  
  Men Færgen var ikke kommen over Midten af Bæltet, før Kongen droges mod
  Jylland, Danmark, som man drages mod en Kvinde, der har set ens Afmagt. For
  der hvor man havde sit Nederlag, maa man hente sin Oprejsning. Man kan
  sejre over al Jorden, men før man har sejret igen paa det Sted, hvor ens
  Nederlag er fra, før har man ikke faaet Oprejsning. Kongen lod vende og
  sejle ad Jylland til. Men han var træt og angst, han var saa elendig som et
  Menneske kan blive.
  
  Det var Kong Christierns Fortvivlelses Nat.
  
  Den brød ham ned. Han sejlede frem og tilbage, indtil Dagen gryede. Da
  Solen kom, var han paa Fynssiden, og der blev han, fordi han tilfældigvis
  var der.
  
  Nej men det var ikke tilfældigt. Og det var ikke Solens Opgang, der gjorde
  en Ende paa Kongens kvalfulde Tvivlraadighed. Nej der staar skrevet, at
  den, der tvivler, altid, altid skal ende med at undlade, han skal ende med
  at lade den Sag _falde_, der er Genstand for hans Tvivl.
  
  
  
  
  Skatten
  
  
  I Aaret 1523 kom der fire tyske Landsknægte ind til en jødisk Købmand i
  Amsterdam og præsenterede ham et Dokument, der var affattet paa hebraisk,
  en Fordring paa tredive tusinde Gylden. Fordringen var ægte nok, og
  Købmanden havde Pengene i Forvaring, men han gjorde gældende, at Pengene i
  Følge Papiret tilkom en vis Axel eller Absalon, Dattersøn af Mendel Speyer,
  der havde sat Pengene hos ham.
  
  Knægtene forklarede imidlertid, at de havde Dokumentet fra en Pige ved Navn
  Lucie, og hun havde faaet det af Ejermanden; de havde nu ladet det tyde og
  paastod, at Pengene tilfaldt Ihændehaveren af Dokumentet.
  
  Da Købmanden ikke vilde udlevere Pengene, bragte de fire Knægte Sagen for
  Domstolene, som gav dem Ret, og de fik den store Sum udbetalt i de samme
  tredive tusind prægede Guldstykker, Mendel Speyer i sin Tid havde deponeret
  hos Købmanden.
  
  Knægtene delte Pengene og rejste som rige Mænd mod hver sit Verdenshjørne.
  
  Den ene købte sig, straks da han havde faaet sin Del af Skatten, et
  Studekøretøj for at fragte den, han kørte i Mag og blev slaaet ihjel samme
  Nat i en Landsby to Mil fra Amsterdam.
  
  Den anden for til sit Hjemland ved Rinen og gravede alle Pengene ned der et
  Sted, han døde ensom og i største Usselhed uden at have brugt en Hvid.
  
  Den tredie spillede sig til Bettelstaven i Turin otte Aar efter.
  
  Den fjerde gik det ogsaa galt, han døde fra Rigdom, Fester og Fraadseri i
  sit syv og helvfemsindstyvende Aar.
  
  Axel laa lykkelig død paa Graabølle Kirkegaard.
  
  
  
  
  Inger
  
  
  Men Inger hun var saa sorgfuld. Hun vred Hænderne og græd for sin Fæstemand
  Dag og Nat. Inger saa over Fjorden mod Himmerland hver Nat fra Vinduet i
  sit Kammer, naar hun græd. Det var de lyse Nætter, Himlen stod aaben Dag og
  Nat.
  
  Inger, hun var saa sorgfuld. Det hørte Axel i sin Grav paa Graabølle
  Kirkegaard, da rejste han sit mødige Hoved i den vaade Jord og stod op. Der
  var saa blæsende aabent paa Kirkegaarden; inde mellem Gravene tuntede
  Helhesten, den rimmede langmodigt hen efter ham, men Axel vandrede gennem
  Laagen med Kisten paa sin Nakke.
  
  Han gik ud over Heden ad Fjorden til, møjsommelig, møjsommelig, gennem den
  lyse Nat i Danmark. Himlen var hvid og gul, og Jorden laa i Skumring.
  Fjorden lyste, Brinkerne ovre i Salling strakte sig trygt.
  
  Ude paa Heden gik en død Mand i Ring, han stod stille og saa forgræmmet
  efter Axel, til han var af Syne med sin Kiste i Hulvejen, saa begyndte han
  igen at gaa rundt i sin Ensomhed.
  
  Solen dukkede sig under Landet i Nord, hvor Himlen var gul. Blæsten gik med
  Dug og tung Blomstersved, alle Vækster sov og drømte svangert.
  
  Axel kom til Hvalpsund og saa, hvor Bølgerne fulgte hverandre troligt
  derude, han gik uopholdeligt over og kom til Kvorne.
  
  Han stod i sine Ligklæder for Ingers Kammerdør og bankede paa, han var saa
  forkommen.
  
  Staa op Inger, luk mig ind.
  
  Inger hun hørte det, men hun blev liggende noget og lyttede efter. Blæsten
  peb ganske sagte i Nøglehullet. Var det maaske kun den husvilde Vind, der
  bad derude? Da flyttede nogen sin Fod paa Dørstenen udenfor, da bankede det
  saa naadeligt.
  
  Staa op Inger, luk mig ind.
  
  Hun rejste sig under hede Taarer, hun kom ubændigt til at græde. Men da
  blev hun bange og maatte tøve. Hun tænkte paa, om det nu mon ogsaa var
  Axel.
  
  Kan du nævne Jesu Navn? spurgte hun grædende derindefra, saa lukker jeg op.
  
  Ja jeg kan, svarede Axels Røst, han var hæs, ja jeg kan nævne Jesu Navn
  lige saa vel nu som før. I Jesu Navn, Inger, luk mig ind.
  
  Hun aabnede rystende Døren og saa ham staa udenfor bøjet under den sorte
  Kiste i lange muldede Klæder, hun saa, at det godt nok var Axel.
  
  Men da de var kommen til Sæde hos hinanden, havde Axel ingenting at sige,
  hvormed han kunde trøste og dæmpe. Inger græd af al sin Magt, hendes Mund
  stod aaben. Bevægelsen rystede hendes Hjærte. Inger græd længe og blindt,
  den uimodstaaelige Fryd i Sorgen vakte hendes Kraft, saa at hun næsten
  knustes.
  
                                  * * *
  
  Natten var stille, kun den blæsende Vind. Inger havde grædt, grædt, hun var
  saa lyksalig, og nu redte hun Axels Haar. Hun blev ved at græde, men hun
  græd gennem Latter. Axels Haar var koldt, hans Hoved var koldt som en
  Graasten paa Marken.
  
  Du har Jord og Grus i Haaret, snakkede Inger lykkelig og forgrædt. Der
  sidder Smaasten paa Bagen af dine Hænder.
  
  Axel vendte sine livløse Hænder og tænkte efter. Ja han havde ogsaa Jord i
  Munden.
  
  Du er saa kold! udbrød Inger, og hendes Stemme blev raa af den Frysning,
  der rystede hende fra Hoved til Fod. Hun stillede sig tilfreds, græd og lo,
  hun hikkede. Hun redte saa saare, og Axel bøjede Panden imod sin Elskede.
  
  Natten var stille, det gule Skær fra Nord stod paa Ruderne. Vinden lullede
  udenfor.
  
                                  * * *
  
  Sig mig, hvordan der er under den sorte Jord i Graven hos dig? spurgte
  Inger kærligt, fuld af Frygt og Omsorg. De sad saa godt sammen i den
  venlige Nat, i det hvide Kammer. Og hvorfor har du din Kiste med?
  
  Min Kiste har jeg med, fordi jeg ellers kunde blive hjemløs, den er mit
  Hus, svarede Axel tro. I min Grav har jeg det godt. Jeg har det godt, naar
  du trøster dig, Inger. Naar du synger og er glad, da glemmer jeg. Jo min
  Kiste er fuld af Roser, jeg sover paa Roser i Himmerigs Mørke. Det er
  vidunderligt at hvile i Jorden. Naar du traller i din Stue og er glad.
  
  Da lad mig komme med dig! bad Inger under en Storm af Graad, da tag mig med
  ned i Jorden.
  
  Naar du sørger og klager for mig, Inger, naar du græder, da løber min Kiste
  fuld af levret Blod! Der er forfærdeligt i Graven. Kære Inger, hvorfor
  længes du efter mig? De døde skal blive nede, hvorfor begræder du mig, jeg
  er død, hvorfor elsker du mig?
  
  Det sagde Axel taalmodigt og med Styrke som et Sigende, han kunde. Han var
  bleven over al Forstand klog, Axel, han var rusten i Mælet af en
  uigenkaldelig Erfaring.
  
                                  * * *
  
  Skal du saa ikke kysse mig? hviskede hun knap hørligt, hun nærmede sig i
  Skælven. Han rørte sig ikke. Da vilde hun varme ham, hun lagde sit Hjærte
  til hans for at varme ham, hun prøvede at vise ham Ømhed. Men han var ikke
  levende. Hun kaldte ham forknyt ved Navn, i den Tro at han var faldet hen.
  Men han laa vaagen. Ja han laa vaagen.
  
  Og Natten gik.
  
  Nu galer Hanen ad Dag, sagde Axel. Inger vilde ikke slippe ham.
  
  Nu bliver Himlen hvid, alle Lig søger Jorden, sagde Axel og fik Uro paa
  sig. Men Inger lagde sit Hoved ved hans døde Hjærte.
  
  Nu bliver Ruderne røde, Solen kommer snart, stammede Axel klangløst, nu maa
  jeg tilbage til Jorden.
  
  Men da Axel var gaaet, blev Inger saa fortvivlet, at hun glemte hans Bud,
  hun gik hændervridende efter ham og indhentede ham nede i den mørke Skov.
  Hun fulgte ham og græd for hvert Skridt, til de kom ud af Skoven ved den
  aabne Strand. Da saa hun, at Axel falmede. Der drev Blod og Vand af hans
  Mund.
  
  Tag mig med, bad hun vild af Sorg og Gru, og han tog hende med over Sundet,
  hvis Bølger lysnede. Det tændte i Østen, mens de gik over Heden.
  
  Og da de stod paa Kirkegaarden, da randt Solen. Inger saa i den skærende
  Dagning, at Axels Øjne opløstes, hans Kinder svandt fra Benet. Hans
  blottede Fødder, som han stod paa, havde lidt gyseligt af Jorden.
  
  Nu græder du saa aldrig mere for mig! sagde Axel til sin Allerkæreste,
  forvaaget og med Kulde i sin Røst.
  
  Græd ikke tiere for mig! bad og befalede han. Men hun kunde ikke slippe
  ham.
  
  Axel lo saa stille.
  
  Han stod lidt der i sin Sønderknuselse, i sin Myndighed.
  
  Se op til Himlen, sagde han og lo uendelig mildt, ja og længselsfuldt, han
  var udtømt af Træthed og Længsel efter Jorden. Ser du, hvor gladeligt
  Natten den gaar!
  
  Inger saa i Vejret efter de blege Stjærner. Og den døde Mand slap i Jorden.
  Hun saa ham ikke mere.
  
  
  
  
  Atter Hjemkomst
  
  
  En gammel Mand med Pilgrimenes Hætte over Hovedet og en Muslingskal
  hængende i en Snor om Halsen naaede op paa Bakkerne søndenfor Graabølle;
  han foldede Armene om sin Stav og blev staaende lidt, saa ud over Dalen,
  Fjordarmen og de lave Høje. Det var Mikkel Thøgersen.
  
  Han kom igen hjem. Egnen var uforandret, men lavere, syntes han. Det var i
  September, Solen skinnede køligt. Spurve og Stære fløj i Flokke om
  Kornstakkene i Byen ovre paa den anden Side Dalen. Nede ved Aaens Udløb laa
  Mikkels Fødested. Han saa, at der var bygget et stort nyt Hus dernede
  foruden de gamle. Og der laa Agre, som ikke havde været opdyrket før, helt
  op mod Brinkerne. Mon Niels er levende? tænkte Mikkel.
  
  Jo Niels levede endnu, men han var en aldrende Mand. Det traf sig, at Niels
  var alene i Stuen, da Mikkel kom, han sad for Bordenden, søvnig og med Halm
  og Avner i det graa Haar, han var lige staaet op af sin Middagssøvn.
  Fluerne mylrede paa Kanten af Ølstoben og fløj surrende i Vejret ved
  Mikkels Komme.
  
  Da Niels saa sin Broder i hellige Klæder, korsede han sig i Stilhed. Han
  blev langsomt overrasket og lidt efter lidt glad. Mikkel satte sig stille,
  de talte smaat af Hensyn til Roen i Huset.
  
  Drengene er henne og sove, sagde Niels. Velkommen, Broder! Er du træt, ja
  det maa du være -- er du ikke tørstig? De skammelige Fluer! Bi lidt.
  
  Niels tappede friskt Øl og satte sig igen til at snakke. Han blev saa
  inderlig glad. Spørgsmaal og Udbrud vekslede i hans Mund paa den sære stive
  Maade, der altid havde været ham egen. Han var forresten livligere i
  Blikket og meget friere end den Niels, Mikkel huskede fra Fortiden; men han
  havde jo ogsaa været selvstændig Mand paa Stedet nu i mange Aar.
  
  Ja den gamle er jo henne, din og min Fader, udbrød Niels med lav Stemme, da
  han kom i Tanker om det. Ikke mange Uger efter at du havde været hjemme og
  set ham, saa kunde vi bære ham ud. Det er vel tolv Aar siden nu. Ja han var
  gammel.
  
  Mikkel tav. Fluerne summede og løb paa det skurede Bord.
  
  Jeg havde knap tænkt, du skulde komme indom vor Dør mere, lo Niels og
  undgik Mikkels Blik. Men pludselig saa han grebet paa Broderen: Vi to
  bliver ogsaa gamle.
  
  Mikkel vendte i Tanker Ansigtet opad og nikkede.
  
  Niels snakkede om andre Ting, han var efterhaanden bleven oplivet. Han
  rejste sig.
  
  Jamen du er kommen Mikkel! sagde han. Det skal være en Mindedag. Jeg faar
  kalde paa de andre.
  
  Niels stod udenfor Døren paa Stenbroen og raabte med lystig Stemme paa sine
  Sønner, tre Navne: Anders, Thøger og Jens. Mikkel sad inde i Stuen og saa
  sig om og flyttede paa sine mødige Ben. Ja, jo, sang det ude i Laden fra
  Niels' Sønner, der blev vækket saa brat. Den ene af dem hujede længe i
  Halvsøvne, som blev han grueligt forskrækket, og Mikkel hørte Niels smaale
  ude paa Stenbroen. I det samme gik Døren til Frammerset op, og Niels' Kone
  kom ind. Sønnerne viste sig en efter en, hver med et stort Blik til
  Pilgrimen paa Bænken. Det var voksne Karle alle tre.
  
  Se jeres Farbror! sagde Niels fornøjet. Mikkel forskede i de unge Ansigter
  og genfandt Slægtens Træk i dem alle.
  
  Der kom Mad paa Bordet, og medens Mikkel spiste, sad hele Familjen rundt om
  ham. Niels saa med Iver paa den hjemkomne og glædede sig ved hans Appetit,
  Konen og Sønnerne holdt sig sømmeligt tilbage og tav, men de betragtede
  Mikkel uafbrudt med mægtig og velment Nysgerrighed. Mikkel spiste og
  svarede paa alt, hvad Niels spurgte om.
  
  Og den store Musling, hvad betyder den?
  
  Den er fra Jerusalem, sagde Mikkel. Vi spiste af den, hvad Folk vilde give
  os paa Vejen.
  
  Naa se saadan. Niels tav og tænkte sig om. Han saa med ét sky og hjærteligt
  til Broderen, vilde spørge om en Ting men opgav det, idet han bøjede sig
  for noget, han ikke forstod. Han sad lidt i Tanker.
  
  Naa ja. Ja du bliver vel ved os nu en bitte Tid. Du skal fortælle os mange
  Ting, som har set noget.
  
  Niels saa stift frem for sig. Pludselig satte han sig haardt med Ryggen
  imod Væggen:
  
  Her er ellers noget paa Færde, her paa Egnen, sagde han med sænket Røst,
  mon du ikke skulde have spurgt noget?
  
  Mikkel saa op fra Maden og rystede paa Hovedet. Men Niels lod ham ved sin
  Mine forstaa, at det skulde de siden snakke om. De andre vidste, hvad Niels
  rørte ved, hans Kone saa hurtigt ned med et Udtryk af Frygt, Thøger, den
  ældste Søn blev tæt og vaagen i Trækkene som en Mand paa Spring.
  
  Om Eftermiddagen var Mikkel og Niels ude omkring og se paa Gaarden. Niels
  smeddede nu ikke meget længere, han havde købt Jord og dyrket op og sad i
  en stor Landbedrift, Elkærgaarden, som den blev kaldt, var en af de største
  Ejendomme ved Aaen. En Gang, da de stod stille oppe i Marken, blev Niels
  pludselig sært urolig men fattede sig samtidigt. Han tog et Straa op mellem
  Stubbene og talte med en Stilfærdighed, der opskræmmede Mikkel:
  
  Vi er ved og skal have Krig, sagde han. Han holdt inde og stødte Luften et
  Par Gange ud af Næsen. Saa fortsatte han ganske jævnt:
  
  Ja du kender vel ikke meget til Stillingen, siden du har været saa længe
  udenlands. Jo, vi skal have Krig, vi andre her paa Egnen, og nu skal du
  høre . . .
  
  Hermed gjorde Niels Rede for, hvordan det stod. Ufreden i Landet havde
  varet for længe. Herremændene holdt Kongen indespærret paa Sønderborg, Kong
  Christiern, men nu vilde Bønderne i hele Landet have ham ud igen. De vilde
  tage sig selv til Rette, Vendelboerne havde længe været bestemt paa det, og
  i Salling var Bønderne ogsaa begyndt at samle sig.
  
  Men vi andre Himmerlændere vil ikke klatte ebag, erklærede Niels, idet han
  beherskede sig næsten over Evne. Vi har begyndt at skærpe Økserne.
  
  Niels for sig med Haanden over Øjnene, der var bleven hede, og rømmede sig
  med Voldsomhed.
  
  Kom her, følg med mig, skal du se!
  
  Niels gik i Forvejen hjemad og førte Mikkel ind i den lille Smedje, hvor
  alt var uforandret som i Thøgers Dage.
  
  Vi har haft meget at bestille i det sidste, hviskede Niels. Men baade
  Anders og Thøger er dygtige til Hammeren. Vi har skæftet mange Høleer for
  Folk. Vi har ogsaa faaet Stunder til at sørge for os selv, her skal du se!
  
  Niels hentede en stor nysmeddet Økse frem fra Hjørnet. Bladet spillede
  endnu i Regnbuens Farver efter Glødningen.
  
  Vi har gjort mange af det Slav, sagde Niels dæmpet. Han rakte ind efter en
  anden.
  
  Se den her er min egen, kan du kende den? Ja jeg har lagt nyt Staal i den.
  
  Mikkel kendte Øksen, det havde været hans Faders, saa længe han huskede.
  
  Den vilde den gamle ikke skille sig ved, sagde Niels. For den blev taget af
  Haanden paa vor Bedstefader, da han laa død paa Aagaard Mark i Han Herred.
  Det er tre og halvfemsindstyve Aar siden. Da var det, Bønderfolk krigede og
  blev slaaet fordærvet. Det skal vi ikke glemme nu.
  
  Anders, Thøger, Jens! kaldte Niels med usædvanlig Myndighed. Og de tre
  lange Karle stillede næsten i samme Øjeblik. Da rejste Niels sit uanseelige
  Hoved og lagde Haanden paa den fædrene Økse. Sønnerne stod rundt om ham og
  saa ham spændt ind i Ansigtet. Han sagde ingenting, men de forstod ham.
  
  Mikkel slog Øjnene ned. Han vilde ikke se paa Broderen med Krigerhjærtet.
  Det klædte ham ikke. Og dog følte Mikkel sig bitterligt beskæmmet. Men han
  mindedes Faderen, der havde været en fornemmere Mand.
  
  I de følgende Dage kom der mange Folk til Niels Elkær med et eller andet
  Værktøj, der skulde gøres om til et Vaaben. Der blev talt meget, undertiden
  hidsigt, men i Reglen stille og indeklemt om de forestaaende Ting; Mikkel
  fik Indtryk af, at Niels havde en hel Del at sige mellem Egnens Folk. Dog
  var det en anden Mand oppe i Graabølle ved Navn Søren Brok, der var den
  vedtagne Fører. Gamle Thøger kunde ikke bleven andet end første Mand, havde
  det været i hans Dage.
  
  Tiderne blev hurtigt urolige. Snart hver Dag saa man en eller anden Rytter
  flyve paa Landevejen, og man mødte ofte Bønderfolk, som slet ikke var
  kendt. Saaledes trak Tiden hen, til September Maaned var gaaet.
  
  Vi kunde jo let skaffe dig nogle andre Klæder, sagde Niels en Dag til
  Mikkel, idet han busede ud med, hvad han længe havde gaaet med. Mikkel
  smilede.
  
  Hvis du vilde gaa fælles med os. Niels stod og holdt et helt færdigt Sæt
  Tøj frem imod ham.
  
  Men Mikkel rystede paa Hovedet. Og da han i samme Anledning tænkte sig om,
  følte han, at han var bleven gammel.
  
  Nej Niels, sagde han alvorlig. Nej, jeg har været i Slag nok i mine Dage,
  selv om det var paa Steder, hvor jeg ikke havde noget at gøre. Men nu er
  jeg træt. Der er voksne Folk nu, som var spæde Børn, da jeg begyndte at
  tjene som Soldat. Nej, skal jeg gøre Kongen nogen Gavn, da bliver det paa
  en anden Led. Men du kan lade mig blive her og se, hvordan det gaar.
  
  Niels nikkede skuffet men overbevist.
  
  Nu fulgte et Par meget stille Dage. Alt var rede, og man ventede kun. Det
  var for alle, som maatte Krigen begynde udenfra. Ingen var rigtig klar
  over, hvordan det vilde komme. Niels vandkæmmede sit tynde, jærngraa Haar
  hver Dag som til Højtid. Der blev ikke bestilt mere paa Gaarden end
  nødvendigt. Sønnerne var fra By det meste af Tiden, de holdt til oppe i
  Graabølle ved de andre unge Karle. Niels' Kone bandt Hoser, hun sad Dagen
  lang som et Menneske, der knap aander, ret op og ned paa Bænken.
  
  I disse Par Dage talte Niels og Mikkel meget sammen om Faderen. Niels gik
  fra og til og puslede paa Gaarden og fordybede sig i Erindringer om den
  gamle. Mikkel fulgte ved Siden af i sin hvide Pilgrimskittel og hørte alle
  Smaatrækkene fra den fremfarne Tid. Niels fortalte levende, naar han kom i
  Aande, med et eget sagte Lune, og hvert nok saa lille Frasagn nærede
  Mikkels Fantasi. Selv talte han næsten aldrig.
  
  Saa den sidste Dag berettede Niels noget, han aabenbart havde opsat saa
  længe som muligt, fordi det angik Mikkel personligt. For godt to Aar siden
  var der kommen et sært Par ovre fra Salling, og de havde spurgt efter
  Mikkel. Den ene var en halvgammel, noget Korn forfalden Spillemand, der hed
  Jakob, den anden var en døvstum Pige, som han havde med sig. Hun var en sær
  sygelig bitte en. Jakob fortalte, at han havde taget hende til sig, for det
  ingen anden vilde have hende. Hun var Datter af en Pige, der hed Inger, og
  saa af en vistnok fornem Mand. Han havde hedt Axel og var bleven slaaet
  ihjel, han skulde nok ligge paa Graabølle Kirkegaard. Nu vilde Jakob hjælpe
  den lille Pige til at finde sin Slægt, for at de kunde tage sig af hende.
  Men hvorfor de nu spurgte efter Mikkel, det var fordi . . .
  
  Her afbrød Niels Fortællingen og saa paa Broderen som for at forberede ham.
  
  Ja Ane Mette er jo død, sagde han varligt.
  
  Mikkel rørte sig ikke. Det var et Slag for ham. Men det var som havde han
  ventet det i hundrede Aar, det gjorde ikke ondt. Han havde _vidst_ det,
  eller hans Sind var selv dødt paa det Sted.
  
  Jo, fortsatte Niels omsider, og det er længe siden. Hun har været død nu i
  flere Aar. Men nu synes jeg, jeg vil sige dig, hvad den Spillemand kom
  efter. Han forklarede, at Pigen, der hed Inger, nok var dit Barn med Ane
  Mette. Saa du er Bedstefader til den bitte Pige, Jakob havde med. Han
  kaldte hende Ide. De var her nogle Dage, saa rejste de, og jeg ved ikke
  hvorhen.
  
  Niels tav og lod Mikkel summe sig. Og da Mikkel ikke ytrede noget, fortalte
  han videre:
  
  Se Sagen var vist den, at Steffen i Kvorne aldrig kunde lide Inger,
  Steddatteren, skønt han jo ellers udstyrede hende redelig, som en Fader
  vilde have gjort. Det gik hende meget elendig; Manden hun fik -- som Folk
  knap vidste hvem var -- kom af Dage, ja han gjorde nok saa . . .
  
  Niels tav og snusede flere Gange, inden han kunde fortsætte:
  
  Næsten inden de havde faaet hinanden, og selv døde hun i Barselseng. Da var
  det Ide blev født. Men da Ane Mette nu ogsaa døde, vilde Steffen ikke
  længere sørge for hendes Familje ved Siden af. Saa var det, Jakob
  Spillemand tog sig af Ide.
  
  Niels tav.
  
  Vi kan ellers vente at se Steffen med alle sine Sønner, naar det nu
  begynder, oplyste Niels lidt efter i en anden Tankegang. Han fik seks
  Drenge med Ane Mette, foruden nogle Tøser, store Pløger allesammen og
  jævngamle med mine.
  
  Det var ude paa Agrene, Niels fortalte dette. Mørket faldt paa. Nu tav de
  meget længe begge to. Mikkel gik med Hovedet skjult i Hætten. Niels var
  inde paa Marken og flytte et Par Faar. Da han kom tilbage igen, stod han
  stille ved Siden af Mikkel og vilde sige noget men kunde ikke.
  
  Hvad vil du sige, Niels? spurgte Mikkel syngende.
  
  Jeg har hørt en Ting fortælle, stammede Niels med stort Besvær. Hvis det er
  sandt -- ja eller det kan være mig ligemeget. Men jeg vil snakke om det, da
  det maaske kan hænde, vi bliver skilt. Folk i Graabølle har fortalt, at det
  var dig, der slog ham den Axel ihjel -- din egen Svigersøn paa den Maade --
  for at tage hans Penge. Du var i alt Fald paa Egnen i de Dage, men jeg saa
  dig ikke, du kom ikke ind til vort. Er det sandt, Mikkel?
  
  Ja, svarede Mikkel med den Ro og Trods, som Niels kendte fra gammel Tid, og
  som han nu ogsaa straks bøjede sig for.
  
  Saa har du haft din Aarsag, sagde han dæmpet og lettet. Det vil jeg ikke
  forske i. Men du skulde ikke gaaet min Dør forbi. Der er meget, som mig og
  mine Lige ikke kan sætte sig ind i. Lad os gaa hjem og se til Konens
  Nadver.
  
  Da de stod udenfor det mørke Hus, hviskede Niels hastigt:
  
  Skulde du leve efter mig, Mikkel, saa kunde du jo holde et Øje med hvad
  _her_ er.
  
  Ja, svarede Mikkel med en forkommen Røst. De gik ind.
  
  
  
  
  Den røde Hane
  
  
  Samme Nat saa Folkene i Graabølle Herregaardene brænde ovre i Salling.
  
  Men endnu vidste de ikke, hvordan de for deres eget Vedkommende skulde
  gribe Tingen an. Ved Midnatstid saa de Fakler bevæge sig paa Fjorden, og en
  Time efter landede tre store Pramme med bevæbnede Sallingboere ved
  Hvalpsund. De sprang fra Borde med høje Hvæl, de lo og sang, mange af dem
  var ikke fri for at være beskænkede. Men da Himmerlandsbønderne hørte jævne
  Folk af deres eget Slags vrinske og bøle som løse Dyr, begyndte Blodet
  ogsaa at suse i deres Hoved.
  
  Der blev en Stimen og et Spektakel i Mørket paa Strandbredden. Steffen i
  Kvorne, der førte Sallingboerne, raadførte sig med Søren Brok, og da først
  ingen rigtig vidste, hvordan det gik til, bevægede hele Massen sig. Begge
  de forenede Flokke rykkede ind i Landet.
  
  Mikkel blev hjemme ved Gaarden. Foruden ham var der kun Niels' Kone, men
  hun gik grædende i sin Seng. Mikkel tog Stade oppe paa Højen. De fire
  Ildebrande ovre i Salling steg og sank. Men et af Stederne var Baalet paa
  sit højeste. Brandskæret slog undertiden helt over Fjorden, Mikkel saa de
  hvide Gavle, der vendte mod Vest oppe i Graabølle, lysne og glane mod
  Branden. Ellers var Natten stille. Men der var opstaaet en Grumhed i
  Naturen, det røde Skær paa Vandet og i Skyen var saa foruroligende. I denne
  Nat vilde mangen blodig Vrangside blive vendt udad.
  
  Al Lyd fra Flokken var forstummet. Men Mikkel havde stadig paa Følelsen,
  hvor langt de var kommen. Og da der var gaaet henved en Time, vidste han,
  de nærmede sig Moholm. Han lyttede skarpt i Retning mod Gaarden men sporede
  ikke en Lyd. Ti Minutter efter skelnede han en blodrød Funke paa det Sted i
  Mørket, hvor Gaarden laa. Det tændte hurtigt, en høj bugtet Flamme slog i
  Vejret. Snart saa han den skære Ild springe ud af Vinduerne. Gaarden blev
  synlig i Blusset fra sig selv. Røgen væltede tyk og gulgrøn op i Natten.
  Men stadig hørtes ikke en Lyd.
  
  Da satte Mikkel sig ned. Og Tiden blev ham lang. Noget efter følte han sig
  søvnig, han gik ned i Stuen og lagde sig paa Bænken. Det var Daggry, da han
  vaagnede. Niels' Kone laa endnu og græd inde under Dynen. Mikkel gik op paa
  Højen og saa, at Moholm var saa omtrentlig brændt ned. Det røgte stærkt fra
  Grunden, og der stod ligesom en kobberrød Glorie om hele Ruinen, sorte og
  sprængte Murrester dukkede nu og da frem af Dampen. Det var i de stille
  Minutter før Solopgang. Røgen laa over hele Aalejet og Dalen, den drev
  langsomt vesterpaa. Da Mikkel sporede Brandlugten, fik han Følelsen af den
  svidende Hede, der havde været, hans Hjærte begyndte at banke.
  
  Men idet han nu vendte sig, saa han en ny vild Brand lidt længere nord paa.
  Det maatte være Herregaarden Stenerslev. Luerne slog hvide og næsten
  usynlige op i Morgengryet -- splitternøgen Ild -- og Røgen pulsede som et
  drejende Hjul højt op i Luften over Stedet.
  
  Nu stod Solen op. Mikkel hørte Fiskene snappe efter Fluer nede i Aaen.
  
  En halv Time efter kom Jens, Niels' yngste Søn, hjem. Mikkel saa ham komme
  rendende langt borte paa Agrene og blive ved at rende uafbrudt. Hans Læber
  var saa tørre, at han ikke kunde samle dem om Tænderne, og hans Bryst gik
  som en Bælg, da han naaede Gaarden, han styrtede hen til Kelden og drak af
  selve Truget. Da han saa op, bemærkede Mikkel i hans Øjne, at han havde set
  Blod og var bleven ustyrlig.
  
  Hvor er din Fader? spurgte Mikkel barsk.
  
  Han er reddet, svarede Jens. Det skulde jeg sige til min Moder.
  
  Knøsen var forstyrret. Mikkel kunde ingen fornuftig Besked faa af ham. Jens
  begravede Ansigtet i Keldtruget igen.
  
  Nu kan du passe paa din Moder, sagde Mikkel skændende, og dermed begav han
  sig hurtigt langs Aaen ad Moholm til.
  
  Bønderne havde forladt Gaarden, da han kom dertil. Kun en halv Snes Stykker
  gik temmelig roligt og syslede med Løsøret, der var bleven bjærget ud af de
  brændende Bygninger. Mikkel kendte en af dem, der var fra Egnen, og spurgte
  ham om Besked. Og Manden svarede ham med stor Sorgløshed. Jo de havde
  brændt Gaarden, som han kunde se, det havde ikke været nogen lang
  Forestilling. Nu var alle de andre henne og gøre Ild op paa Stenerslev.
  Naar de kom igen, skulde der Spise og Drikke til'en. Manden pegede paa en
  Dynge Kødvarer og Tønder, der var bleven slæbt ud. Varmen var utaalelig i
  Nærheden af den gloende Tomt.
  
  Var der ingen, der forsvarede sig? spurgte Mikkel.
  
  Jo, rigtignok. Herremanden havde længe hørt Nys om Stillingen og holdt
  mange Folk paa Gaarden. Men Kampen stod ikke længe paa, Bønderne var meget
  de fleste, og de kunde jo gaa lige ind i Gaarden, da den ikke var befæstet.
  Otte Iversen og en af hans Sønner blev straks slaaet ihjel tilligemed en
  Hoben af Karlene. Herremandens øvrige Familje havde faaet Held til at
  rømme. Bønderne mistede en halv Snes Mand, og mange blev skamferet. Steffen
  i Kvorne blev skudt, straks da de rendte paa Gaarden.
  
  Mikkel saa sig om. En af Mændene gik og samlede Bly op, der var smeltet ned
  fra Taget og størknet i Græsset; det var hedt endnu, og han bandte og
  blæste paa Fingrene. De andre havde ogsaa travlt med at samle og værne om
  Stumperne af Gaarden, de lige havde brændt.
  
  Hvor har I gjort af Ligene? spurgte Mikkel.
  
  De ligger inde i Kaalgaarden, oplyste en af Mændene let. Vi skal vel have
  dem kastet hen, naar Søren Brok kommer tilbage.
  
  Mikkel gik ind i Haven langs den rygende hede Mur og saa en Snes
  menneskelige Legemer ligge udstrakt paa Rad i Græsset under Abildtræerne.
  De var lagt til Rette med Omtanke, Bønderne for sig og Herremanden og hans
  Folk for sig. Mikkel kendte ingen af Bønderne uden Steffen i Kvorne. Det
  var en meget før Mand, han havde Sølvknapper i Vesten, han laa yderst i
  Rækken. Faa Skridt fra ham laa Otte Iversen med sin unge Søn lagt tæt op
  til sig, Hovedet var sønderslaaet paa dem begge to. Da Mikkel saa sin Uven
  fra gamle Dage, krympede Hjærtet sig i hans Bryst. Han følte, hvor alt var
  svundet tilligemed Tiderne, der var nu ingenting igen. Han satte sig ned i
  Græsset mellem Steffen og Otte Iversen. Ja de var døde, de laa med
  blussende Saar. Den svære Bondemand laa med Hagen presset ned i sin Hals,
  Maven var falden sammen til den ene Side; der var en, der havde lukket hans
  Øjne. Men Otte Iversen laa med vidt opspilede Øjenlaag og med visne
  Øjenstene. Otte Iversen var skaldet, og hans Skæg var hvidt. Trækkene, som
  Livet havde furet, udtrykte bitter Misnøje i Døden. Ved Siden af ham og ind
  under hans døde Arm laa en Søn af ham, hvis Pande og Haar var en knust
  Masse; han havde et lille Overskæg, ligesom Otte Iversen havde haft i sine
  unge Dage.
  
  Her er vi nu alle tre, Ane Mette, tænkte Mikkel. Hans Mund aabnede sig,
  uden at der kom nogen Lyd, som paa en Fisk, der kvæles i Græsset. Nu er vi
  samlet -- den du holdt af, og den der holdt af dig, og den du blev gift
  med. Ane Mette, her er dine Mænd!
  
  
  
  
  Nederlaget
  
  
  Sent om Aftenen kom Niels hjem tilligemed Thøger og Anders. De var i et
  Støv og Skidt over det hele, og Niels, som jo ikke var ung mere, kunde
  næppe slæbe sig frem. Foruden Moholm og Stenerslev havde de været med til
  at brænde endnu en Herregaard længere østerpaa. Men Niels var uglad over
  det altsammen. Han smed sig paa Bænken og gav Mikkel Beretning.
  
  Jeg lider det ikke, sagde han nedslaaet. Vi kunde have sparet Moholm, havde
  det ikke været for Sallingboernes Skyld. De siger, det var Folk fra
  Himmerland, der var de første til at begynde ovre i Salling. Naa, vor
  Herremand var endelig ikke bedre værd, men jeg syntes alligevel, han var
  sagesløs Mand, da de slog ham. Der fik Steffen Ende! Aa vi for grusselig
  frem, og jeg ved knap, hvem jeg har lagt til med Øksen og hvem ikke.
  Herremanden paa Stenerslev skraalede som en Gris, da de tog Livet af ham.
  Men nu har vi begyndt, det kan ikke modbevises, og nu faar vi blive ved.
  Imorgen gaar vi nord paa og samles med Vendelboerne. Ja. Men jeg troede
  Krig var noget andet, tilvisse jeg gjorde.
  
  Næste Dag rejste de, og Mikkel tog med. Jens blev hjemme ved Moderen og
  Gaarden. De vilde vist faa det fredeligt nok, mente Niels, da Herremændene
  rundt omkring var slaaet ihjel -- saa det var maaske godt nok, de havde
  gjort det.
  
  Saaledes lettede nu Bønderne over hele Jylland. Tiden var af Lave. Der gik
  fjorten Dage, og Flokkene rejste hertil og dertil, brændte og svirede og
  vidste snart hverken ud eller ind. Det er saa sin Sag, naar Bønderfolk
  bliver rykket væk fra deres Sted og slynget ud paa det vilde. Saalænge de
  kender hverandre, er der en Slags Sammenhold, men Folk fra to forskellige
  Herreder er allerede halve Fjender. Saa forenes to Flokke under en Fører,
  og ham har i alt Fald den ene Flok ingen Tillid til, saa bliver de mange
  Førere selv uenige. Det var en Fører fra først af de manglede. Da Flokkene
  fra hele Nordjylland havde samlet sig, tog Skipper Klement Kommandoen over
  dem. Der var seks tusind Mand med næsten lige saa mange Slags Vaaben, da de
  stod samlet ved Svenstrup By. Her mødtes de med Adelsmændene. De talte kun
  seks hundrede, men saa var de til Hest og i Harnisk. Bønderne fik Sejr.
  
  Mikkel Thøgersen stod paa en Bakke den Oktobermorgen og saa, hvor galt
  Herremændene kom afsted. De to Hære nærmede sig hinanden ved Solopgang. De
  fyldte ellers ikke meget i Omgivelserne. Det var kun som to ulige store,
  mørke Pletter, der skred mod hinanden i det milevide Land og under den
  store Himmel. Naturen selv var udeltagende, det var en graa Morgen, Jorden
  var kold efter Regn. Mikkel saa ud over de lavt svungne Bakker og tænkte
  paa, at Landet alene varer, medens Slægterne skrider hen over det som
  Skygger af Skyer.
  
  Saa begyndte de at tørne sammen. Men Adelsmændene var for faa. Mikkel kunde
  paa lang Afstand se, hvor Bønderne i Flokkevis samlede sig om hver enkelt
  Rytter og bogstavelig talt plejlede ham af Sadlen. Det var sigtbart Vejr,
  Mikkel saa, hvor Støvet røg af Herremændenes Tøj under Harnisket, naar
  Bønderne bankede løs paa dem. Engang imellem bar Vinden Gnyet op paa
  Bakken, hvor Mikkel stod, han hørte det skratte, naar Økserne traf
  Rytternes Skinner og Skæl. Men Herremændene slagtede ogsaa svært ind paa
  Bønderne, inden de gav sig fortabt. Fægtningen spredte sig mere og mere,
  den sparsomme Bøsseskydning var helt hørt op. Naar en Herremand blev
  overvældet og tærsket i Bunde, var der ligesaa tykt med Bønder omkring ham
  og ovenpaa ham som Fluer paa et Stykke Sukker. Mange begyndte at vende
  Hestene og tænke paa at komme i Ly.
  
  Neden for Bakken, hvor Mikkel stod, gik en Karl og pløjede. Han ikke saa
  meget som standsede Øgene, mens Slaget stod paa. Han kunde mageligt passe
  Ploven og se til paa en Gang.
  
  Omsider opgav Herremændene Striden, som man kunde vente, de maatte, og
  flygtede i Trav og Galop sønderpaa ned i Landet. De havde stolet for meget
  paa deres Værdighed denne Gang og havde ikke husket paa, at alle er lige
  for Øksen. Der kom mange Herremænd af med Livet i den Træfning.
  
  Men det var sidste Gang de danske Bønder leverede et Slag med Ret til at
  slaas. For det blev sidste Gang de sejrede. To Maaneder efter satte de
  deres Ret overstyr og blev dømt Oprørere, fordi de tabte. Og ved den
  Lejlighed hørte Danskerne op at være et nordisk Folk.
  
  Det var en sørgelig Dag, Mikkel saa, da Bønderne forsvarede Aalborg og led
  Nederlag. Vinteren var inde, og det var hundsk Vejr. Johan Ranzau førte
  Herremændene, som nu var mere mandstærke, men desuden havde han sine tyske
  Landsknægte og Bøsseskytter med.
  
  Og de tog haardhændet fat. Bønderne glippede med Øjnene for hele det
  moderne Bøsseapparat, Johan Ranzau anvendte imod dem. Hver Kugle, der kom
  straalende, var en Fjende, som de ikke kunde se eller møde. Det tog Pippet
  fra dem, de kendte ikke nogen anden Krig end den, hvor Mand staar mod Mand.
  Strategiske Regnestykker havde deres Fædre heller ikke overleveret dem
  noget om. Da de endelig kom i Nærkamp, som de saa inderligt vilde, og fik
  fat med Næverne, da var det jo for sent, da havde Slaget allerede længe
  været tabt.
  
  Stillingen var haabløs, men Bønderne for ud som Grævlingen mellem Hundene,
  da de opdagede det, de sloges desperat, de udviklede tre Mands Styrke hver
  for sig, de klippede næsten Herremændene i Stykker med deres Leer og
  Hakkelseknive, naar de kunde faa dem indenfor Hænders Rækkevidde. Men de
  blev snart splittet. Man havde omringet dem, der hang en Koldblodighed over
  dem, de var solgt.
  
  Der var til sidst to tusinde Vendelboer, som ikke kunde komme over
  Limfjorden og hjem, de blev slagtet ned. De øvede Landsknægte spændte dem
  ind, Herremændene traadte i dem. Dér stod de pakket sammen. De slog og stak
  om sig, mens Sejrherrerne dræbte paa dem, de græd i det bidende Vintervejr,
  de faldt hulkende om i Sneen med kløvede Hoveder.
  
  Den allersidste lille Flok værgede for sig i Vanvid, med rasende Skrig, de
  græd tænderskærende, men Sværdet var over dem, Jærn og Bly slog gennem
  deres Lammeskindstrøjer og ind i de rystende Kroppe, Pigkolber knuste deres
  Hænder, drev gennem Kabudserne og sprængte Hovedet paa dem, der var ingen
  Pardon, de blev lagt øde til sidste Mand.
  
  Havde Kong Christiern dræbt alle Herremændene i Stokholm istedet for nogle
  faa Snese, saa havde der ikke været saa mange til at beklage sig bagefter.
  Den Halshugning spurgtes gennem Aarhundreder; men der blev ikke jamret
  farlig meget over de to tusinde Mennesker, som Johan Ranzau gruttede ved
  Aalborg. Dér blev Bønderne knust saa tilgavns, at ikke en Gang Urettens
  Historie kunde blive overleveret. Efter den Strid faldt der en svær Stilhed
  over Jylland.
  
  Til Graabølle kom der ikke mange hjem. Niels Thøgersen faldt ved Aalborg,
  hans ældste Søn var bleven efter i Slaget ved Svenstrup. Mikkel opsøgte
  Broderens Lig udenfor Aalborg og dækkede hans Ansigt til med Jord. Niels
  var falden som en hæderlig Mand, hans Bag var knust af en Kanonkugle.
  
  Anders, den næstældste Søn, kom hjem ældet og hulkindet med Tidenden. Han
  tog siden Gaarden som en ufri Mand under den ny Herremand paa Moholm.
  
  
  
  
  Tiden
  
  
  Og Tiden den gik. Tiden tog Overhaand. Dagene greb om sig, og Aarene
  udbredte sig som et smitsomt Onde, der er hinsides menneskelig Magt. Det
  Folk tog sig for, fik de halvt begyndt; det de skimtede færdigt i det
  fjærne, slyngede Tiden som et Makværk for deres Fødder. Og det var allerede
  Aar og Dag siden altsammen; gamle Folk talte derom som noget de kunde
  huske. Famlende Førsteforsøg blev forladt af Tiden, men det var endelige
  Kendsgærninger, da Solkuglen allerede hvirvlede sin Ild og sin Aske ind i
  et nyt Aarhundrede. Mændene sank forglemte i Jorden, men deres Tilløb til
  Handling blev staaende som ubestemmelige Støtter ved Vejen indtil evig Tid.
  Deres Historie saa ud som et Landskab efter Flod, hvor Grushobe og sorte
  Træer med blottede Rødder bedækker Jorden, som er gold af Salt og Slam, saa
  langt Øjet naar.
  
  Gustav Trolle -- han fik et dødeligt Saar i Slaget ved Øksnebjærg og sank
  om. Han laa udstrakt paa Jorden i sin Bevæbning, jærnklædt fra Top til Taa,
  han følte sit Sind delt mellem Smærte og inderlig Glæde. Da han med
  Ulivssaaret in mente overtænkte sin Tid og sin Gærning, følte han vel en
  brændende Vrede, over at han blev mejet ned; men Sindsoprøret angreb ham
  saa stærkt, at han træt og elendig hilsede sin Hvile velkommen. Der var dog
  Mening i hans Endeligt, forsaavidt en Række af Meningsløsheder herved fik
  en rimelig Afslutning. Ingen Anger paakom ham uden Anger over ugjorte Ting.
  Her laa han og var naaet saa langt som til Begyndelsen, skønt han var
  bleven en gammel Mand. Han havde gjort sig ensom for en Sags Skyld, og
  dermed endte han. Hans Livs Ramme lukkede sig uden at indeslutte andet end
  Foreløbighed og Savn. Der kunde siges om ham, at han for iøvrigt ukendte
  Formaals Skyld havde isoleret sig og stillet sig fjendtlig til alle
  levende. Da Gustav Trolle mærkede sin Skæbnes Overtag, smagte han endelig
  Sødmen i at bøje sig, han laa varm og lydig; da han følte Dødsfeberen, gav
  han sig hen for første Gang i sit Liv.
  
  Man bar ham bort sanseløs, og han kom ikke mere til sin Bevidsthed. Han laa
  i et Hus bevogtet som Fange, og Folk der gik til og fra, hørte Bispen
  skoggerle. De saa ham ligge med røde Kinder og bitter om Munden som en
  Djævel. Han var fra Samlingen, de hede Øjne havde et overnaturligt
  forskende og advarende Blik. Siden da Dødskampen begyndte, hørte de ham
  ralle eller smaagræde i Vildelse som et stivsindet Barn, han laa en hel Dag
  og hulkede med længere og længere Mellemrum, efterhaanden som Livet og
  Trodsen faldt i ham. Dødskampen varede i to Dage. Han havde et Anfald af
  Skræk, da han fraadede og lyste Forbandelse over Syner, som han lod til at
  se. Da Kramperne fik fat i ham, spændte hans Lemmer sig og sprang som
  Staalbuer, eller han laa stiv under Veerne, knyttet i Knuder og haard som
  Sten over hele Kroppen. Den sidste Nat fik han Lindring og brød ud i høje
  Klager. Han døde skrigende under et vildt Hurtigløb af alle Lemmer.
  
  Efter Slaget ved Øksnebjærg var Modstanden brudt i Fyn. Nu var det kun
  Sjællænderne, der holdt deres Liv og Ejendom til Kong Christierns Haand.
  Men da ogsaa de blev bøjet, havde Johan Ranzau erobret det hele Land. Han
  havde maattet vriste hver enkelt Landsdel til sig, som man Ben for Ben
  plukker en stædig Hest af Stedet. De samme Danskere, der for ti Aar siden
  faldt fra Kongen, de var nu bleven af det Sind, at de vilde have ham igen
  eller dø. Ligesaa vægelsindede de var i Danmark lige saa forstokkede.
  København lod sig belejre i et Aar. Under de sidste Maaneder blev de sat
  saa langt tilbage, som Mennesker kan komme; de bekvemmede sig først til at
  spise Rakkeres og Hedningers vanærende Kost, Heste, Katte og Hunde, siden
  tog de til Takke med samme Slags Mad som de allerlaveste ormespisende
  Vilde, Mus og Skælbidere; tilsidst mættede de sig paa dyrisk Vis med
  Aadsler og andet Affald. Børn døde ved Moderbrystet som altid under en
  rigtig Hungersnød, der manglede heller ikke paa Folk, som faldt døde om,
  bedst som de stod og gik. Og da de havde ofret disse usigelige Lidelser paa
  at bevare Byen for Kongen, da der ikke var den Nød, de ikke havde lidt,
  eller den Pine, der ikke var prøvet, saa overgav de Byen, for at den store
  Frugtesløshed kunde fuldkommes.
  
  Ambrosius Bogbinder, Kong Christierns Barndomsven, der aldrig havde kendt
  Maadehold i sin Iver for Kongens Sag, han tog Gift! Hans Liv og Energi
  vendte susende tilbage i sig selv som Bumerangens Bane.
  
  Aaret efter døde Jens Andersen Beldenak som en landflygtig i Lybæk. Sine
  sidste Aar var han rolig, for Alderen faldt paa ham; tilmed var han en
  Krøbling. Jens Andersen, der aldrig selv havde sparet nogen, blev ødselt
  mishandlet af sine Fjender, da han kom saa vidt, at de kunde naa ham. Han
  var en gammel Mand, da de stillede Aaringers Hævntørst ved langsomme og
  grove Pinsler paa hans Person. Stikkende Vitser, der i hans Frodigheds Dage
  var undsluppen ham mod Gud og Hvermand, fik han tilbage paa sin Krop, da
  han blev skrøbelig. De klædte den faldne Guds Mand af til Skindet og
  salvede ham med Honning og satte ham ud i Solen til Skive for Fluer og Myg.
  Se ham, se denne Kæmpeskikkelse, som Alderen har plyndret, blottet og
  prisgivet Insektsværmen! Det var den store Biskop og Soldat, det var den
  utrættelige Studepranger, Levemanden og Juristen! Det var Sortekunstneren,
  det var Adepten, der manede med Bogen paa Saddelknappen! Tiden var falden
  fra ham. Tiden havde trukket sig tilbage fra ham. Denne Ruin var en Gang et
  ukueligt Forstandsmenneske og en blind Spiller. Hvor der nu kvalmede en lav
  Røg, der stod i fordums Tid et Baal af Drifter.
  
  Jens Andersen, Naturens kongeligt begavede Slegfredsøn, hans Hoved var
  Sædet for den lykkeligste Forening af Teologi og Jura, der nogensinde er
  bleven set i Danmark. Og han, der efter Tidens Forhold var en fremragende
  Skønaand, kunde resumere sit Levned og sin Filosofi i to ganske smaa
  latinske Digte. Det ene var en tør Gravskrift. Det andet meddelte i en
  Stabel radmagre Distika Realregistret over hans Plager.
  
  Jamen der var Sandhed i Jens Andersens benede Poesi! Hans Vers lignede
  Skelettet til den menneskelige Historie. To af dem klaprer som saa:
  
     Os, dentes, nares, genita ia, brachia dantur
     Torturis, quibus adjunge manusque pedes.
  
  
  Men Kongen havde været en Fange paa Sønderborg nu i mange Aar. Siden Slaget
  ved Aalborg delte Mikkel Thøgersen Fangenskabet med Kongen og fik derfor
  seks lybske Mark om Aaret.
  
  Nu da Mikkel havde faaet denne faste Stilling som Fange sammen med Kongen,
  saa han sig foranlediget til at leve stille. Mikkel havde hele sit Liv
  igennem følt sin Skæbne knyttet til Kongens. De havde fulgtes ad paa en
  Maade. I samme Grad som Mikkel var rykket Kongen nærmere, var Kongen
  falden!
  
  Det var nu fyrretyve Aar siden Mikkel saa Kongen første Gang som
  sekstenaarig Prins, da han sværmede i de rige Købmænds Boder i København.
  Da havde Kongen sit vinrøde Haar, og da var hans Haandbage endnu glatte og
  ubeskrevne. Nu stod Haaret ham vintergraat og busket om Hovedet som en
  forladt Fuglerede, og hans knoklede Hænder var tæt gennemvævet af Rynker og
  svulne Aarer.
  
  
  
  
  Jakob og Ide
  
  
  Medens Kongen og Mikkel Thøgersen nu saaledes befandt sig i største
  Sikkerhed indenfor Sønderborgs Slots Befæstning, var der to der vandrede
  husvilde om i Landet, Jakob Spillemand og lille Ide.
  
  Jakob var en Mand af ubestemmelig Alder, og han blev ikke ældre i de mange
  Aar, han og Ide vandrede. Men Ide, der var et Barn, da de forlod Kvorne,
  voksede paa Landevejene og blev en Jomfru under aaben Himmel.
  
  De drog fra Salling samme Dag som Ane Mette, Bedstemoderen, var bleven
  jordet. Da Ane Mette laa maalløs i sin Seng med Dødens Hellighed om det
  gamle magre Hoved, gjaldt hendes sidste Blik Barnebarnet Ide. Alle hendes
  store Børn stod om hende, men hun saa efter Ide. Da hun nu var bleven
  begravet, tog Jakob den lille ubeskyttede Pige ved Haanden og gik bort med
  hende fra Kirkegaarden.
  
  Den Dag var Viben kommen til Egnen. Jakob hørte dens friske Klageskrig, da
  de gik over Kæret. Der var luftigt om dem, de var fri, og de gik mod Øst,
  mod den hvide Sol, over den optøede Jord. Den Høj, som lille Ide havde set
  hele sin Barndom igennem og som laa yderst ude, der hvor Solen hvilede paa
  Skystøtterne, den gik de forbi, ja den gik de totalt forbi, og nu drejede
  en vildfremmed Egn sig sælsomt for Ide som en Port ud til Verden.
  
  Jakob og Ide kom til Graabølle, hvor Jakob forgæves spurgte efter Mikkel
  Thøgersen. Han var i det hellige Land, hvis han ikke var død, oplyste
  Niels, og med den Besked drog de spillende videre.
  
  Jakob og Ide var i to Dage paa Moholm og forlystede Gaardens Folk med
  Musik. Herskabet fik de ikke at se. Lille Ide spillede paa Triangel til
  Jakobs Violin, hun saa Takten paa hans Hænder og spillede meget fint; høre
  kunde hun jo ikke. Men en Aften kom den graa Herremand ud med sit
  misundelige Ansigt og bad dem pakke sig, han vilde ikke høre deres Kvidder.
  Saa stoppede Jakob Violinen i Rævebælgen igen, og de gik Haand i Haand ud
  af Gaarden. Ides Triangel klingrede ved hendes Bælte, naar hun gik, som
  spæde Klokker.
  
  Og de drog nordud i Landet over Heden. Foraaret kom, men det lod sig nøde
  som en grædende Brud. Hver Morgen laa Jorden kold, og Solen kunde begynde
  forfra igen. Dagen bragte det til at smile, men kun for atter at hylle sig
  i Graahed. Skyerne rejste for de vaade Vinde. Det var Regn til Morgen, og
  om Aftenen var det Væde. Det var den evige trætte Vægelsindethed, der dog
  hele Tiden haaber.
  
  Regnen vaskede Ides Haar ned over hendes Ansigt, det blege Haar, og Solen
  tørrede det igen, saa at hun fik et skinnende Pur om Hovedet. Regnen varede
  længst, Ide gik paa Vejene og saa frem for sig med sine hvidlige Øjne under
  det klamme Haar, der var blegt som Linned.
  
  Ide med Regnhaaret! sagde Jakob for sig selv og saa opmuntrende til hende.
  
  Alle Danmarks Fugle kom hjem nu. Stæren fløjtede lidenskabeligt hver
  Morgenstund, naar Solen randt funklende op og slettede Rimen af Agrene.
  Lærkerne hang trilrende paa Vingen taarnhøjt oppe over de golde Marker.
  Vinden løb i det visne Græs paa Bakkehældene og krusede det blaa iskolde
  Vand i Pløjemarkerne. De første gule Blomster stirrede ud af Jorden,
  Svalerne red tavse paa Østenstormen. Og saa blev det endelig stille. Varme
  Nætter. Det groede. Tudserne begyndte at gø saa inderligt dulgt og trøstigt
  i Sigene. Jorden blev grøn, og Frøerne sang deres uendelige Aftensang om
  Grøde og Frugtbarhed paa Jorden.
  
  Der blev grønt i Landevejsgrøfterne, hvor Ide gærne gik, fordi der var saa
  meget at se. Hun plukkede hvide Musser af Dværgpilen og førte dem op til
  sin Mund, strøg sig paa Kinden med dem, hun flettede sig Baand af Sivene,
  som det var saa lifligt at rykke op med Rod. Ide saa de nyfødte Lam paa
  Marken, der ikke kunde rejse sig endnu men laa ved Faarets ludende Hoved.
  
  Det blev varme Dage med blændende Solskin. Den første Maj spillede Jakob og
  Ide til Dans i Aalborg og tjente store Penge. Der købte Jakob nye Træsko
  til dem begge to, og de rejste saa videre i allerbedste Velgaaende. Folk
  hørte gærne Musik, de to savnede aldrig Mad eller Husly. Saaledes kom de
  til Skagen, hvor Ide saa det store Hav. Sandet var det hvideste og fineste
  her, hun nogetsteds var truffet paa. Og da de var naaet yderst ud paa
  Grenen, sang Jakob den Vise, han havde lagt om sig selv og Ide. De havde
  ikke andre Tilhørere end Maagerne, som fløj nær til dem.
  
  Jakob lo og slog ud med Haanden imod dem, mens han sang. Ide saa de hvide
  Fugle aabne Næbbet, men hun hørte ikke noget, hørte heller ikke Havet ligge
  og spinde og knurre i det gode Vejr. Visen, som Jakob sang, lød saaledes:
  
     Gi Husly til to Persowner,
     Der haar saa grusselig traant,
     Vi kommer fræ »Mannemilherfræ«
     Og er paa Vejen til »Laant«.
     Gi Husly!
  
  
     Gæssen' di goer i djæ baa Bien,
     Der hu vi to er føj,
     Og Husen' stoer ud' om Nætten
     I den sam' sturige Bøj.
     Gi Husly!
  
  
     Vor Gaard i »Mannemilherfræ«
     Den kan I tro den er pæn,
     Væggen' er gjow o jenne Vind,
     Og Stowen er tækket mæ Ræn.
     Gi Husly!
  
  
     Og tror I et, de' er Sandhied,
     Saa ka I min Dætter spør,
     Som aaller haar hat no Foreller
     Og hverken ka snak' eller hør.
     Gi Husly!
  
  
  Da Jakob og Ide nu havde været saa langt nordpaa, som de kunde komme i
  Danmark, gjorde de sig gode Venner med en Skipper og sejlede med ham i de
  to lyse Maaneder. De kom baade til Læsø og Anholt, de fik de grønne Bakker
  i Randersfjord at se, de laa inde i Limfjorden, hvor Bønderne gik i
  Stranden og glibede og ofte lettedes højt op i Vejret af Solspejlingen. Det
  var lange Dage.
  
  Men da Sommeren hældede, og alle Agre inde paa Landet blev gule, tog Jakob
  og Ide paa en lang Rejse med Skipperen til Sjælland. De gik i Land i
  Helsingør, og her spillede de i mange Dage med godt Udbytte. Jakob drak sig
  tit fuld og sang og turede. Medens han sov Rusen ud, skjulte Ide sig i
  Rugmarkerne ved Byen. Hun flettede modne Straa i sit Haar og badede
  Hænderne i det hede Støv.
  
  En Dag blev der en ualmindelig Uro i Byen. Alle Mennesker skyndte sig ned
  til Havnen og skyggede med Haanden over Øjnene, de talte ivrigt og grebet
  sammen og pegede sønderpaa ned i Sundet. Dér kom tre store mørke Skibe i
  den friske Kuling, og det midterste af dem førte det røde Flag fra
  Mastetoppen. Snart var alle, der kunde krybe og gaa i Helsingør forsamlet
  nede ved Stranden, og der bredte sig en Stemning af dyb Beklagelse mellem
  dem alle, skønt kun de færreste vidste hvorfor. De tre Orlogsskibe kom
  skridende saa dumpt i det flade Sund og i Augustdagens sparsomme Solskin.
  Det varede to Timer inden de naaede Helsingør.
  
  Jakob spurgte en Mand, hvem det var der kom sejlende, og fik at vide, at
  det var Kong Christiern selv. Nogle kunde fortælle, at han kom fra
  København, hvor han havde underhandlet med Rigsraadet efter sin mangeaarige
  Landflygtighed i Holland og Norge, men ingen vidste rigtig, hvor han nu
  agtede sig hen. Kun saa meget anede de allesammen, at nu skulde de miste
  ham.
  
  Da de tre tunge Karaveler var lige udfor og passerede med højtbugnende
  Sejl, begyndte en og anden i Flokken paa Stranden at raabe ud imod dem.
  Skibene ligesom dukkede sig og slog Søerne ud fra de stumpe Bove. Ingen
  rørte Hattene derude, der lød ikke et Skud og ikke et Signal.
  
  Men alle Borgerne i Helsingør fulgte et Stykke med langs Stranden. Og der
  var kommen endnu flere Folk til, Bønder inde fra Landet og langs Kysten,
  som havde faaet Øje paa Skibene; der var mange hundrede Mennesker, gamle og
  unge, og de løb vinkende og kaldende langs Strandbredden, til de kom til
  den yderste Pynt. Her blev de staaende, her trængte de sig sammen i en lang
  tæt Stimmel saa nær ud til Vandet, som de kunde komme.
  
  Farvel, Kong Christiern! raabte en gammel Mand. De der stod ved Siden af og
  hørte den skrøbelige Røst, brast i Graad og gentog Raabet.
  
  Farvel! lød det enigt som et svingende Stormsus fra dem alle paa en Gang.
  De tav lidt for ængsteligt at følge Skibene med Øjnene. Der lød Klager og
  Suk. De rakte sig over hverandre og viftede og viftede ud mod Skibene. Saa
  rejste de sorgfulde Raab sig igen, men nu var Skibene allerede langt ude,
  og det lød svagere og mere forknyt:
  
  Farvel, Kong Christiern!
  
  Allersidst i Flokken stod en gammel Kone, hun havde haft saa svært ved at
  vinde med. Nu stod hun og støttede sig nikkende af Træthed til Stokken
  foran sig. Det brungule Mumieansigt indfattedes af Hovedlinet, hun græd,
  hun kvækkede højt, da Raabet stormede:
  
  Farvel, Kong Christiern!
  
  Hun stod med den svage Ryg ganske sammenbøjet af Alder, hun var ikke stort
  mere end en Alen høj, hun rystede og vimrede over denne fælles Smærte, hun
  selv som gammelt Menneske næppe fattede. Denne Morlille var Mendel Speyers
  Datter Susanna.
  
  En sidste Gang lød det klagende:
  
  Farvel, Kong Christiern.
  
  Jakob Spillemand rev Violinen ud af Bælgen og gned en falsk Melodi, mens
  Taarerne løb ham ned i de fortvivlet leende Mundkroge. Lille Ide stod ved
  Siden af og legede paa Trianglen og saa alle Folk aabne Munden og fare
  sammen, som gik der med Smærte noget ud af dem; hun bladede med Tungen i
  Munden for ligesom at begribe det.
  
  
  
  
  Hjemløs
  
  
  Jakob Spillemand havde faaet opspurgt, at Axel, Ides døde Fader, var født i
  Helsingør; han var uægte Søn af den jødiske Kone, der hed Susanna
  Nathansohn, Jakob og Ide kom ogsaa til Samtale med hende, hun boede i et
  stort fornemt Hus midt i Byen. Susanna talte om sin Mand og sine voksne
  Børn, men hun viste sig villig til at indrømme Fejltrinet, som hun havde
  begaaet for fyrretyve Aar siden, og erkendte, at hun havde faaet Axel. Han
  var imidlertid blevet sat ud hos fremmede, straks da han kom til Verden, og
  siden havde hun ikke hørt noget til ham. At Ide var en Datter af ham, kunde
  jo godt være muligt. Den gamle Kone saa paa Ide, men hun kendte ikke
  Trækkene. Ide lignede sin Bedstefader paa mødrene Side, Mikkel Thøgersen.
  Da Jakob og Ide nu stod der raadvilde, blev det til, at den gamle Kone gav
  dem lidt Penge og noget at spise. Hun havde ogsaa saa daarlig Tid netop den
  Dag, da det var en Lørdag.
  
  Jakob og Ide rejste fra Helsingør og gik hele Sjælland igennem. Det var de
  to Aar om. Da Krigen brød ud, og der blev usikkert paa Landevejene, sejlede
  Jakob med Ide over til Samsø, og her flakkede de om i over et Aar. Ide
  voksede til. Beboerne paa Øen blev godt kendt med de to, og der gik siden
  mange Fortællinger om den fattige Spillemand, der ikke regnede nogenting.
  Efter at Krigen var endt, begav Jakob og Ide sig igen paa Vandring ind i
  Jylland. De var kommen til at længes efter Hjemegnen. Inden de naaede hjem,
  spurgte de imidlertid, at alle kendte Folk var bleven slaaet ihjel i
  Krigen, de blev derfor slet ikke i Kvorne men vandrede lige igennem uden at
  træffe nogen, der standsede dem. De havde ikke hjemme i Kvorne mere, det
  var endda som om de aldrig havde haft hjemme der.
  
  Et Aar efter naaede Jakob og Ide igen til Skagen. De vendte om og Stod med
  Ryggen til de to Have, der tørner sammen udenfor Grenen. De saa ned i
  Landet, som bredte sig svimlende dybt ned i Sønder. Jakob lo og tog sin
  stumme Kammerat ved Haanden, og de gik ned langs den nordre Strand.
  
  Høststormen snurrede dem rundt. Tit maatte de skynde sig op mod Klitten,
  naar en stærk Sø væltede ind over hele den lave Forstrand, hvor de gik. Det
  var svalt og aabent Vejr. Maagerne skruede sig tavse op i Modvinden. Den
  bitre Fraade fløj fra Søerne og højt op paa Land, hvor den satte sig paa
  Sandet og dirrede i Vinden som frysende Fugle. Himlen var lav og laa hele
  Tiden paa Rejse fra Nordvest.
  
  Ved Aftenstid kom Jakob og Ide til et Fiskerhus, det eneste der var at se
  paa den øde Strand. Jakob stillede sig udenfor Døren og for kraftigt med
  Buen over Strængene fra Bas til Kvint. Døren gik øjeblikkelig op, og der
  viste sig et bevæget Ansigt, en gammel Mands Ansigt. Tre--fire smaa Børn
  tumlede ud, den ene ovenpaa den anden.
  
  Hvad var det ikke for en Klang! Jakob spillede, og det lød som Guld og
  Diamant og brogede Stoffer. Violinen var som en stor Stjærne, hvorfra der
  straalede rød og blaa og gul og hvid Ild. Den fremtryllede Synet af
  Blomster. Der var et vildt Hjærte i den.
  
  Kom indentil! bad den gamle Fisker rent højtidelig, da Jakob havde
  afspillet. De blev bænket derinde og beværtet, der var ingen Ende paa
  Folkenes Glæde over at have faaet Musik til Huse. Og da Jakob havde spillet
  nogle Toner mere, slog den gamle Aftægtsmand pludselig i Bordet.
  
  Min Søn er paa æ Hav, udbrød han med lange Øjne. I Dag vil jeg raade.
  Sørine!
  
  Men Sønnekonen var saa blid. Den gamle lod sin Vrede fare. Han rejste sig
  kry for Bordenden. Der stod han i hvidt Vadmel og Toplue, med halmgult Haar
  og Skæg, og nu var han Manden fra de henfarne Dage:
  
  Sørine, kom med Flasken!
  
  Hu-i! Jakob løb i Galop paa Fjolen. Men han gik om i en sagte, kyssende
  Melodi, idet Flasken bares paa Bordet.
  
  Det var de klare Draaber. Og den Aften laa Hytten ikke der midt i
  Sandflugten som det usle Ly for Høststorm og Mørke. Klynelyset brændte som
  en Sol, der hang sydlandsk Varme under Taget. Hele Stuen løftede sig snart
  som et flammende Køretøj, hvor Jakob sad Kusk med sin dumdristige Mine og
  sit piskende Violinspil, medens den gamle Fisker svingede i Agestolen,
  forklaret af ny Ungdom, og Ides og Børnenes Engleansigter svævede over den
  skybaarne Konkylie. Havet kogte ude i Stranden, og Stormen jog Flyvesand
  mod Blæreruden, men det var Stjærnerne, der støvede imod dem, mens de kørte
  i Stads gennem alle syv brusende Himle.
  
  Næste Morgen tidlig vaagnede Jakob, usalig til Mode, han vækkede lille Ide,
  og de gik sagte deres Vej fra Familjen, som laa og sov med tomme Ansigter.
  De gik videre ned langs Kysten.
  
  Efteraaret overtog dem, de gik ind i de korte, modløse Dage, da det mærkes,
  at alle Trækfugle har forladt Landet, og Kulden kommer i Luften.
  
  Og en Dag, som de var vandrende fra Kysten ind mod Landet og hele Tiden
  kunde se Vestervig Kirke, faldt Aarets første Sne.
  
  
  
  
  Paa Sønderborg
  
  
  Men det blev Foraar og Sommer igen.
  
  Jakob og Ide rejste saa saare. Det var som om hvert Sted i Landet længtes
  efter dem, de fik mere og mere travlt, skønt de vist næsten havde glemt
  deres Ærinde. De vandrede om i Landet i syv Aar. Alle Folk kendte dem og
  tog vel imod dem, naar de kom. Men de var særlig godt kendt i
  Limfjordsegnen, hvor de trak om en stor Del af Aaret. Der gik siden mange
  Fortællinger om Jakob Spillemand, som Folk kunde blive ved at huske; hans
  Viser blev ogsaa trofast sunget i mange Aaringer. Han var en grusselig en,
  Jakob, synge og spille kunde han; der var Kunster i ham, naar han blev
  svirende, og det blev han ikke saa helt sjældent. De fortalte om ham, at
  han havde spillet til Dans en Nat i Lunden ved Bjørnsholm og smagt paa
  Drammerne, og da han blev funden om Morgenen, var Buen bleven henne for
  ham; men han var ikke derfor sat fast, han tog sin Kæp og harpiksede den og
  spillede med den, saa en maatte undre sig. Han var en Torn!
  
  Men saa et Aar kom Jakob Spillemand og Ide ikke til Limfjorden. De blev
  savnet ogsaa alle andre Steder i Landet, og de indfandt sig aldrig siden.
  
  Jakob var nemlig tilsidst kommen efter, hvor Mikkel Thøgersen, Ides
  Bedstefader, opholdt sig, og de begav sig sporenstrengs paa Vej til Als.
  Ide var nitten Aar nu, saa det var paa Tide at faa hende anbragt hos rette
  vedkommende.
  
  Det var en Dag først i Oktober Maaned at de sejlede over Alssund. Skovene
  hvælvede sig med falmede Kanter derovre, det røde Slot laa saa bart ud til
  Stranden. Da de næsten var ovre, fløj en stor Flok snehvide Duer op fra
  Taarnet og kastede sig ud over Sundet, snart synlige og snart usynlige mod
  den blegblaa Himmel, Jakob saa efter dem og nikkede til Ide, det var et
  Møde, der varslede godt. De sad trøstig i Baaden og omfavnede deres Bylter,
  Jakob saa til sine Træsko, hvor den ene Gjord var sprungen, jo det var paa
  Tide.
  
  Men de havde ikke straks Held med sig, det blev dem forment at komme ind
  paa Slottet den første Dag, saa at de maatte søge Herberge i Byen. Næste
  Dag naaede Jakob saa vidt, at han fik Slotshøvedsmanden, Bertram Ahlefeld,
  i Tale, og han lovede, han skulde tænke over det. Der er mange Lag at komme
  igennem, naar man skal ind til Kongen. Endelig den tredie Dag slap de over
  Vindebroen og fik Lov til at spille for Slottets Folk i den ydre Gaard. Men
  da de endelig ved Middagstid fik Foretræde hos Slotshøvedsmanden igen, var
  der kommen det i Vejen, at Mikkel Thøgersen, som de havde Ærinde til, netop
  laa for at skulle paa Rejse.
  
  De fik ham lige at se. Høvedsmanden tillod dem at gaa ind i Slotsgaarden,
  og just som de kom, var Mikkel ved at stige til Hest. Den gamle Mand holdt
  nedenfor Trappen, og to Trin oppe stod Kongen og snakkede til ham. Jakob og
  Ide blev staaende under Porthvælvingen og vilde ikke gaa frem, saalænge
  Kongen var der.
  
  Det tog Tid med at faa Mikkel afsted, der var mange Forberedelser. Hesten
  sparkede og skrabede i Stenbroen, Kongens Stemme gjenlød i den høje Gaard,
  og det blev ikke til mere. Mikkel Thøgersen var i nye fine Klæder, grønne
  Hoser og brun Vams, han gik rundt omkring Hesten den ene Gang efter den
  anden og stak Fingeren ind ved Buggjorden og følte til Hovedlaget; det var
  en ung, urolig Hest, og Mikkel, der var brudt i Knæene, lod ikke til at
  være modig ved det.
  
  Nu er du vist færdig, Mikkel, raabte Kongen og lo misfornøjet, se nu at
  komme op!
  
  Mikkel slog høfligt med Hovedet og sluttede Undersøgelserne. Saa skulde han
  til det. Svenden, der stod ved Bidslet og holdt Hesten, rakte sig saa langt
  han kunde for at give en Haandsrækning, han skelede op til et aabent Vindue
  i Stegerset, gjorde Svenden, hvor et Par forleede Pigeansigter tittede
  frem. Mikkel fik Foden i Stigbøjlen og hævede sig langsomt og fattet op.
  
  Fald nu ikke ned paa den anden Side! raabte Kongen med et ængsteligt Grin.
  Nej, Mikkel landede lykkeligt i Saddelen. Og da han sad der, skubbede han
  Hatten tilrette og vendte med fornærmet Honnør sit hvidskæggede Ansigt op
  mod Kongen.
  
  Saa Farvel, Mikkel, sagde Kongen lidt rørt. Lad os nu se, du kommer godt
  hjem igen.
  
  Jo, Deres Majestæt, svarede Mikkel. Han samlede pustende Tømmerne og skød
  sine hvide Knebelsbarter standhaftig op under Næsen. Saa slap Svenden, og
  Hesten satte i Trav. Mikkel svajede kraftesløs i Saddelen.
  
  Nej det gaar aldrig godt, raabte Kongen og slog i Gelænderet, nej, nej,
  nej! Men det gik. Mikkel stindede sig og gjorde sig gældende. Vagten holdt
  Porten aaben for ham, og han red ganske strunk igennem, forbi Jakob og Ide.
  Porten lukkede sig straks efter ham igen, og de hørte ham ride over den
  ydre Gaard og dundre ud paa Vindebroen.
  
  Da der var bleven stille i Gaarden, vendte Kongen sig paa Trappen for at
  gaa ind. Han stod og sagde noget til sig selv. Da fik han Øje paa Jakob og
  Ide.
  
  Hvad er I for to? spurgte han og gik ned fra Trappen med Blikket rettet
  gennemtrængende paa dem. Han stillede sig foran dem og saa fra den ene til
  den anden, i højeste Grad interesseret.
  
  Jakob svarede ikke, for han gik fra Snøvsen. Ide stod med sit øde, fine
  Ansigt og saa lige paa Kongen. Han snusede energisk ud af Næsen og saa
  undersøgende paa dem.
  
  Hvad er I for Folk?
  
  Vi rejser paa Professionen, stammede Jakob. Han hentede Vejret og fik Mod
  igen. Vi er af det Slav, der kommer meget omkring -- den her lille Pige er
  ellers Datterdatter til ham, der red ud af Porten lige nu. Hm, naa. En
  Slægtning af Mikkel. I er kanske kommen for at besøge ham. Saa var det
  slemt, han just skulde rejse i det samme. Hvorfor snakkede I ikke til ham?
  
  Søde Gud nej. Jakob smilede uhyre høvisk og saa ned for sig og gjorde et
  rundt Spor i Sandet med Kæppen.
  
  Jaja, sagde Kongen trøstende. De tav, og han saa paa dem.
  
  Jaja, udbrød han igen stærkere. Der er ingen Ulykke sket endnu. Mikkel
  kommer igen. I kan . . . I kan blive her saalænge, vi skal snakke med
  Bertram. Kom I kun denne Vej. Naa saa I spiller?
  
  Jo! Jakob slog glad og undselig paa Violinbælgen, mens de satte sig i Gang.
  Den gamle Konge gik foran og rømmede sig i ypperligt Lune. Ho! Det skulde
  nok ordne sig altsammen. Ho, ho!
  
  Og de var henne og forhandle med Høvedsmanden. Jakob og Ide stod sømmeligt
  i Afstand, mens Kongen talte deres Sag. Bertram Ahlefeld lyttede
  forbindtlig og med største Ro. Han var meget højere end Kongen, men han
  bøjede sig ikke, Kongen saa op paa ham og talte ivrigt og gik over paa den
  anden Side af ham; han fik sin Vilje og takkede varmt, men Bertram Ahlefeld
  bevarede sin underdanige Kulde.
  
  Kongen gik selv i sine udtraadte Sko over i den ydre Gaard og sørgede for,
  at Jakob og Ide blev indkvarteret i en af Bygningerne der. Om Aftenen
  maatte de spille for Kongen inde i Taarnstuen, hvor han for det meste
  opholdt sig. De blev beværtet med Vin, og Jakob spillede sine Hopsaer med
  al den Kunst, han raadede over. Det lød saa sært her under Murene. Kongen
  var tilfreds, han blev vemodig og sad med Haand under Kind. Vokslysene
  brændte paa Bordet, hvor Spændebogen laa opslaaet.
  
  Vinen begyndte at sætte Sving i Jakob, der for et sygeligt Træk over hans
  Ansigt, og han gav en ellevild Springdans tilbedste. Ide stod spinkel og
  pæn ved Siden af Stolen med Trianglen.
  
  I en Pavse spurgte Jakob, hvornaar Mikkel kom hjem igen -- saadan hen i
  Vejret, for at Kongen skulde overhøre det, hvis det var upasende spurgt.
  Men Kongen svarede ligefremt, at det varede ti--tolv Dage.
  
  Kongen tav herefter, og Jakob mente ikke at burde sige noget. Han spillede,
  hvad han kunde huske. En Gang da han sad med Fjolen under Hagen og tænkte
  sig om efter en ny Tone, stjal han sig til at se paa Kongens slappe,
  ærværdige Træk. Kongen saa op i det samme og bemærkede, at Jakob var en
  hærget og sammenfalden Mand.
  
  Skal vi ikke have mere? spurgte Kongen hjærteligt, i sine egne Tanker.
  
  Jakob spillede igen og traadte Takt med Hælen! Tju! Det var Træskovalsen.
  
  Kongen beholdt dem hos sig hele Aftenen, han følte sig saa alene, det var
  første Gang i ni Aar, at Mikkel havde været borte fra Slottet. Kuren blæste
  Midnat fra Taarnet, inden Jakob og Ide kom fra Audiensen, og da var baade
  Kongen og Jakob stærkt blissede. Kongen lagde sin Haand paa Ides Skulder,
  før hun gik, og maalte hendes Skikkelse med en gammel Kenders dristige og
  forsagende Artighed.
  
  Jakob og Ide blev laaset ud gennem alle Dørene af Slotsforvareren, som var
  dygtig mut. Vagten nede i Porten havde bedre Humør, han lyste med Lygten
  paa Ide og saa, hvor hun var fin og hvid. Da hævede han lumskelig Lygten i
  Vejret, saa at de stod i Mørke, og tog Ide om Hoften med sin store Næve.
  Hun kastede sig til Side, og der kom et Brøl fra hende, fra Struben, dybt
  og raat som fra et ukendt Dyr, det gjaldede under Porthvælvingen og hørtes
  over hele Slottet.
  
  Herre Jesus! Soldaten sank i Knæ og veg baglængs tilbage ind i Porten. Der
  blev aabnet Lemme og Ruder overalt oppe og nede i det store Slot, og
  forfærdede Stemmer spurgte søvndrukkent ud, om hvad der var sket. Uroen
  lagde sig først længe efter, at Jakob og Ide var i Behold i deres Kamre.
  
  Ogsaa Kongen hørte Brølet, han stod ved Vinduet og saa efter Vejret, og han
  _sprang_ dybt ind i Taarnværelset, Haarene rejste sig paa hans Hoved. Han
  sneg sig til Døren og strakte en Haand ud og prøvede, om den var lukket, jo
  den var jo forsvarligt laaset og riglet til. Aa, han trak Vejret dybt, gik
  skælvende til en Stol og sank om dødelig mat. Saa slog han Bibelen op og
  satte sig til at læse med Lysene tæt foran sig. En Gang imellem rejste han
  lydløst Hovedet fra Bogen og stirrede forbi de sydende Lysflammer med stive
  skræmte Øjne.
  
  Lidt efter lidt blev han rolig, han vovede sig ud fra Bordet, tændte flere
  Lys og hengav sig taknemlig til Læsningen af Ruths Bog, sad nidkær med sit
  store hvide Hoved mellem Lysene og læste den ud. Og da han var færdig,
  meldte den Tanke sig, der altid anfægtede ham, naar han havde været
  fordybet i Skriften og atter mindedes det timelige: at hans Venner var døde
  og borte, at de var faldne ham fra allesammen, og at det var længe siden.
  
  Han sad lidt og gravede sig med Haanden i Haaret. Saa slukkede han alle
  Lysene paa nær tre. Han lagde sig omstændeligt paa Knæ midt i Taarnstuen og
  bad sit Fadervor, hviskede halvhøjt og længe, til Regnskabet var gjort op.
  Han gik derpaa i sin Seng, lod Lysene brænde og laa med Hænderne foldet
  foran sig paa Felden og med rolige, vaagne Øjne.
  
  I denne Stue havde han nu boet i elleve Aar. Her var det, han gik som et
  Rovdyr fra Mur til Mur de første Maaneder, da Indespærringen slog ham med
  Feber. Her svedte han, her spiste og drak han som en rasende og faldt fuld
  og gal i Søvn om Aftenen for at vaagne under hvislende Eder om Morgenen.
  Her gik han sparkende op og ned mellem de dinglende Stole, her sendte han
  Tinkrusene fra sig, saa de faldt flade ned fra Væggen. Her havde han gaaet
  og hørt Aandepustet fra sine egne haarede Næsebor.
  
  Kongens Ansigt skiftede Udtryk hele Tiden, mens han laa der i Alkoven og
  saa frem mod Lysene uden at kunne blive søvnig. Der for Skygger over hans
  Bryn. Saa laa han igen sagtmodig.
  
  Pludselig lo han, og det var den dybe naadige Latter fra gamle Dage, han
  var kommen til at tænke paa den unge Kvinde, som Ditlev Brokdorp listede
  ind til ham her for elleve Aar siden, da han havde lagt sig til Sengs og
  ikke vilde staa op. Han havde unægtelig været lykkelig ved Pigen, som ogsaa
  var virkelig køn. Men det var syndigt, det var en grov Overtrædelse. Gud
  beskytte hende, hvor hun saa var!
  
  Kongen sukkede dybt og saa med et fugtigt Blik ind i Lysene. Om lidt
  haabede han at falde i Søvn, takket være Vorherre, der frier os lempeligt
  af Vaade og vender vor Utaalmodighed til Visnen.
  
  
  
  
  Carolus
  
  
  Mikkel Thøgersen red over Vindebroen. Men da han kom ud i den frie Luft,
  svimlede han og var nær dinglet af Hesten; Udsigten til alle Sider
  fortumlede ham, det var som skulde han skilles ad. Han red det korte Stykke
  Vej ned til Færgestedet, prajede Baaden og blev sat over. Men saa kom han
  heller ikke længere den Dag, han maatte syg og halvt forstyrret tage ind
  paa Færgekroen, hvor han straks gik i Seng. Næste Morgen var han ved godt
  Mod igen, han slog nogle af sine Penge i Stykker paa Kroen og begyndte at
  se lysere paa hele denne Rejse, som han havde været bange for, lige fra den
  blev bestemt. Han og Værten pæglede lidt sammen paa Formiddagen. Men saa
  fik Mikkel pludselig travlt og beordrede Hesten frem.
  
  Jeg skal til Lybæk, erklærede han betydningsfuldt. Jeg har langt at ride.
  Det er i Kongens Ærinde.
  
  Mere vilde han ikke sige, han omgav sig med en Statsmands skæbnesvangre
  Hemmelighedsfuldhed:
  
  Lad min Ganger føre frem!
  
  Værten fik ikke mere at vide, og han var vist ogsaa saa temmelig ligeglad.
  Mikkel var en Smule kæfret, han besteg Hesten med rullende Øjne og svang en
  stor Mønt i Støvet til Staldkarlen. Saa red han, og Skam slaa, den gamle
  Negl viste sig til sin Fordel i en Galop, han red som Edder og Forgift ud
  ad Landevejen.
  
  Mikkel rejste for Alvor, han var inde i hver eneste Kro paa Vejen. Hvert
  Sted lod han sig forlyde med det vigtige og paatrængende Ærinde, han var i
  for Kongen. Folk undrede sig over den affældige gamle Mand og spekulerede
  paa, om det mon var en forrykt, bansat Kardinal eller en hjempermitteret
  Oberst eller en alderdomssvag Markedsgøgler. Han saa ud som en højbaaren
  Mand med sin side Skaldepande, men han tog sin Snaps som en Geworben. Der
  stod Respekt af ham, og dog gik man bag om ham og lo. Hvad mon det var for
  et Ærinde, han talte om? Det maatte haste svært og kræve stor Erfaring,
  siden de sendte en Mand ud at ride i Galop, der knap kunde hænge sammen.
  Man maatte dog lade ham, at han kunde tie med det, der var ingen der fik
  ringeste Besked.
  
  Da Mikkel havde rejst et Par Dage, slog det ind med Regn og Storm, Bladene
  suste i de gule Skove, han kunde ikke taale Vejret og lagde sig syg ind paa
  en Kro. Her troede de, han skulde være himlet, men nej, han var paa Benene
  allerede næste Morgen og vaklede i Saddelen, han ilede gennem
  Sønderjylland, som skrevet staar, og ankom endelig mere død end levende til
  Lybæk.
  
  Mikkel tog ind paa »den gyldne Støvle«. Dagen ud hvilede han og gjorde sig
  tilgode, og han sov til næste Dags Middag, hvorpaa han vandrede i
  Raadhuskælderen. Men saa skulde han ogsaa være færdig med sin private
  Fornøjelse af Rejsen, nu gjaldt det at faa Ærindet udrettet. Han spurgte
  sin Vært efter Veilchenstrasse.
  
  Veilchenstrasse! Værten saa paa ham med rundbuede Øjenbryn. Hm! Naa ja, den
  kunde han jo godt vise ham. Den laa der og der. Og Mikkel begav sig afsted.
  Da var det langt hen paa Eftermiddagen. Han havde nær aldrig fundet den,
  det viste sig at være en snæver Gyde, som allerede laa næsten i Mørke. Oppe
  i Vinduerne sad velnærede unge Kvinder, og mere end en af dem kaldte
  henrykt paa Mikkel, som gensaa hun en længe savnet, kær Ven. Mikkel tog dog
  ingen af dem alvorlig. Omsider fandt han det Hus, han søgte. Det var kun et
  Fag bredt, og der var ingen Vinduer i det, kun et Par Lemme højt oppe. Over
  Dørkarmen hang et irret Messingbækken. Døren var laaset, Mikkel tog
  Hammeren og lod den falde.
  
  Der gik flere Minutter. Men Mikkel var taalmodig. Endelig hørte han Skridt
  udenfor, og en Nøgle blev stukken i Døren. I det samme mindedes Mikkel sært
  nok en Gang for mange mange Aar siden, da han havde hvisket ind ad
  Nøglehullet i St. Nicolaj Kirke i København. Døren gik op paa Klem, og
  Mikkel saa et Ansigt med store sorte Briller.
  
  Er det Mester Zacharias? spurgte Mikkel.
  
  Ja, min Herre, hviskede det blødt.
  
  De tav begge lidt. Saa begyndte Mikkel med svag Stemme at klare for sig.
  Men Zacharias havde næppe hørt Kongen nævne, før han med solemne Fagter
  aabnede Døren helt.
  
  Kom ind, kom ind, raabte han kvækkende. Ah saa! Min kære Ven!
  
  Mikkel traadte over Tærskelen, og Zacharias laasede Døren igen. De stod i
  Mørke. Zacharias slog Ild og tændte en Spaan og førte an hen til Stigen.
  
  Følg efter mig. Der er lysere ovenpaa.
  
  De kom op i en stor Stue, som fik Lys fra et Vindue ud til Gaarden. Men der
  var meget skummelt derinde. Mikkel saa et Krokodilskelet og nogle
  Fuglehamme hænge under Loftet, paa Gulvet flød Bøger og gamle Klæder. Der
  stod en Globus paa Bordet mellem en Mængde støvede Papirer. Rundt paa
  Væghylderne skimtedes Flasker i alle Størrelser. Der var en grim doven
  Medicinlugt i Stuen, som af Rust eller af Svamp.
  
  Nej se! raabte Zacharias fremdeles overrasket og hjærtelig. Kom dog til
  Sæde! Naa saa Kong Christiern sender Bud til mig ringe Lærde! -- Dog det er
  ikke min kirurgiske Kunst, Kongen har Brug for!
  
  Nej, bekræftede Mikkel slaaet.
  
  Zacharias satte sit gule Kranium i en vuggende Bevægelse fremefter og
  tilbage. Og han begyndte at knurre.
  
  Vi bliver gamle, _Mikkel Thøgersen_, sagde han saa overrumplende, han sad
  med fremstrakt Hals og et fast Blik.
  
  Mikkel for sammen og saa op. Han maabede:
  
  Hvorledes, kender . . .?
  
  Zacharias satte igen sit Hoved i en vuggende Bevægelse og nød Triumfen.
  Joh! sagde han. Joh! Men dermed skulde Spøgen være forbi, han gjorde sig
  alvorlig. Naa!
  
  De tav i nogle Minutter. Mikkel saa med virrende Hoved ned i Gulvet. Denne
  Mand maatte man holde sig gode Venner med. Han lagde Hovedet lidt skævt og
  saa trohjærtig paa Zacharias.
  
  Gammel -- Aa! De ser endda ikke ud til at være saa gammel. Jeg er over de
  halvfjers. Saa gammel er De ikke.
  
  Da for Zacharias ud paa Gulvet og opslog en voldsom, kaglende Latter, gik
  rundt med lange Skridt. Pludselig lo han endnu skrækkeligere og slog Knips
  foran Mikkels Ansigt:
  
  Jeg er vel endogsaa ung!
  
  Og idet han tog endda længere Skridt, citerede han for Mikkel, hylende af
  Lystighed:
  
     Mugit et in teneris . . .
  
  
  Han hujede af Grin:
  
     Formosus . . .
  
  
  Han storkede skogrende rundt:
  
     Obambulat herbis.
  
  
  Det varede længe inden Zacharias blev færdig med at more sig over denne
  blodige Strime af Ovid.
  
  Mikkel sad forlegen og vaskede sine gamle Hænder i Uskyldighed. Han tænkte
  paa sit Ærinde, skottede til Globen paa Bordet.
  
  Zacharias opfangede gridsk hans Blik og indstillede sit Spektakel.
  
  Kongen ønsker Besked om himmelske Konstellationer? sagde han hurtigt.
  
  Ja, Mikkel indrømmede det med en Oldings Ydmyghed og Fatning. Denne Mand
  der vidste altsaa al Ting.
  
  Fortæl! raabte Zacharias.
  
  Og Mikkel gjorde saa i al Korthed Rede for sit Ærinde. Kongen og han var
  kommen paa Kant med hinanden om et astronomisk Spørgsmaal for et halvt Aars
  Tid siden. I Jerusalem havde Mikkel truffet en tysk Munk, der fortalte ham
  som sin Overbevisning, at Solen ikke gik rundt om Jorden, men at det var
  omvendt. Siden havde han ogsaa hørt det i Italien. Og en Dag, da han
  fortalte Kongen om sine Rejser, var han kommen til at nævne det. Kongen var
  straks bleven forfærdelig ophidset. Siden havde de næsten daglig været oppe
  at trættes om det. Mikkel havde nu en Gang indset Rimeligheden i det,
  Munken fortalte; han havde maattet give ham Ret, da de red paa Kameler
  gennem Lilleasien og fulgte Stjærnernes Baner om Natten. Desuden var det en
  personlig Erfaring, han selv ad anden Vej havde gjort. Hans Liv havde
  virkelig lært ham det samme; han var begyndt med at tro, at hele
  Tilværelsen drejede sig om ham alene, og havde lidt efter lidt gjort den
  Iagttagelse, at det kun var tilsyneladende. Men Kongen vilde ikke taale, at
  han troede det, han var rasende.
  
  Mikkel tav og pustede lidt angrebet ved Tanken om Uretten, han i den
  Anledning havde lidt. Det var hændt mere end en Gang, at Kongen havde
  listet sig op om Natten og gennempryglet ham i Sengen i Mørket, naar han
  ikke havde kunnet klare sig i Disputationen om Dagen.
  
  Saa var de endelig bleven enige om at anke Sagen ind for Zacharias, om hvis
  store Lærdom der gik Ry.
  
  Zacharias kneb Øjnene sammen. Mikkels løjerligt udslukte Fortællemaade
  imponerede ham næsten. Et saa grufuldt Kætteri som at endevende Firmamentet
  vilde han selv have nydt anderledes. Han rejste sig og vimsede omkring i
  Stuen, satte Brillerne paa og bladede længe i forskellige Papirer. Saa kom
  han endelig hen til Mikkel igen, han havde anlagt en koldblodig og resolut
  Mine og udbrød paa Latin:
  
  Godt, saa sætter vi en Undersøgelse i Gang. Kom igen imorgen.
  
  Mikkel rejste sig med Besvær og takkede. Saa skulde han gaa. Men han blev
  staaende og lod et langt, søgende Blik glide rundt i Stuen paa alle de sære
  Flasker.
  
  Jeg skal følge Dem ud.
  
  Mikkel saa paa Flaskerne og rørte Munden. Det lod ikke til, at Zacharias
  kunde læse hans Tanker mere nu. Han sukkede og smaalo:
  
  Jeg er saa tørstig, Mester, det skulde ikke være muligt . . .?
  
  Zacharias beklagede meget, han havde ikke andet end Medikamenter i Huset.
  Han var saaret over Mikkels læge Smag og begyndte med klangløs Stemme at
  underholde ham om lærde Folks Nøjsomhed og Tarvelighed. Imidlertid fandt
  han alligevel en Stob og et Tinbæger frem og skænkede det halvfuldt. Mikkel
  smagte, det var en stærk spansk Vin, han drak med Begærlighed og var saa
  heldig at huske et Vers af Horats bagefter. Zacharias nikkede oprømt og tog
  sig en Slurk selv. Men da han havde faaet den i sig, slog han de smalle
  Gummer sammen:
  
  Gigigi!
  
  De tømte Kanden. Mikkel genfandt sin Ungdoms Latin og lod staa til uden om
  Konjunktiverne. Men Citaterne strømmede fra Zacharias. Han fortalte svinske
  Historier fra sine Studenterdage i Leipzig, han trængte ind paa Mikkel med
  smaa hundske Anekdoter, han skreg af Latter og blev snart fuldstændig vild.
  En Gang imellem pokulerede de med største klassiske Gravitet. Mikkel søgte
  at følge Zacharias og afgav Billedet paa en svirende Alumnus saa godt han
  kunde. Men han havde glemt meget og var bleven stiv i Ledemodene, Mikkel.
  Han sad der som et gammelt slidt Orgel med hullet Bælg, og naar Zacharias
  traadte ham, gav han maaske Lyd paa rette Sted, men han gav ligesaa ofte
  Vind. Mørket faldt paa. Fuglehammene begyndte at gro og vifte under Loftet.
  
  Zacharias blev fuld og desperat. Han stod op paa Stolen og udsang hele den
  skønne Metamorfose om Europe og Jupiter. Men pludselig saa Mikkel rystet op
  paa ham, med en gammel Mands hellige Enfoldighed, og han blev næsten ædru.
  Kunde han ogsaa følge ham her? Hvad var det nu, han slog Skidt paa?
  
  Ved du, hvem jeg er? hujede Zacharias.
  
  Nej, det vidste Mikkel ikke.
  
  Det var mig, der kørte Solen for nær. Jeg har været paa et varmt Sted. Kan
  du ikke se, jeg er afbrændt?
  
  Mikkel maatte sande det. Der var ikke et Haar paa Zacharias' rødgule Hoved
  eller paa hans Hænder, ikke en Gang paa Øjenlaagene var der Haar. Huden var
  skrumpen og poleret som lutter Ar.
  
  Det var i Magdeburg for tolv Aar siden, lo Zacharias pludselig dæmpet og
  med skurrende Røst, der kom jeg Ilden for nær. Men vi fik Befordringen
  vendt.
  
  Han lo som en Pisk. Tog sig saa sammen og tav alvorlig med brændende onde
  Øjne. Mikkel sad og var helt forvirret.
  
  Skal vi gaa op og se mit Orakel? spurgte Zacharias. Hvad? Du holder jo Tand
  for Tunge, min fine Mikkel. Kom!
  
  De ravede op ad Stigen og kom ind i et lille Kammer i øverste Stokværk. Der
  var mørkt, og Mikkel fik næsten ondt af Lugten derinde, det var en tung,
  sørgelig Lugt som af smaa Børn eller af syrnet Kød.
  
  Ja jeg ved selv ingen Besked om Stjærner og om Filosofi, raabte Zacharias
  støjende, jeg har al min Tid været Kirurg og har ikke beskæftiget mig med
  Forholdet mellem Organerne eller Sjælen. Men da jeg praktiserer som
  almindelig Vismand, har jeg sørget for et _alter ego_. Og der er ikke det
  metafysiske Spørgsmaal, som man ikke kan faa besvaret hos mig. Jeg skal
  præsentere to ærede Kolleger for hinanden.
  
  Dermed slog Zacharias Lemmen op. Dagslyset faldt ind, og Mikkel saa, at de
  var tre i Kamret. Henne ved Væggen paa en lav Bænk laa et Væsen og stirrede
  paa dem med syge, dybe Øjne. Men Hovedet var af en unaturlig Størrelse og
  Form, det syntes at være sunken fladt sammen paa Bænken. Det var hvidt som
  Talg og laa i store Valker.
  
  Ja se paa ham! raabte Zacharias. Han er tam. Det er min alvidende Makker.
  Han hedder Carolus. Men i Øjeblikket kan han ikke sige meget. Det tager
  sine to Timer at faa ham gjort varm, og der skal en Kradser af et Problem
  til. Rejs dig, Carolus, og hils paa os!
  
  Carolus hentede to spøgelsetynde Arme ud fra Felden, som han laa under,
  stemmede dem mod Bænken og rejste sig møjsommeligt op i siddende Stilling.
  Det var først som om det store, bløde Hoved ikke vilde følge med, men han
  fik det samlet fra Bænken. Og da han sad op, hang Hovedet ham som en Dejg
  ned over Øjnene og naaede Skuldrene.
  
  Han er meget slap i Dag, oplyste Zacharias, men han grublede ogsaa
  betydeligt igaar. Derfor er det, han skal ligge i Mørke. Læg dig kun ned
  igen, Carolus, og lad Hvile falde paa dig!
  
  Carolus lod sig langsomt synke bagover og ordnede sig med Hovedet paa
  Bænken, saa at han havde Øjnene fri. Det lille usigeligt gammelagtige
  Ansigt antog et forstenet Udtryk. Kun Munden, der sad opadvendt som paa en
  Flynder, gik i sære lidende Trækninger.
  
  Naar han ligger som nu, kan han bruges til lettere Ting, Regning,
  Hukommelsesarbejde -- giv ham et Tal at hæve i anden Grad.
  
  3719, sagde Mikkel.
  
  Carolus lukkede Øjnene og aabnede dem næsten straks igen.
  
  13830961, svarede han med en svag, belagt Stemme, der lød som Kvækket af en
  Padde.
  
  Det er godt. -- Ja vi kommer med en Opgave til dig, Carolus, du kan godt
  begynde paa den med det samme. Kongen af Danmark vil vide for bestemt, om
  Solen gaar rundt om Jorden, eller om det er Jorden, der o. s. v. Værsgod.
  
  Zacharias vendte sig stadig højrøstet konverserende mod Mikkel og henledte
  hans Opmærksomhed paa en meget stor Klokke af græsgrønt Glar, der stod inde
  i Kamrets Hjørne.
  
  Den er Carolus bleven dyrket op i. Aa, den kostede mig mange Penge, den
  Glasklokke! Det er nu ni Aar siden, jeg fik Carolus. Jeg købte ham af en
  omløbende Rakkerkvinde. Han var to Aar gammel den Gang, saa nu er han jo
  ikke saa ung. Jeg har haft Held med ham. For en sytten Aar siden begyndte
  jeg med et Barn i Magdeburg, det var i en mindre Klokke, men han døde af en
  Betændelse, da han kun var halvt saa udviklet som Carolus. Han var nu
  heller ikke af fineste Ekstraktion, han var Frugten af den radikale Elskov
  mellem en ganske menig Munk og saa en rigtignok fribaaren og højfornem
  Frue. Carolus derimod er en født Fyrste! Han har kongeligt Blod i sine
  Aarer, og det frisk fra Fad -- _ved du, hvem han er_!
  
  Zacharias var komplet ellevild, han stirrede paa Mikkel med Dødsforagt, han
  lettede det ene Ben og slap en Vind.
  
  Skal jeg fortælle dig, hvem Carolus er, kan du tie stille med det? Han er
  Søn af Kongen af Danmark! Ja. Han blev født paa Sønderborg Slot! Kongen fik
  ham i sit Fængsel! Hans Moder var en Pige af Folket. Barnet blev taget fra
  hende af velbaarne Hr. Knud Pedersen Gyldenstiærne og givet til den
  Taterkone, som jeg købte det af. Jeg har Papirer paa det. Jo, Carolus er
  den ædleste Spire, der nogensinde er blevet podet paa Kundskabens Træ,
  Carolus, Kongens Søn, Prins af Danmark! Hans Hoved har vist sig at være af
  en enestaaaende Ekspansionsevne. Jeg fjærner Hovedskallen, forstaar du jo,
  og lader Hinden over Hjærnen danne sig til en Hud, og saa ernærer jeg
  kraftigt men sørger for høj Temperatur omkring Hovedet. Derfor er Klokken
  nødvendig. Carolus holder saamænd endnu af at kravle ind i sin Klokke, hvor
  han har siddet saa mange Aar, skønt den nu er lovlig lille til ham. Han er
  det bedste Hoved i Evropa. Ikke alene er han grundig, men han er hurtig!
  Der er ikke Mage til Apparat. Han er nemlig nogenlunde før paa Kroppen og
  Lemmerne ogsaa, ingen Vanskabning, og han nyder et udmærket Helbred; der er
  godt Blod i ham til Hovedets Brug. Han er en Finmærker som faa. Jeg behøver
  blot at _vise_ ham Jærn, saa begynder han straks at sagle, han skelner
  mellem Metallerne ved Berøring alene; Bly og alle uædle Legeringer gør ham
  svedig paa Fingerspidserne med det samme, men Guld eller Sølv har en
  lægende Indflydelse paa ham. Og saa maa jeg sige, han er slet ikke ensidig
  lærd, han kan Talsystemet, og saa har jeg lært ham Latin. Men alt andet har
  jeg holdt ude fra ham, netop for at han skulde blive, hvad Plato vilde
  kalde en Norm. Der er alting i ham, han er rigtig, han har Universet
  indvendig paa Hinderne . . . se nu paa ham!
  
  De traadte hen til Bænken, og Mikkel saa, at Carolus' Hoved var bleven
  mørkere, alle de bløde Valker var rosenrøde og havde hævet sig en Del. Han
  laa med lukkede Øjne. Zacharias slog Felden tilside og viste Mikkel det
  stakkels spinkle Legeme, der laa foldet sammen i Fosterstillingen. Lemmerne
  var ved at blive døde og kolde.
  
  Nu har han begyndt, hviskede Zacharias. Se, hvor han er forpint i Ansigtet.
  Mærk her, mærk Pulsen!
  
  Mikkel følte modvilligt paa det bløde Hoved, der allerede var meget varmt
  og bankede uroligt.
  
  Ja vi kan godt gaa, sagde Zacharias, han er langt inde i Opgaven. Men det
  vil vare over en Time, inden Hovedet er fyldt og udspændt. Han ser rigtig
  godt ud, naar han er fuldt opsvulmet og sidder som en Stilk paa sit eget
  modne Hoved. -- Jeg ved ikke, om Kollega vil vente og faa Besked om et Par
  Timer eller komme igen i Morgen?
  
  Hvorfor ligger han og ser saa elendig ud i Ansigtet? spurgte Mikkel bange
  og deltagende. Mikkel var næsten ude af sig selv, af Vinen, af Skræk og
  Ynk.
  
  Det er kun naturligt, svarede Zacharias, det følger med Tænkeevnen.
  
  Jeg troede, man blev glad af Klogskab, stammede Mikkel, og han blev saa
  svag.
  
  Skal vi gaa? foreslog Zacharias. Hr. Mikkel! Visdom fordobler Gaaderne.
  Carolus har sagt mig det som Essensen af sin Grublen. Hans Hoved vejer et
  Lispund og nogle og fyrre Kvint, kold Vægt, og hver Gang han løser et
  Problem, tager Vægten til med et Kvint. Carolus har ogsaa sagt mig, at man
  under abstrakt Tænkning efter et vist Tidsrum kommer tilbage til
  Udgangspunktet. Det vil sige, at i samme Øjeblik man nærmer sig den
  virkelige Løsning af et Problem, ophører Problemet at eksistere som
  saadant. Men selve Processen, der iøvrigt ytrer sig som Smærte, og hvis
  Udstrækning er ligegyldig, har jo sin Interesse og sin Værdi. Jeg ved ikke,
  om Kollega forstaar. Skal vi gaa ned? Jeg tror, jeg har en Kande dernede
  endnu.
  
  Men Mikkel vilde ikke blive, han vilde hjem, han følte sig syg og bedøvet.
  Zacharias fulgte ham ned ad Stigerne, han var ikke fuldkommen ædru, han
  knebrede en hel Del med sin skaanselsløse Livlighed, men Mikkel hørte
  ingenting mere. Nede i Døren aftalte de, at Mikkel skulde komme igen Dagen
  efter og hente Besked.
  
  
  
  
  Ilden
  
  
  Det var Aften, da Mikkel tumlede ud paa Gaden. Beboerne holdt et farligt
  Levned, de sang og vinkede ud af Vinduerne med store Krus. Soldater og
  Søfolk gik larmende gennem Gyden. Mikkel skyndte sig, han dinglede afsted,
  og Soldaterne hilste ham med høje Lattersalver, men han slap igennem og
  naaede halvt i Blinde hjem til »Den gyldne Støvle«. Her forlangte han Vin
  og drak som en febersyg, med Graaden i Halsen. Han opnaaede hurtigt at
  blive bevidstløs.
  
  Værten lod ham bære ind paa Sengen i Gæstekamret. Nogle Minutter efter
  hørte de ham ligge og græde afmægtigt derinde, og da de gik ind for at se
  til den gamle Mand, laa han paa Ryggen i Sengen med Albuerne i Siden og
  stirrede som en usalig op mod Loftet. Der var ikke noget at gøre ved ham
  andet end at lade ham sukke og snøfte, indtil han holdt op igen. Nogle
  Timer efter, da de saa til ham, havde han stærk Feber, og han vaagnede ud
  paa Natten i Vildelse, saa at de maatte vaage ved ham. Men ved den
  Lejlighed snakkede han over sig, om hvad han havde set, og om Morgenen gik
  Værten til Politiet og meldte det hele. En Time efter var Zacharias i Bolt
  og Jærn, og hans _homunculus_ under Rettens Forvaring. Det kan nok være.
  Borgerne i Lybæk fik noget at korse sig over.
  
  Mikkel laa betænkelig syg i to Dage, saa kom han sig og kunde staa op igen.
  Men han var meget svag og gik ved to Kæppe. Samme Dag, som han rejste om
  Eftermiddagen, blev Zacharias og Carolus brændt om Formiddagen, Mikkel var
  henne paa Torvet og se det. Hele Lybæk var paa Benene og havde stuvet sig
  sammen paa Torvet allerede fra Morgenstunden af, men Mikkel fik en god
  Plads nær ved, fordi han var skrøbelig. Baalet var rejst og tog sig saa
  tillidsvækkende ud, der var en halv Snes Favne Ved af den allerreneste
  Sort, og Mestermanden havde stablet det kunstfærdigt op, saa at der var
  Kanaler for Trækken. Zacharias skulde nemlig brændes levende, det vil sige
  ikke kvæles af Røg, den rene Ild skulde tære paa ham. Folk ventede sig
  noget ualmindeligt af denne Henrettelse, for Zacharias havde nok om man saa
  maatte sige Øvelsen; han havde været paa Baal før og badet Fødderne i den
  tørre Ild. Det var i Magdeburg og for samme Misgærnings Skyld som nu; man
  havde faaet det oplyst under Retsforfølgningen. Men den Gang var Zacharias
  bleven benaadet i yderste Øjeblik, fordi han havde reddet Kurfyrstens Liv
  en Gang.
  
  Ved Ellevetiden kom Toget, Drabanterne ryddede Vej ind gennem Folkemassen
  med Hellebarderne. Zacharias gik bag Bøddelen med en Rakkerknægt paa hver
  Side af sig, han var barfodet og havde kun en Lærredskittel paa Kroppen;
  den var smurt til med teglstensrød Maling, som skulde forestille Flammer.
  Paa Hovedet havde han et højt spidst Papirhylster, der var bemalet med
  Snoge og Tudser og Skorpioner. Zacharias krykkede sammen og holdt Hænderne
  om hinanden ind mod Brystet, han frøs bitterligt i den raa Oktoberluft og
  lod ikke til at føle andet.
  
  Folk skreg rasende imod ham og strakte knyttede Hænder frem over og under
  de Indhegninger af Lanser, som Drabanterne spændte Mængden sammen med.
  Zacharias saa ikke hverken til Højre eller Venstre. Bag ham kom en af
  Bøddelens Haandlangere bærende med Carolus, som var puttet i en Sæk, ingen
  kunde se ham. Dernæst fulgte Raadet og Dommerne og Gejstligheden i
  Procession.
  
  Medens Dommen blev læst op, stod Zacharias ligegyldig og uden saa meget som
  en trodsig Mine. En Gang imellem bævrede han over hele Kroppen, næsten sank
  i Jorden, men det var af Kulde, han var stiv og forkommen i Ansigtet. Det
  var nu ogsaa en hundekold Dag. De nærmeststaaende lagde Mærke til, at
  Forbryderens Arme og Ben var lyserøde af indtørret Blodvand. Man havde haft
  ham i pinligt Forhør og vasket ham bagefter. Begge hans Tommelfingre var
  blaa og hang brækkede ved Haanden.
  
  Dommeren blev færdig, og Bøddelen førte Zacharias hen til Stigen, han gik
  villigt op. Derpaa bar Rakkerknægten Carolus op paa Vedstabelen og tog ham
  ud af Sækken. Der gik en Orkan over Menneskemængden, de skreg og truede, da
  de saa det gyselige Misfoster, nogle svor og andre sang Salmer. Carolus
  blev lagt ned tæt ved Pælen, som ragede op midt i Baalet; Zacharias fik en
  Lænke om Livet.
  
  Saa gik Bøddelen ned og tændte Baalet. Der var nu dødsensstille paa hele
  Torvet.
  
  Til at begynde med røg det stærkt, og der bredte sig en Ængstelse mellem
  Tilskuerne, for at Ofrene skulde blive kvalt. Men Træet var knastørt, og da
  Ilden først havde faaet rigtigt fat og begyndte at brumme i Trækhullerne,
  røg det ikke videre. Træet knitrede og sprang med høje Knald, de første
  klare Luer hoppede begærligt ud mellem Brændestykkerne og fangede op efter
  Synderne.
  
  Da gik Zacharias frem fra Pælen, saa langt som Lænken kunde naa, og raabte
  roligt:
  
  Er Mikkel Thøgersen her tilstede?
  
  Mikkel blev frygtelig angst, der hvor han stod. Han tog Øjnene til sig, og
  det lykkedes ham at staa fuldstændig som uberørt. Han dukkede sig og vendte
  Hattepulden mod Baalet for ikke at blive opdaget af Zacharias. Ikke en
  eneste fattede Mistanke om, at det var ham, hvis Navn var bleven raabt,
  heldigvis. Han aandede op igen.
  
  Luerne tog forfærdelig hurtig til i Magt, de slog op, saa at man kunde
  mærke Lufttrykket og Heden langt hen. Zacharias flyttede sig frem og
  tilbage for Ilden. Da ingen svarede, stod han stille og syntes at belave
  sig paa at sige noget.
  
  Men i det samme ramte en lang glubsk Lue ham og sved i et eneste Pust
  Kitlen og Hatten af ham. Han stod nøgen, de skruplo nede i Forsamlingen,
  han krummede sig sammen og krøb i Ly ind til Pælen. Men nu slog Luerne op
  fra alle Sider, Zacharias kunde ikke blive siddende ved Pælen. Han rejste
  sig, og blev yderligt levende, han sprang omkring i Ilden, han dansede paa
  de brændende Planker. Pludselig brød han ud i et Par dyriske Hyl.
  
     Mugit et in teneris formosus obambulat herbis.
  
  
  Mikkel huskede Verset. Det kom ubetvingeligt over ham, han lo i dødelig
  Smærte.
  
  Zacharias faldt nu om, tav og krøllede sig sammen. Hans ene Haand laa ud
  over Kanten af Baalet, og Mikkel saa, hvorledes Finger efter Finger
  buldnede ud i Ilden, indtil den sprang, dryppede og blev sort.
  
  Se, se, se! lød det med stormende Vælde fra hundrede Munde mellem
  Tilskuerne. Og da Mikkel saa til, bemærkede han, at Carolus' Hoved havde
  rejst sig deroppe paa Baalet. Han laa midt i Ilden og var øjensynligt
  levende endnu, men Hovedet laa ikke formløst, det stod fuldt ud fra Brynene
  i to tydeligt adskilte Halvdele, som hver for sig igen var delt i fyldige
  Vindinger.
  
  Se! skreg Mængden i Rædsel. Og det var et grufuldt Syn, Blodet stred i det
  voldsomt spændte Hoved, Aarerne brød tykke og levende ud mod Huden. Hele
  Hovedet rørte paa sig, det lavede sig til Spring. Der maatte foregaa en
  Kamp i dets Indre.
  
  _Se nu!_ lød det i vildeste Ophidselse, se nu, se, se! Aarerne havde aabnet
  sig, og det sorte Blod krøb ud som Orme, der væltede sig i Ilden. Hovedet
  revnede paa flere Steder og begyndte at forkulle, der satte sig smaa
  Flammer rundt om paa det. Men ovenover det falmede Ilden snart og blev grøn
  som Edder, snart blussede den og løb i røde Hvirvler.
  
  Baalet var nu paa sit højeste, det var en eneste stormsusende Lue. Der var
  kun en lille sort Stump tilbage af Zacharias. Saa skred hele Baalet paa en
  Gang sammen og blev en hvidglødende Hob. Heden slog saa stærkt ud derfra,
  at de nærmeste fik Vabler i Ansigtet, der opstod Trængsel og Panik. Men saa
  var det forbi.
  
  Mange vilde siden paastaa, at de havde set Satan spille i Flammerne, blaa
  som Staal, og fare ud med Røgen, da Baalet skred.
  
  
  
  
  Vinterens Røst
  
  
  Kongen havde befalet Kuréren paa Taarnet at blæse Velkomstsignal, naar han
  saa Mikkel komme tilbage. Og godt og vel fjorten Dage efter Afrejsen
  begyndte Kureren ogsaa at blæse en Formiddag, men han holdt op midt i, som
  var han ikke vis i sin Sag. Efter et Øjebliks Tøven tog han fat igen og
  blæste med fuld Kraft Signalet ud. Mikkel kom ikke ridende tilbage, han var
  kørende, hans Hest gik bagefter Vognen med tom Saddel. Det regnede.
  
  Port efter Port aabnede sig for Køretøjet og lukkede sig efter det igen, og
  omsider naaede det ind i Slotsgaarden.
  
  Oppe paa Trappen stod Kong Christiern med Baret paa Hovedet og i sin
  falmede Skarlagens Kappe. Og paa hver sin Side af Trappen havde han plantet
  Jakob Spillemand og lille Ide. De stod smukke og tilfredse i Tagdryppet.
  Jakob skulde stryge en Melodi til Velkomst, han stod med Fjolen parat og
  hyttede den for Væde under Frakkeopslaget.
  
  Kongen vinkede til Mikkel og lo over hele Ansigtet. Aa, haa haa! Velkommen
  hjem.
  
  Men Mikkel blev liggende bag i Vognen uden at hilse igen.
  
  Guds Dros! udbrød Kongen altereret og gik til Vognen. Er det galt fat med
  dig, Mikkel?
  
  Ja det var nok saa. Mikkel laa gusten og med halvt lukkede Øjne, det saa
  ud, som han var død. Kongen lagde hastig Bagen af sin Finger til Mikkels
  Ansigt og fornam, at han var varm endnu.
  
  Lad os faa ham baaret op, befalede Kongen med blege Læber. Jakob, hent
  Portvagten! Hvor er de henne allesammen, kald paa Berent! Saa! Tag nu ved
  ham.
  
  Mikkel kom til Live, mens de bar ham op; men han var yderst svag. De fik
  ham lagt i hans Seng oppe i Taarnstuen, og Kongen satte sig hos ham. Efter
  en Timestids Forløb begyndte Mikkel at se bedre ud, han fik lidt Farve
  igen. Nu laa han ogsaa saa godt.
  
  Hvordan er det, Mikkel? spurgte Kongen bekymret.
  
  Jo, Mikkel syntes endda. Men pludselig blev han igen ligbleg og svag. Han
  var saa bange for, at Kongen skulde begynde at snakke om Ærindet.
  
  Hvor er du syg? spurgte Kongen.
  
  Jeg er lam i venstre Side, læspede Mikkel. Der var noget i Vejen med
  Tungen.
  
  Hum! Kongen sukkede meget beklemt. De tav en Stund. Mikkel blev snart
  urolig, han famlede omkring med højre Haand og aabnede Munden, saa paa
  Kongen og saa fra ham igen. Det laa saa tungt paa ham, det med Ærindet, nu
  vilde han have det overstaaet. Kongen forstod ham endelig og slog det hen;
  det kunde de jo altid snakke om. Men Mikkel havde paa Hjemvejen udtænkt en
  Historie om Udfaldet af Rejsen, den vilde han have fortalt. Kongen skulde
  ikke vide Sandheden.
  
  Da Kongen saa, at Mikkel absolut vilde af med Besked, søgte han at hjælpe
  ham:
  
  Du naaede altsaa derned?
  
  Jo, stammede Mikkel forpustet, han saa bort for at skjule, hvor ulykkelig
  han var. Jo. Men jeg fik ingen Besked. Jeg fik ingen Besked. Jeg blev syg
  og maatte rejse forinden. Mikkel vendte under hede Taarer Ansigtet mod
  Væggen.
  
  Naa jaja, sang Kongen beroligende. Jamen det gør ingen Ting, Mikkel. Du
  skulde slet ikke være sendt afsted. Vi har angret det hver Dag siden. Nu
  skal du se at blive rask igen.
  
  Kongen talte mange trøstende Ord til sin gamle Fængselskammerat, og Mikkel
  laa ganske stille i den gode Seng, taknemlig og sønderknust. Noget efter
  saa Kongen, at han var ved at falde hen, de forgræmmede Træk glattedes. Han
  for op et Par Gange i Halvsøvne med lukkede Øjne, og Sorgfuldhed og Smærte
  drog sig over hans Ansigt, saa glattedes det igen langsomt ud, indtil han
  endelig sov med tomme Træk. Kongen listede forsigtigt fra Sengen og satte
  sig til at læse.
  
  Næste Dag var Mikkel bedre, og han kom sig nogenlunde. Men rask blev han
  aldrig mere, han var sengeliggende hele Vinteren og Foraaret til sin Død i
  Marte Maaned.
  
  Det var en stille Vinter. Kongen ældedes meget i den Tid han gik om Mikkel
  og saa ham falde sammen.
  
  Men Tiden blev lang for Mikkel. Han kunde alligevel ikke rigtig dø. Livet
  hang endelig ved ham, nu da han vilde af med det. Nu hævnede det sig.
  Mikkel havde jo aldrig ladet Livet vederfares Retfærdighed, fordi han hele
  sit Liv igennem aldrig havde villet dø. Han laa og tilstod det for sig selv
  i de lange Nætter, naar Kongen sov i sin Seng, og Mikkel var alene med sine
  vinterlige Tanker. Vinden sukkede dybt og fortroligt udenfor Taarnet som en
  erfaren, der lyttede til hans Forladtheds Tanker. Den der ikke dør hver
  Dag, skal aldrig leve. Men Mikkel havde aldrig villet dø.
  
  Kongen lod en Dag lille Ide komme op og fremstillede hende for Mikkel, han
  tænkte, at nu skulde han blive rigtig glad, naar han saa sit Barnebarn. Men
  Mikkel vendte Ansigtet mod Væggen. Han vidste ikke af, at han havde noget
  Barnebarn, han havde aldrig haft noget Barn, han havde ikke været gift. Han
  var alene. Han laa mere ensom end den, der dør barnløs, han var dobbelt
  alene. Skønt Ane Mette _var_ den, han holdt af, havde hans Længsel aldrig
  været hjemme hos hende. Det var gaaet ham saadan, at han mistede netop den
  Kvinde, han fik!
  
  Saa lod Kongen lille Ide gaa igen.
  
  Og der var de nu, de to Stormere! Kong Christiern, der sprang ud som selve
  den flammende Utaalmodighed, med uhyre Planer, og blev Skaberen af Danmarks
  Mangel paa Historie. Mikkel Thøgersen, der med sin suveræne Stolthed og
  alfavnende Længsel blev Stamfader til en vidtforgrenet, tænkt Slægt. Der
  sad de i Celle hos hinanden, tilsammen Grundlæggere af et Dynasti i det
  Blaa.
  
  Den Nat Mikkel døde, vendte hans Ungdoms dybe og vældige Følelser tilbage.
  Han fik sit Væsens Varme, Hjærtets favre Vaar tilbage i samme Øjeblik som
  hans Hjærte holdt op at slaa.
  
  Men det var Evigheden, der gik, inden Mikkel naaede saa vidt. Han blev
  skuffet Gang efter Gang. Ved Midvinterstid saa det endogsaa ud, som han
  skulde staa det over, han laa helt fyrig i Sengen, og hans Næses røde Kulør
  var kommen igen.
  
  Kongen begyndte at klapre regelmæssigt med Kruslaagene som før Mikkels
  Rejse, og de optog den gamle Levevis paa Taarnstuen blot med den Forskel,
  at Mikkel laa. Kongen sparede ham nu heller ikke længere for Urimeligheder.
  Han forlangte som før Underholdning af ham, og Mikkel sad henne i Sengen og
  repeterede sine Historier derude fra Slagmarkerne. Han havde fortalt dem om
  og om igen, skønt det var mange, han kunde. Mikkel havde været med i alle
  de store, berømte Slag, der havde staaet i Evropa i den sidste
  Menneskealder, han havde tjent næsten alle Evropas Fyrster og kunde
  fortælle Træk om dem, og hvordan de saa ud. Hvad der særlig interesserede
  Kongen var Slagenes Mekanik, Artilleriet og alt dette, som Mikkel nok havde
  lagt Mærke til men aldrig hæftet sig videre ved; Kongen kunde spørge ham ud
  i det uendelige; og Mikkel gravede i sin Hukommelse for at stille Kongen
  tilfreds.
  
  Mikkel havde en sluttet, fremadskridende Maade at fortælle paa. Historier,
  han havde fortalt før, berettede han altid nøjagtig med samme Enkeltheder
  igen, selv om han paa det nærmeste havde opdigtet dem selv første Gang.
  Kongen bad ham ofte om den og den Historie, som han saa ofte havde hørt, og
  som det adspredte ham at høre igen.
  
  Naar Kongen vaagnede om Natten, vaagnede Mikkel af gammel Vane ogsaa
  straks, de kunde da ligge i flere Timer og udveksle fredelig Snak. De laa i
  hver sin Alkove med Skindene godt op om Hagen og aandede den kolde Luft,
  der kom ind i Taarnværelset fra Kaminen, naar Ilden var slukket.
  Maaneskinnet lysnede i de dybe Vinduesnicher gennem de grønne, frosne
  Ruder. Kongen vendte Sanduret ved sit Hovedgærde. Tiden var lang, og Mikkel
  maatte komme i Tanker om en ny god Historie, som Kongen ledsagede med sine
  Naa og Hm, sit Bifald eller sin Hovedrysten.
  
  Om Morgenen var Kongen altid ladet og farlig, saa tav Mikkel og laa
  musestille, medens Kongen gik og klædte sig paa og væltede Stolene. Berent
  blev laaset ind tidlig om Morgenen og fyrede i Kaminen, og naar Kulden var
  dreven ud, stod Kongen op. Han lagde sig straks paa sine bare Knæ paa
  Stengulvet og bad Morgenbønnen, der rigtignok mange Gange lød som ædende
  Forbandelser. Naar det var besørget, gik han i Lag med den svære Stenkugle,
  som han hver Morgen stødte hundrede Gange op over sit Hoved,
  halvtredsinstyve Gange med hver Arm. Mikkel hørte hans Tællen og hans Fnys,
  der blev forsonligere efterhaanden som han udmattede sig. Medens han gjorde
  Toilette, talte han hviskende og hedt med sig selv. Vandet plaskede nu og
  da paa Gulvet, naar han greb ustyrlig i det. Han pustede truende, og naar
  Mikkel skævede stjaalent hen til ham, kunde han se ham staa med Haandklædet
  og tørre sig, rød af det kolde Vand, stivnet om Brynene og om Munden og med
  vilde Øjekast til alle Sider.
  
  Naar Kongen havde vasket sig, plejede han at læse ondartet behersket i
  Skriften, til Slaaerne blev taget fra Døren, og Berent viste sig med
  Morgendrikken, varmt Øl med Nelliker og Ingefær i. Mikkel fik sin Part, og
  de drak uden at tale sammen. Var Øllet for varmt, smed Kongen Kruset og det
  hele paa Gulvet.
  
  Kongen gik saa ned en Times Tid eller to og spadserede i Gaarden. Hans fire
  Tjenere, der skulde ledsage ham, naar han bevægede sig udenfor Taarnet, gik
  bagved. Kongen morede sig med at træde de hvide Isblærer sønder i
  Rendestenen, eller han lod sig bringe en Armbrøst og skød efter Kragerne i
  de rimede Træer udenfor Runddelen. Men naar det hændte, at der var kommen
  Brev til Kongen, gik han altid ud i Abildgaarden, sendte Tjenerne fra sig
  og spadserede ene op og ned mellem Træerne. Her havde han vænnet sig til at
  søge hen, naar Minderne blev levende.
  
  Naar Kongen kom op i Taarnstuen igen, var han blid og kaldte muntert paa
  Mikkel. Saa begyndte Dagens Spisninger og Andagtsøvelser. Nu da Mikkel laa
  til Sengs, var der ikke Tale om at spille Kegler mere. Kongen havde ikke
  desto mindre nok at bestille hele Dagen, han havde endogsaa saa travlt med
  tusind betydningsløse Ting, at han maatte skynde sig Dagen lang, han
  skyndte sig uafbrudt. Om Aftenen gik han rigtig træt og gudhengiven til
  Hvile.
  
  Medens Julen stod paa, blev der festet dygtigt paa Slottet. Kongen sørgede
  paa det omhyggeligste for, at Mikkel fik noget, som maatte ligge alene
  næsten hele Tiden. Der gik Dage, hvor Kongen slet ikke var oppe i Taarnet,
  han sad i den store Vagtstue nede i den ydre Gaard og soldede sammen med
  Jakob Spillemand og Landsknægtene. Jakob bragte Liv til Huse.
  
  Om Aftenen, naar det led mod Lukketid, kom Kongen krydsende hjem. Han gik
  bidevind over den ydre Slotsgaard, idet han holdt Kursen mod Porten, og
  naar han havde sløret sig igennem den sejlede han nynnende og hikkende over
  den indre Gaard, hilsede op mod Frostmaanen og gik over Stag, med sin
  Skygge efter sig paa den hvide Sne.
  
  Jakob Spillemand var ikke ædru een Dag i Juletiden heller. Og Julen varede
  ved til Paaske.
  
  Over Nytaar blev det et klingrende Frostvejr. Sundet var tillagt, og de
  milevide Isgulve sukkede og sang om Nætterne. Der var en vanvittig Magt i
  Isens Drøn. Det var Frostens Lynslag fra Kyst til Kyst, det var Mindelser
  om forfærdelige, bundne Kræfter.
  
  Mikkel hørte det, hvor han laa. Han vækkede Kongen en Nat, han troede han
  skulde dø.
  
  Det ringer saa voldsomt for mit venstre Øre, fortalte han isnende kold.
  Kongen gik op og tændte Lys, han ravede, og Haaret stod ham pjusket om
  Hovedet, han havde ikke sovet Dagens Rus ud endnu. Da han saa, at Mikkel
  havde et angstfuldt Udtryk i Ansigtet, tænkte han, at han vel ikke kunde
  være døende. Det er bare Isen, Mikkel! trøstede han, hvorpaa han slukkede
  Lysene og kravlede i Seng igen.
  
  Oppe i et Kammer i Slottets venstre Fløj var der en, der hørte de dybe
  uhyggelige Skud, en ung Drabant af Slottets Besætning, og han sluttede sig
  sammenfarende ind til sin stumme Elskede, til lille Ide. Ide hørte
  ingenting, men hun gren betaget imod sin Ven, naar han saa uforklarligt
  bange søgte ind til hende. Hun saa ham, der var stor og stærk, pludselig
  blive sky som ramt af en indre Rædsel og ligge med fattig Mund og syge,
  raadvilde Øjne. Ide elskede ham, hun kyssede ham. Der kom Ro og Fryd igen i
  hans Blik, han holdt Ide i sin Favn. De laa i Skinnet af Lyset, der brændte
  som Guld i Kamret, og han kyssede den hvide, fine Filt paa Ides jomfruelige
  Bryst.
  
  
  
  
  Grotte
  
  
  Hver Nat kom en ringende, søndrende Lyd nærmere til Mikkels venstre Øre.
  
  Det var som Lyden af en Møllesten ikke langt fra hans Hoved. Han laa ofte
  og tænkte, at nu var han død. Der gik Aarhundreder, hvor han var strakt lam
  ud i Mørkets staalskarpe Syngen.
  
  Og dog vaagnede han endnu af og til og kunde røre en Haand eller skimte
  noget af Stuen omkring sig. Men hver Gang den uhyre Lyd begyndte paany i
  hans Øre, var den kommen nærmere og gennemskingrede ham forfærdeligere end
  før.
  
  Det var den samme Lyd, han havde sporet i sin Ungdom, men da var den svag
  og fjærn, tusinde Mile borte. Siden var den vokset, hver Gang den mindede
  ham. Og nu var Gnyet saa vældigt, at der ikke _var_ andet, Mikkel blev
  borte deri. Det var Lyden af en Stenkværn.
  
  Det var den nære Lyd af _Grotte_, som Fenja og Menja svinger i
  Nordpolsnatten.
  
  Deres Møllesang skal tage dig, den skal komme indenfra i din Hjærne som
  søndermalende Stenlyd. Dit Hoved skal blive Centret for Grottes Hvirvler af
  Verdensstøv, for Fenjas og Menjas splintrende Kværnsang.
  
  Vi maler, synger Fenja, vi svinger Stenen, der er tung som Jorden, vi maler
  dig Solopgang og Høveder og frodige Agre. Vi maler dig skinnende Skyer og
  Grøderegn, Kløver, gule og hvide Blomster.
  
  Og vi maler dig Sygdom og Tørke, synger samtidigt Menja, afsvedne Marker,
  Vandløshed, og vi maler dig Hagl som Knoer, vi hvirvler dig en Tordensky op
  fra Vest, Mørke, Lyn og ulmende Tomter.
  
  Vi maler dig Foraar og blaa Bølger, stønner Fenja, vi faar Sommeren færdig
  i Tide, vi maler dig grønne Skove fulde af Sangfugle, vi maler dig
  Kærlighed, Glemsel og lyse Nætter.
  
  Og vi maler dig Fimbuls Mørke, lyder Menjas skurrende Sang, Askeregn,
  Visnen, vi maler dig Vinteren ind i Sommerens Hjærte. Vi synger dig en
  Høststorm, vi svinger Rim og Frost over alt groende, vi maler Varmen ud af
  Menneskenes Sind.
  
  Og dog maler vi nyt Foraar og ny Grøde, synger Fenja rasende, vi maler dig
  Solhverv og Blikstille paa Havet, vi maler dig Føl og fimrende Hundehvalpe
  og Søndenvind, vi maler dig Løvspring og Tro.
  
  Ja, og vi svinger Kværnen, saa det knager, skogrer Menja, vi maler til
  Barsel og vi maler i Kisten, vi maler Sne og Fortvivlelse. Jeg synger
  sidst.
  
  Og nu skyder de Ryg, de vrede Jættepiger, og planter Benene dybt i Mulmet
  og svinger den rygende Kværnsten. De synger sammen, Fenja og Menja:
  
  Vi maler dig Sol, Maane og Stjærner løbske om Jorden. Dagen og Natten skal
  veksle i Blink, hvidt og sort, og Himlen skal gaa som et Hjul. Vi maler dig
  Sommer og Vinter som Feber; Hede skal flyve paa dig og vige igen for Kulde.
  
  Men tilsidst maler vi dig Vintertid. Vi træller i Aartusinder, men vi maler
  dig endelig Istid.
  
  Nordlys over vore Hoveder! Vi maler dig milevid Is og Aaret fuldt af
  Nordenstorme og fygende Sne. Vi maler Haabet tyndt i dig, vi synger
  Regnestykker, hvor Kuldens Tal stiger. Vi maler dig evige Nætter, vi
  svinger Solen ud paa fjærne Veje. Vi maler hostende Isbjærge med knust
  Fjæld ned fra Norden og ud over alle rige Sletter, vi knuser Byerne under
  Bræen, vi grutter al Frugtbarhed.
  
  Og vi forstener dit Hoved, vi hvirvler Øde ud, vi synger med frostkoldt
  Hjærte, til Kværnen springer.
  
  
  
  
  Spillemandens Afsked
  
  
  Mikkel Thøgersen laa død en Morgenstund i Marts Maaned, da Kongen skulde se
  til ham. Kongen havde længe ventet det, men han blev alligevel utrøstelig.
  
  Det var saa sørgeligt for ham at se Mikkels stivnede Ansigt. Det
  foruroligede ham, ligesaa meget som det smærtede ham. Han kunde ikke vænne
  sig til, at Mikkels Ansigt slet ikke rørte sig det ringeste mere. Kongen
  gik grædende op og ned i Taarnet, og hver Gang han kom til at se hen til
  Mikkel, laa han der saa stenrolig, ikke længere bleg, men hvid. Kongens
  Hjærte blev underlig panisk berørt, han snappede efter Vejret, han fattede
  det ikke.
  
  Aldrig havde Kongen, set et saa skuffet Udtryk, som det Mikkel laa med i
  sit Ansigt. Nu da Trækkene havde sat sig i Døden, kom Skuffelsen saa
  tydeligt frem. Den høje, øde Pande var som en Kuppel over uafbrudt,
  uafbrudt Tavshed. Øjnene laa dybt under de stejle, gabende Bryn, de var
  lukkede men syntes at se med et sovende, stort Blik. Nu var Mikkels lange,
  vægelsindede Næse helt hvid, han var nøgtern; de fire Facetter i Tippen,
  som havde givet ham en klog Mine, mens han var levende, saa ud som et
  Signet eller et lille Kryds af Brusk. Mikkels hvide Knebelsbarter hang
  stridt ned fra Mundvigene. Munden var bittert lukket. Den døde Mund var en
  Verden af forstummet Smærte. Det var en Mund, der havde bragt det til at
  tie om Græmmelse. Den var som en mystisk Ciffer, der gemmer Nøglen til
  Sorgens Løndom.
  
  Der laa Mikkel og tav om hvad han vidste, men de stumme Træk anklagede. Jeg
  tænkte det nok! stod der at læse i hans Ansigt. Hvad kunde det nytte! Nu
  var det forbi med hans Vildfarelser, uigenkaldeligt, og han laa jo ogsaa
  lydig. Kinderne var falden ind mellem de stærke Kæber. Det var en Mands
  barske og triste Maske. Det var en død Mands stiltiende Bekendelse, en Mand
  der havde bidt fra sig til ingen Gavn i en Menneskealder og værget sig
  ubøjelig men forgæves mellem gabende Misforstaaelser. Der laa Mikkel med
  Dødens noble Ydmyghed paa Læben, Tavsheden, den slukte Trods.
  
  Mikkels arme Hoved var som en støbt Ting, der har spillet halvfjersindstyve
  Aar i Formen, inden den kunde blive afkølet og færdig. I halvfjersindstyve
  Aar var hans Ansigt flydende og bespejlet af Livets tusinde Udtryk, hans
  Øjne var som levende Metal, der fanger Lys, indtil en Hinde drager sig hen
  over det, og det bliver fast og koldt, størkner, som Meningen er. Nu var
  Mikkel færdig. Støbningen var endt.
  
  Han blev lagt paa Straa nede i Slottets Rustkammer. Og i de Dage der gik
  inden han blev jordet, var der stor Højtidelighed mellem alle paa Slottet.
  Det mørkrædde Tyende turde ikke gaa ned i Gaarden om Aftenen af Frygt for
  at komme til at se hen paa den lukkede Port, bag hvilken Liget laa. Den
  mindste sære Lyd i Mørket skræmmede dem halvt fordærvet.
  
  Men Mikkel laa uskadelig i det tyste Rustkammer, hvor Vaaben og Faner
  dækkede Murene og skumle, tomme Harnisk stod i Række langs Væggene rundt om
  Baaren.
  
  Kongen gik ind og saa til Mikkel hver Dag og græd bitterligt. Mikkel
  forandrede ikke Stilling. Han begyndte at skimle paa Panden. Kongen stod og
  rystede paa Hovedet over ham og græd. Han var gammel nu Kongen, man saa det
  paa ham, naar han var ulykkelig. Han var lang og slap i Trækkene om Munden,
  og han bøjede forover. Jorden havde Bud ogsaa efter ham.
  
  Mikkel blev jordfæstet paa Sønderborg Kirkegaard. Kongen kunde ikke følge
  ham længere end til Vindebroen. Der stod et stort hædrende Begravelsesgilde
  efter ham paa Slottet. Kongen lod to Fade tysk Øl lægge frem i Gaarden til
  fri Afbenyttelse for alle. Om Aftenen var hver Mand rusende. Jakob
  Spillemand, der var fortvivlet over Mikkels Død, blev baaret totalt bedøvet
  i Seng.
  
  Og Dagene gik. Det blev Foraar. De unge Landsknægte eksercerede indenfor
  Ringmuren. Signalerne lød. Tra ra ra!
  
  Først i Maj Maaned lagde Jakob Spillemand sig et underligt Væsen til. Det
  begyndte med, at han til Forbavselse for alle sparkede ud efter noget,
  bedst som han sad og spillede, og han fik det med at stirre hen i Hjørner
  og fortrække Ansigtet af Væmmelse. Da man spurgte ham ud, klagede han over
  Talrigheden af Rotter allevegne. De andre kunde ingen Rotter se.
  
  Jakob drak for at komme sig, men det varede ikke længe, før han begyndte at
  se Kaniner. Han jagede rundt med Kaniner, som alene han kunde se, og
  Folkene paa Slottet havde mange Løjer af ham. En Dag mødte Jakob til sin
  Skræk en Kæmpekanin i Porten, den var saa stor som en Ko, og han kaldte
  Vagten til Hjælp, skreg, fægtede og tog Livtag, og alle Drabanterne paa
  Slottet stod rundt om ham og vred sig af Latter. I en tre Dages Tid var
  Jakobs vilde Kampe med usynlige Dyr Kilden til den største Morskab. Han
  jagede i Timevis inde i Slotsgaarden, hvor man lod ham gaa, da han ingen
  Skade kunde gøre der, og de saa ham stable Hjørnerne fulde af døde Rotter
  og Kaniner; han slog saa mange ihjel, at han maatte række sig paa Tæerne
  for at naa op paa den indbildte Bunke. Allerbedst som han gik og klemte
  Rotter flade mod Muren i den ene Ende af Gaarden, sprang der Kaniner i den
  anden Ende, og Jakob afsted efter dem. En Gang imellem for han uforsagt ud
  midt i Slotsgaarden og leverede en Brydekamp med et Dyr, som efter hans
  Fagter og Armfang at dømme maatte være meget stort og vildt.
  
  Naar Mørket faldt paa, var der ingen, der blev inde i den dybe Slotsgaard,
  hvor Mikkel Thøgersen maaske spøgede. Jakob brød sig ikke om det, han blev
  der gærne hele Natten, hvis ingen hentede ham væk.
  
  En Aften i Skumringen saa Jakob et Dyr komme ind i Slotsgaarden gennem
  Porten, det var saa stort som et Hølæs og kunde lige knibe sig igennem. Der
  blev han den lille. Vagten hørte, at Jakob var i yderste Dødsfare, men før
  han havde faaet et Par Kammerater til at følge med turde han ikke gaa ind i
  Gaarden. De fandt Jakob paa Stenbroen midt i Gaarden, hvor han laa
  skrigende og med Fraade for Munden. Han havde Krampeslag og blev bragt i
  Seng.
  
  Efter nogle Dages Feber og Raseanfald kom Jakob sig og begyndte at spille
  saa smaat igen. Han var rolig og afholdende i nogle Uger og gik og
  skravlede i Træskoene, bleggrøn om Næsen og med et elendigt Øjesyn. Saa en
  skønne Aften i Maj blev han svirende. Og nu drak han fremdeles hver Dag
  tæt.
  
  Det var St. Hansaften, Solhvervsdag. Over hele Danmarks Land brændte
  Blussene for Balders Genkomst. _Thøk_ sad taareløs ude paa Marken, alene.
  
  St. Hansaften købte Jakob Spillemand en Tønde Kakkebille for alle sine
  Penge og indbød Landsknægtene til Svir. Den Aften var han fin, han spillede
  saa det var en Lyst og Fryd. Og da det var bleven sent, sang Jakob en
  splinterny Vise, som han havde gaaet og lagt. Den lød saadan:
  
     No wil a sej Jer Godnæt,
     For a er nøj Kon træt.
     Og no kan I tru mæ og teg mæ,
     No wil a hen og leg mæ.
  
  
     A sow i Groven far
     For Vindens gaboben Dar',
     Og a haar sit i en Svimmel
     Vorher' hans sywend Himmel.
  
  
     Men no skal a saligen sow
     I min ijen suet bette Stow,
     I Juen, som er saa wenle
     Ved jen, der er søwne og jenle.
  
  
     Fowal og saa møj manne Tak
     Til Godtfolk saawal som Pak!
     I er wal kij o mit Løwne,
     Og sjæl er a osse søwne.
  
  
     A reser fræ ingen Gjald,
     Det hiele er betald.
     Di Baank, a skylder min Fjender,
     Dem foer di nok o hveranner.
  
  
     Fowal min Fjol og min Bow!
     No wil a hen og sow.
     Hvis jen no wil byt' sin Bedrøwels,
     Saa kan han fo min Fornøwels.
  
  
     Fowal o Tak, bette I!
     A ga Jer, hvad a ku gi.
     Og tøt I et om Musiken,
     Da war'et Skaad -- for no gik'en.
  
  
  Næste Morgen fandt de Jakob hængende højt i den store Sølvabild i
  Rosengaarden. Der sad en Krage paa hans Hoved med Tæerne i hans graa Haar.
  
  
  
  
  
  
  
  
metadata: Wiki & Books
metadata: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  
metadata: Gutenberg