text: Enj hæjluer Jylaawtan
  
  Ded va Jylaawtan om Formedânj. Uda i Arbajsgârenjs Går sod Tokkanj på en omvænt
  Kjita å tjærada sina Træsko i Anlednenj å Højtiden. Hansa Døvenaun va æjla Nels
  Lârsen, å ded sto âu injført asjelia Gonga i Prottekålarna på Rådstâuan; men når
  unjtâs Polletied va der kansje nâue ti, som kjænd’enj unje anjed Naun æn
  Tokkanj, æjle, når fint skujle varra, for Haltokkanj.
  
  Ver Sian å’nj på en gammajl Brænjeskrek sod hans Kommerât å Makker, når di skår
  Brænje, Krestian Nifinger. Hans rætta Naun va Krestian Pedersen, Nauned Nifinger
  hadde hanj fåd, fordi hanj monglada Pæjefingerenj på venstre Hån, å Folk sâ, a
  hanj hadde sæl hugged’enj å for å slæppa fri for Tjænesten.
  
  Di to gamla Fyrana hadde beggje vad ikje så lid på Kânt me Varden, mæst helt frå
  dorra Horratid. Tokkanj hadde altid nårtad lid i de små; men majed tresker va
  hanj ju ente, å derfor gjek’ed æmmer galed for’enj, å hanj hadde måtted soded på
  „Van å Brø“ for’ed monga Gonga. Då hanj forsto, a detta gjek ikje lænjer, gâ
  hanj saj te å gå å tygja; men ded va ju ente stort bære, hanj ble straffader for
  ded me. Så kom hanj på Soggen, å di send’enj på Arbajsgårenj, å her hadde hanj
  nu hat sit Jem i felle-sæks År.
  
  Krestian Nifinger hadde bære forståd å begå saj. Aresterder for Tjiveri hadde
  hanj vad asjelia Gonga, men få’nj te å testå va der ikje Snak om, å så tresker
  va hanj, a der aldri va Bevis for, a ded va hannem, der hadde vad på
  Spil. Seddan gjek’ed i monga År; men tesist gjek’ed livel galed
  for’enj. Polletied kom å besøjt’enj, ævent som hanj va i Fær me å flå et Får,
  som va forsvunjed frå enj Går nera i Pærskersen — Ded kom hanj i Slaveried
  for et Pâr År, å sin gjek’ed hannem lesom Tokkanj, hanj kom på Soggen, å di
  send’enj på Arbajsgårenj.
  
  Beggje to hadde altid holt enjhellu å Småsypa, å enjdå mera å di stora. Tokkanj
  va bled færdier me sina Træsko.
  
  „Synes du ente, di e pena nu, Krestian?“
  
  „Å jo, ded kanj ju rabba â; men Træsko e livel bâra Fodatøj for sømpla Folk,“ sâ
  Krestian å så te sina ajena sjæutrøda Fjærastæula.
  
  „Monne veddan Fæst denj nya Injspektørenj vil hojla for vos i Awtan?“ begjynte
  Tokkanj ijæn.
  
  „Nå, vi få sajtans goer Mâd å Præken å Salmesong å seddan nâd; men Syp ska du
  ente ingna for, vi få,“ svâre Krestian.
  
  „Naj, der e bârt om Sypinj i våra Dâ, ded e inte som då, a vi var unga, då va
  Tidorna livel majed bære; sæl om enj måtte slida, så Iven sto stiva, å Kostenj
  ota va skrâler, så monglade enj livel aldri enj Syp Jylaautan.“
  
  Tokkanj sokkada å tâu en gammel fortoggad Skro idå Væstalomman å stopte i
  Munj. Krestian Nifinger tâu sin Snusdåza å knabbada på Logged, forrinj hanj
  âvnada na, så skravada hanj me Najln longs Kântejn for å få denj sista
  Smollan. Hanj fikj to Æsker Snus ulevert vær Ugga, å Tokkanj enj Pakka
  Skrotebak, men denj sista Dânj va der gjærna Ænna bådde på Snus å Skrotebak, å
  då va Humøred âu derætte.
  
  „Ja, du hâr Ret, Tokka,“ begjynte Krestian ijæn, „Tiden e skrâl, å hon bler
  lænjer ju var, ded e ente, som då vi va unga. Jâ minjes sâ grangjivelit enj
  Jylaawtan, som va sâ grâua ârtier, sjønt hanj tajnade ila. Ded va i
  sjuåhalfæms.“
  
  „Naj, otaåhalfæms,“ rættade Tokkanj, (hanj hadde hørt Storjan så ota, a hanj
  kunje na udanad).
  
  „Nâ, ja ded va’d kansje âu, ded va nu ded samma Åred, vi hadde ded stora
  Linvrâged uda ver Læuka. Jâ bode ded Feskjed i Âlinja, vår jâ hadde lajt maj et
  Kammers. Fost arbjada jâ som Dâlønnara på Hammarenj; men de va ju et fæzelit
  Sled, å derfor begâ jâ’d snart. Sin jolp jâ te me å lossa å lâda å tjænte âu ret
  pent, men jâ hadde ju monga Kommerâter, så då de lakkada mod Jyl, va der
  livel mæn Smâlhâns i Spiskammersed. Ikje a jâ svalt, for Brø fikj jâ for å sjæra
  Brænje for enj Bâgara, å enj ynjka Dâ va der âu lid anjed Arbaj, så ded kunje
  nok rabba å, men te Jyl hør’ed saj ju te me lid Gjæstabodsmâd, å de så’d mæn
  skrâlt ud for. Jâ gjore maj æjla enjhellu Umâga å va på Færa bådde Nat å Dâ; men
  alt va så kontrâdit. Jâ tâu na lânt ud a Lanned te for å se, om a Folk hadde
  hâust å lokka for Hønsen å stænja for Ænnarna; men ded nyttada injed, der va
  stæjnt å lokt ajle Vajna, som om Fienenj va i Lanned; ikje sâ majed som enj
  forsvøltenj Hâra i enj âvenj Port, va der å hijta.
  
  Då nu Jylaawtan kom, hadde jâ ikje anjen Fø i Huza enj et Râubrø å et hal Punj
  Magarin, å hela Pænjabeholnenjen va fæmåhalfjærs Øra, ævent te to Æsker Snus å
  enj Pæl Brænjevin. Jâ va på Færa helt frâ Mârnstynen å denj Dânj. Å sen’enj Dâ e
  Folk ju altid så vâraløsa å tava nømt så majed, men denj Dânj va’d ævent, som om
  a de va forgjort, ikje så majed som en Knappenål va der å hugga, vår majen Umâga
  jâ så gjore maj. Dâ de begjynte å sjymmes, gâ jâ maj på Jemlén. Hal svøltejn â
  hal forgosjader va jâ. Ævent som jâ kom te Jørned å Løsebækj, så jâ
  Bânkderektørens Paja komma inja frå Bâgarens, hon hadde en stor Kor på Arminj,
  ded va Jylagåsen hon hadde hænt, kunje jâ nok tænjkja.
  
  Hon sjynde saj hen a Gâdan, å sjønt der ente va majen Rimelihed for, a hon
  skulje tava Gåsen, lestade jâ livel bâgætte. Då hon nåde Derektørens, stok hon
  inj jennem Portenj å inj i Kjøkkened. Jâ nørlada ætte inj i Gârenj å stæjlde maj
  i enj Krog le ver Kjøkkenvinjued, vår jâ kunje se, va der foregjek, men injafrå
  va der ju injen, der kunje se maj. Nu så jâ, a Pajan tâu Gåsen å lâ na på et
  Stæjefâd å stæjlde na på Kjøkkenbored le injan for Vinjued, vår jâ sto. Sâ kom
  Derektørenj å hansa Fru inj i Kjøkkened for å se på denj dajlia Fâulenj, å di
  sto å snakte om, a så stor å fed en Jylagås hadde di aldri hat forra, å vår got
  hon skulje smâga dom på Stynjen. Du kanj tro, a Tænnarna løv i Van på maj ver å
  se denj dajlia Stæjen. Hon va’nte lænjer væk, enj a jâ mæst kunje nå na. Vinjued
  va’kje enjgong krogad, men sto på Klæm; hadde di bâra vænt Rygjenj te ajle
  paa enj Gong, skujle Gåsen snârt bled minj; men ded gjore di ju ente, å
  derfor så’d mæn skrâlt ud for minj Jylastæj. Men nu høre jâ nâd, som gâ
  maj en lys Tânka. Jâ høre, a Fruen sâ te Pajan, a nu gjek hon å Manj op å klædde
  dom om, å ves a di frammede, som di vænte, kom imæns, skujle hon bâra visa dom
  inj i Dâlistâuan. Så snârt som Derektørenj å Fruen va unjan, lestada jâ maj ud
  på Gâdan å hen te Forstâuedørn, å hældier va jâ, der va’kje nâd Menjeske å ivna
  te nânj å Lérna. Sâ rinjde jâ på Døraklokkan, så ded skalrade i Huzed — å så
  tebâges te minj Plâz inja i Gårenj. Å så rasker va jâ, a Pajan mæn ævent gjek ud
  å Forstâuan, då jâ kom tebâges. Så snârt hon va væl unjan, va jâ nok alatter,
  fikj Vinjued op, nappada Gåsen om Ben, unje Bosserunjten me na å så på skot
  jemætter å møte nâue et Menjeske på hela Turn.
  
  Nu hâr jâ altid vad gosinjader å maj å âu holt å Sælskav, derfor gjek jâ inj te
  minj Kommerât Nels Øraløz, som bode sammen me Haltamalena, å gjæsbø dom inj å
  smâga Jylagåsen. Jâ fortalte, a jâ hadde fåd na frå en Tante i Markersen. Nels å
  Malena kom âu, hanj hadde en hel Flaska Brænjevin me, å Malena et Forklefult å
  Kantofler å et Fjærinjspunj Kaffebønner. Nu kogte hon Kantofler å lavada Dyppa —
  å så tâu vi fat på Gåsen. Stor å fed va hon, å dajli Fyln va der âu i na, men vi
  hadde go Abetit, å då vi va færdia, va der mæn ævent Ræukan tebâges. Så kogte
  Malena Kaffe, å så spillada vi Trekort å drok Kaffesvårta så lænje der va nâd på
  Flaskan, å Malena ble tesist så glâ, a hon gâ saj te å danjsa Tyrolerhopsa runt
  om Bored å song Jylasalmer te, så ded sto ætte. Ja ded va livel enj ârtier
  Jylaawtan.“
  
  „Bled så aldri opdagad, væm der tâu Gåsen?“ spore Tokkanj.
  
  „Naj, naj gon, Derektørenj mæjld’ed vest ikje enjgong, å ded hadde vel hejler
  ikje nøttad’enj nâd. Men der snaktes enjhellu om’ed i Bønj, di gottada dom âuer,
  a Derektørenj seddan va bled snødenj for sin Jylagås. Nels å Malena hadde kansje
  en Snâua om, væm der hadde sjøt’ed, men di forsto å taja me.“ 
  
  „Ja, et injmârit Stommene hâr du ju altid vad, lorlit a ded livel skujle gå Lort
  for daj tesist,“ bemærkada Tokkanj.
  
  Krestian svâre ente, men sod å grunjada lid, så begjynte hanj ijæn:
  
  „Synes du ente, ded kunje varra grâua ârtit å komma ud å slå lid te Skaglana
  enjgong ijæn?“
  
  „Du mener då’kje, vi skujle præua å tâ Udgongsbelæt?“ spore Tokkanj å så te
  Portenj.
  
  „Naj, me dorra Telefon å di nymodens Anstaltarna, di nu hâr, kunje enj nâue
  komma râks âuer Gâdan, forrinj enj ble huggenj.“
  
  „Men om vi nu spore Injspektørenj pent om’ed, kansje vi så kunje få Lâu i
  Ættemedda.“
  
  „Vår skujle vi så tâ na hen?“
  
  „Hâuser du, a Stoffer Jensen besøjte maj enjgong i Feskjes, dær hâr jâ tænjt, vi
  kunje tâ na ud. Hanj hâr ju lesom vi vad lid i Krambolasja me Polletied enj
  ynjka Gong, å Kråga søjer Mâga, sajas der.“
  
  „Ja, ârtit kunj’ed varra seddan å gå i Besøj, men jâ ingnar for, a Injspektørenj
  sajer naj.“
  
  „Vi kanj då forsøja; hanj e ju ente nær så strekser som denj gamla va; når vi
  bâra snakka pent å vælla me Iven, så går’ed, ska du se.“
  
  Krestian va bled rent opivader. Di reste dom å stagrada op te Kontordørn; her
  stansada di.
  
  „Væm ska føra Ored?“ spore Krestian.
  
  „Ded ska du,“ svâre Tokkanj.
  
  „Ded e din Plân.“
  
  „Ja, men du e denj ælsta å hâr vad hær lænjst.“
  
  „Naj, så e’d bære, vi begjer’ed.“
  
  „Nâ, ja ded e vel âu maj, som hâr Tâlegavarna,“ svâre Krestian å knabbada på
  Dørn.
  
  „Kom inj!“ Injspektørenj vænde saj frå Skrivebored å så lid forbauster på di
  gamle Stymparna. Beggje med Hâuan i Hån å Tokkanj på bâra Hossesokkana.
  
  „Go Dâ å glædeli Jyl!“ begjynte Krestian. 
  
  „Tak i le Måda,“ svâre Injspektørenj.
  
  Krestian krønnada et Pâr Gonga, ded knev nok lid for hannem me å få begjynt.
  
  „Nâ, va hâ ni så på Samvettihedenj?“ spore Injspektørenj.
  
  „Ja, nue ded e ju seddan en De, Depu...“ Her gjek Krestian rent i Stå.
  
  „Ja, ded e ju bâra Krestian Nifinger å maj,“ svâre Tokkanj.
  
  „Ja, ded ser jâ nok, men va velle ni?“ spore Injspektørenj å grinada.
  
  „Nue i Dâ e’d ju Jylaawtan, å nue derfor hâr Tokkanj å jâ nue snakt om, a ded
  kunje varra så ârtit, om a Injspektørenj velle gje vos Lâu, bâra nonna Tima.“
  Krestian præuda å se frommer ud.
  
  „Ja, grâua ârtit vell’ed varra,“ bemærkada Tokkanj.
  
  „E ni gjæstabødna ud Jylaawtan nânj Stâ,“ spore Injspektørenj.
  
  „Ja, seddan pånå. Stoffer Jensen, som boer her le Østan Bønj, sâ, a vi va så
  vælseda uda hos hannem, så snârt ded kunje ad saj bæra.“
  
  „Ja, ded sâ hanj ævent,“ bekræftada Tokkanj.
  
  „Men Stoffer Jensen boer ju helt uda på Blæmmelyng, vil ni gå denj longa Vænj
  istân for å ble jemma i jer løjna Stâua, vår ni ska få goer Mâd, å vår a Kon å
  jâ vel gjorra, va vi kanj, for a ni ska få enj ræjti hæjluer Jylaawtan.“
  
  Di tajde enj Stynj.
  
  „Ded e majed ræjtit, va Injspektørenj sajer, a hanj hâr altid vad goer mod vos å
  vel vort Væl, men se Frihedenj, for enj Gongs Sjyl, kunje nok âu varra rart. Nu
  hâ vi i flera Månada ente set anjed å Varden enj Groserens Kollabunka å Toppenj
  å Aræstforvararens Pæretræ. Men ded forstår vel Injspektørenj ikje?“
  
  „Ævent lesedan mener jâ,“ sjynde Tokkanj saj å saj.
  
  Injspektørenj sod enj Stynj å tænjte saj om. Jo, hanj forsto dom nok livel pånå
  å veste, a Krågan hejler vel døja ila i Frihed enj sedda i Aræst foran et fylt
  Ædekâr. Å desse to høre nok âu te Vårharres vila Fâula. „Men hâr ni Pænja te å
  kjeva Mâd for; komma helt tomhæns ud te denj fattia Manj kanj ni ente.“
  
  Di så lid slunørada ud beggje to.
  
  „Pænja e seddant stort Or, men i Grân hâ vi vær, når vi nu på Stynjen få vår
  Åklarerenj?“
  
  „Når jâ får trait frå for Tobak, bler der kansje en Krona æjle halanjen, å ded
  få ni ente majed for.“
  
  „Naj, ded ska Injspektørenj hâ Ret i,“ svâre Krestian.
  
  „Ja, å Sypenj e så skammelia dyr i våra Dâ,“ svâre Tokkanj.
  
  „Hojl Kjævt, din Dosmernak!“ veskada Krestian å støt’enj i Sian me Albâuanj.
  
  „Nâ, så ni hâ tænjt, a ni skulje ud te Drekkegjile; men ded bler der injed å me,
  for så kanj ni ble jemma.“
  
  „Naj, naj gon, ded va’nte seddan ment. Tokkanj e et gammalt Sjæus, å ni ska’nte
  bry jer om, va hanj sajer for ded e livel maj, der rår, å Sypenj e vi åvâna me
  for lænje sin. Jâ ble helt vammelmavader bâra ver å tænjkja paa Syp.“
  
  Injspektørenj sod å betænjte saj, hanj va nok i vilaré me, va han skujle. Tesist
  reste hanj saj å tâu en Fæmkrona op idå Pænjabogen å rajte na te Krestian å sâ:
  „Vassego! hær e lid te Mâdavârer, å så hâ ni Lâu Klokkan tre, men Klokkan æjlua
  e ni tebâges ijæn; hâusa nu ded å lau så injana Konster, a Polletied ska blannas
  me i detta.“
  
  „Naj, ni ska’nte ingna, vi e livel for gamla te seddan nâd.“
  
  „Ja, jâ mener ævent lesedan,“ sâ Tokkanj.
  
  Hærme stagrada di å.
  
  „Hon gjek, hon gjek forgjøie maj,“ sâ Krestian, helt âuntepå, så snârt di va
  kommena ud i Gårenj.
  
  „Jo, jâ forstår nok, veddan hanj ska tâs. Hadde jâ vad seddan et Skrov som du,
  Tokka, så va der nok injenj Friawtan bled å; men enj kanj vel hejler ente venta
  anjed å daj, du hâr ju aldri lært nåd æjle præud nåd.“
  
  „Nâ, jâ hâr då livel soded på Van å Brø fæm Gonga, så nâd hâr jâ livel præud,“
  Tokkanj så helt fornærmader ud.
  
  „Jo, ded va såmænd âu nâd å grota å. Naj, jâ hâr vad for Højestaræt å hat enj
  Defensor; ved du, va ded e for nâd?“ 
  
  „Naj! E ded et Menjeske?“
  
  „Ja, de kanj du lida på ded e. Ded e enj, som kanj vaska denj svårtesta
  Synjarenj rener som enj Jylaengel, når bâra Dommarna vel tro, va hanj sajer.“
  Krestian sokkada ver Tânkan om, vår spilt Umâga ded hadde vad for Defensorenj me
  å vaska hannem rener.
  
  Ver Tretiden kom Krestian Nifinger å Tokkanj gånes i rask Fârt ner a Gâdan. Di
  va nu i Possen. Krestian hadde bostad sina Stæula, så di sjende. Hanj hadde sier
  Frak på, der va enjhellu for stor å som hadde vad nyer for en Del År sin. Stiver
  Hat, der sjende lid i ded grøna, å bråguer Krava me Gummiflep. Tokkanj tâu saj
  mer sømpel ud me Sjinjhâua å gult Halsspenje, en gammel Stortrøja å sina
  nytjærada Træsko på. Di drajada inj i en Sijegâda å stansada udan for en Botik,
  vår der hanlades me alt mâulit.
  
  „Va ska vi nu kjeva for Pænjana?“ spore Krestian sin Kommerât.
  
  „Kløpfesk å Risengrød, for ded e Jylaawtansmâd,“ svâre Tokkanj bestæmt.
  
  „Ja, ded e’d ju; men se Kløpfesk ska vannes ud et Pâr Dâ, forrinj hanj kanj hâs,
  så denj kanj vi ente få nâd å i Awtan.“
  
  „Ja, så ved jâ’nte, va vi ska kjeva.“
  
  „Vi kanj ju kjeva enj Bedda Flæsk, ded e âu goer Mâd, især når ded e saltgrønt;
  men nu ska du bâra la maj om Handelen, for ded e nâd, som jâ hâr bæst Forstan
  på.“
  
  I Botikken va der mæst helt folt me Folk; men Krestian å Tokkanj ble stånes
  injan for Dørn å vænte. Kjømanj så lid på sjøns te dom, hanj kjænde dom got, å
  lesom tefældit gjek hanj hen å føre Pænjaskoffan helt idi.
  
  „Hanj hâr livel Respækt for vos, så gamla som vi e,“ veskada Krestian te sinj
  Kommerât.
  
  Ændeli va ajle Kondarna unjtâs Tokkanj å Krestian ekspederda. Krestian gjek nu
  fram å lâ sinj Fæmkroneseddel met på Deskenj å sâ: 
  
  „To Punj Risengryn, to Æsker Snus, enj Pakka Mæjlemskro å Brænjevin for Ræsten å
  Pænjana.“
  
  Kjømanj så lid forbauster ud, hanj hadde ente vænt, a di to Karana hadde så
  monga Pænja. Di va ju snârt ekspederda; enj Flaska te Brænjevined lånte hanj
  dom, å Krestian lâude å gjæjla na ijæn om tol-tre Dâ. Krestian sâ nu pent Farvel
  å glædeli Jyl; men då hanj kom te Dørn, vænde hanj saj å sâ:
  
  „Men så va’d Flæsked, ded hadde jâ nær rent forgat.“
  
  „Skujle ni âu hâ Flæsk?“ spore Kjømanj.
  
  „Ja, se vi boa uda på Arbajsgårenj, å Fruen sâ te vos, a når vi kom inj te
  Kjømanj, kunje vi hænta hænje felle-sæks Punj Flæsk; hon skujle nok sæl komma
  inj å betalla’d, så snârt de ble songt.“ Krestian vænde saj te Tokkanj: „Va’d
  ente felle-sæks Punj?“
  
  „Jo, ded va ævent seddan hon sâ,“ bekræftada Tokkanj.
  
  Kjømanj så lid mistroisker te dom, men di lo bâra, som di ente så’d å så så
  fromma ud som nyfødda Gjemmerlam.
  
  Så gjek hanj hen å tâu enj Bedda Flæsk, vajd’ed å pakkad’ed inj å flyde dom. Så
  sâ di Farvel ijæn å traskada å.
  
  „Ded va vel føje ræjtit me denj Flæskahandelen,“ begjynte Tokkanj, då di va
  kommena udan for Bøjn.
  
  Krestian grinada. „Injspektørenj kanj ju bâra la ble me å betalla’d, å Kjømanj
  hâr got å’d, så lær hanj å varra mera vârsammer me å gje Kredit enj anj Gong.“
  
  Di traskada vidre, Krestian va et Pâr Âlna i Forvænj, ded knev for Tokkanj å
  følla me.
  
  „Du behøver då’nte løvva så hâuse. Ded e ju Nytænnenj, så ded bler ente svårt,
  sæl om ded drâr på Awtanenj, injan vi nå fram.“
  
  „Du ska nok få udhvilad, Tokka, for Injspektørenj ska få å vænta te Dâ, injan vi
  komma tebâges, å kansje vi hejler lar’enj hænta vos.“
  
  Nu gjek di ijæn et Straj, så spore Tokkanj:
  
  „Vår monga Sypa troer du, der e på Flaskan?“
  
  Krestian tâu Flaskan op idå Lomman. 
  
  „Der e halvanjenj Pæl, å ded gjer åta gaddelia Sypa.“
  
  „Kunj’ed ente varra nok me sæks te Awtansmâdenj, så bled ævent to te Manjs?“
  
  „Du sajer nâd, lorlit a jâ’nte hâr tænjt på ded,“ svâre Krestian å sjynde saj å
  trajte Proppenj op me Tænnarna å tâu saj enj goer Slurk. Så rajte hanj Flaskan
  te Tokkanj, der ente va sener te å gjorra de samma. Nu gjek’ed rast en Stynj, så
  tâu di dom ijæn enj lidenj Opstrammara, å ændeli, då Klokkan va pånå seks, rajte
  di ud te Blæmmelyng, vår Stoffersa Huzkâta lå. Hær va’nte Lys å se i nâd å
  Vinjuen.
  
  „Monne hanj alt skujle varra i Sænj?“ sâ Tokkanj.
  
  „Kansje hanj sedder å târ saj et Sjymnejnsvil å ente hâr tænt Lâmpan enu“, svâre
  Krestian å gâ saj te å knabba. Men ded nøttada injed; der va værkan nânj, der
  svâre æjle kom å lokte op. Tokkanj gâ saj te å sparka på Dørn me Træskosnudarna,
  men då ded hejler ikje værkada, ble di klâra âuer, a Stoffer va’nte jemma.
  
  „Va ska vi arma Menjesker då gjorra,“ sâ Tokkanj mæst vrælefarruer, „majta å gå
  tebâges kanj jâ’nte, forrinj jâ får vilad i Grân, å ded e så rælia kâlt hæruda,
  bâra vi då va blena jemma.“
  
  Krestian gâ saj te å præua, om Vinjuen va krogada; men Stoffer hadde lokt got
  ætte saj, der va’kje Tânka om å komma inj. Så gjek di om på denj andra Sian
  Huzed. Her va en Hodda, vår Stoffer hadde sin Gjed stånes, å me et Søm, som
  Krestian hadde i Lomman fikj hanj livel pregad Værlinj frå, så di kunje komma
  inj. Hær lâutada lid ramt, men Løjne va hær å âu got me Halm å ligja i. Di krev
  så hen i enj Krog å lâ dom, så delde di denj sista Sjattenj, der va på Flaskan,
  å bestæmde, a om en liden Stynj skujle de gje dom på Tebâgalén. Lid ætte snorkj
  di beggje to, så ded ryste i Gjeddaboen.
  
  På Arbajsgårenj gjek Injspektørenj å va’nte ræjti i Jylastæmninj. Bådde hanj å
  Kon hadde æjla glæd dom så majed te Jyl. De va fosta Gong, di skujle fajra
  Jylaawtan i dorra ajed Jem, å di hadde snakt om, a di skujle gjorra Awtanenj
  så fæstlier som mâulit for Lømmarna. Di hadde âu gjort dom enjhellu Umâga, å alt
  hadde âu gåd væl. Goer Mâd hadde di fåd, å Præstenj hadde vad der å prækad for
  dom, å sin hadde di songed Jylasalmer. Men når Injspektørenj livel ente kunje
  komma i denj rætta Stæmnenjen, vad fordi a hanj ente kunje la ble å tænjkja på
  di to gamle, som hanj hadde gjed Lâu å gå te Blæmmelyng. Ded velle ble en hår
  Tur for dom å gå tebâges ijæn, ves di æjla gâ dom på Vaj. A kansje di slet ikje
  kom tebâges, forrinj Polletied kom å hænte dom. I ajle Tefælle va ded hannem,
  som hadde Ansvâred, å hanj skujle aldri gjed dom Lâu. Nu såd Kon å hanj å vænte
  på dom. Hanj gjek hen å kjekkada ud å Vinjued, ded hadde blæst op å så ud te å
  ble ila Vær.
  
  „Troer du, di komma tebâges te Klokkan æjlua, som di lâude?“ spore Kon.
  
  „Ded troer jâ nâue, å bæst va’d vel âu, om di ble deruda te i Mârn, seddan som
  Væred nu tajner te å ble.“
  
  Di sod lid ijæn, så slo Klokkan ti, så reste Kon saj å gjek hen å tâu Manj om
  Halsenj å sâ:
  
  „Jâ kom ævent te å tænjkja på, om vi ente skujle låna enj Bil å kjøra ud å hænta
  dom? Du hâr ju sæl Kjørekårt, så vi behøva ente jaua nânj Vâunmanj jemmafrå.“
  
  „Du sajer nâd, ja; men ded e nok bæst a du bler jemma. Hâr Krestian å Tokkanj,
  som jâ ingnar for, kjevt Brænjevin for Pænjana, jâ gâ dom, så e’d ente Sælskav
  for Kvinjfolk uda hos Stoffersa, så vad nok bære, om jâ fikj enj Polletibetjent
  te å følla me, for ded e ente sajt, a di vel følla govelli me tebâges.“
  
  „Jo, la maj følla me, du ska se, ded går nok, vi ska bâra tâ dom me de goa, ded
  komma vi vest lænjst me. Ded e der vest mæn sjæjlan nânj, der hâr præut, kansje
  ded e derfor, di e blena ded, di e.“
  
  „Ja, du hâr nok Ret, nu som alti,“ sâ Injspektørenj milt å trajte Âuerfrakkenj
  på. 
  
  Stoffer va ævent kommed jem frå enj Nâbo, vår hanj hadde fajrad Jylaawtan, då
  hanj høre enj Bil stansa udan for Huzed. Hanj ble strajs lid lorlier ver’ed, for
  sæl om der kunje varra et å anjed, hanj hadde udastånes me Polletied frå forra
  å, så hâuste hanj ikje, der ævent va nâd frå di sista Dâna, der kunje
  jaua dom hærud enj Jylaawtan, å andra fina besøjenes brugte der mæn sjæjlan å
  komma. Nâ, hanj måtte ju ud å lokka op, å der sto så di to unga Mænjsken,
  som hanj ente kjænde. Manj sâ så, væm hanj va, å spore, om hanj hadde set nâd te
  Tokkanj å Krestian Nifinger, for di hadde fåd Lâu å gå hærud å besøja om
  Ættemeddanj. Naj, Stoffer hadde ente set æjle hørt nâd te di Karana å hadde âu
  vad væk.
  
  Nu ble Injspektørenj for Alvâr bonge, vår va di to gamle nu henna, kansje lå di
  ijælfrøzna i en Lannavajsgrov enj Stâ, å så hadde hanj ded på sin Samvettihed,
  forudan a hanj kunje vænta å ble fråsmedenj som Injspektør.
  
  Då Stoffer forsto, veddan ded hænjde sammen, ble hanj âu helt opivader, for som
  hanj sâ, di va livel et Slaus Menjesker di me, å ded velle livel varra ila, om
  di skujle gå å udadø Jylaawtan. Injspektørenj velle strajs kjøra tebâges te Bønj
  å mæjlad te Polletied, så di kunje få Folk ud å leda, men Stoffer mente, a di
  fost kunje forhøra hos Nâbona, om di hadde set nâd te dom. Ded samma mente
  Injspektørenjs Konna, å Stoffer tænde sin Tjivaløjta å kom ud for å visa Vaj. Då
  di va kommena ud te Vænj, sâ Fruen:
  
  „Men vi glømde ju å se om di va i Huza, kansje di ligja å sniva enj Stâ i
  Lâhuzen.“
  
  De gjek nu tebâges te Huzed ijæn, å Stoffer gjek hen te Hoddan å âvnada Dørn å
  lyste inj me Løjtan, å så gâ hanj saj te å flâzgrina, å då Injspektørenj å Kon
  âu kjekkada inj, kunje di hejler ente la ble me å grina, for dær, mit i
  Gjeddaboen, lå Tokkanj å Krestian å saw så søt me Gjedden met imæl dom.
  
  Då di fikj dom vâunada, va Krestian farru te å varra lid skamfujler âuer, a
  Injspektørenj å Fruen skujle træffa dom i detta Losied, men bådde hanj å Tokkanj
  va majed vellua te å følla me tebâges me ded samma. Især va Tokkanj enjhellu
  glâr ver å få kjørt jem i Bil, hanj hadde aldri âgt i sedden’et Kjøretøj forra,
  dæmmeså.
  
  Då di kom jem, gjæsbø Injspektørfruen dom inj i sina ajena Stâuer, å hær dækte
  hon sæl Bor for dom. Hær va Flæskastæj å Røkål å majen anjen goer Mâd, å
  ded nâd der smâgte di to gamla Skroven, di hadde ju inte fåd Mâd sin
  Medda. Injspektørenjs spiste âu sæl me, å alt imæns sod di å snakte me dom,
  ævent som di va goa Venner å værlæja.
  
  Då di va færdia me Mâdenj, reste Krestian saj å gjek ud i Forstâuan ætte enj
  Pakka, så gjek hanj hen te Fruen å rajte hænje denj å sâ:
  
  „Ja, ded e ju seddan Sjek å Brug å gje Jylagaver; hær e så enj liden Tinj te
  Fruen. De va ju Menenjen, a Stoffer skujle hat’ed, men nue hanj va ente jemma,
  som Fruen ved, å sæl om ded e en lid apârta Jylagava, så må Fruen livel tro, a
  Menenjen e denj bæsta, å så vel jâ på ajna å Tokkanjs Vajna ønska Injspektørenj
  å Fruen en glædeli Jyl.“
  
  Krestian bukkada, hanj synjtes sæl, a hanj hadde sjelt saj pent frå sinj
  Jylatâla.
  
  Så gâ Fruen saj te å pakka sin Jylagava ud. Ded va ju Flæsked, som Krestian
  hadde brugt te Jylagave. Fruen smilada lid, då hon så’d, men gjek livel hen å gâ
  bådde Tokkanj å Krestian Hån å sâ Tak for Gavan. Injspektørenj føjde te, a hanj
  va så glâr ver, a di hadde kjevt Mâd for Pænjana å ente Brænjevin, som hanj
  hadde ingnad for. Ver desse Oren ble bådde Krestian å Tokkanj lid rø i Hâud, men
  ded lâ’nte Injspektørenj Mærke te.
  
  Nu tâu hanj Salmebogen fram, å så læste hanj Jylaevangelied, å så fortalde hanj,
  vårfor Menjesken fajrada Jyl. Ded va’nte nân long æjle fin Præken, hanj holte;
  men di Orn, hanj sâ, kom injafrå, å derfor nåde di âu dærhen, vår di skujle. For
  hannem va hans to Tehørara ente et Pâr uzla Menjeskevrâg, men Menjesker skavt i
  Vårharres Billed lesom andra.
  
  Tesist fortalde hanj om sit ajed Bællajem, der mæn hadde vad fattit, men
  livel så ræjt på ded, som ente kanj kjeves for Pænja, å om veddan hansa Forældra
  hadde lært hannem å hojla Jyl på rætta Måda.
  
  Krestian å Tokkanj tænjte âu på dorra Bællajem, der va å et anjed Slau, me Drik
  å Slausmål å styggja Or bådde hællit å sognt. Der va mæn bârt om goa Minje for
  nân å dom.
  
  Så song Injspektørenjs et Pâr Jylasalmer. Krestian å Tokkanj hâuste dom got frå
  di forje Jylana, men då va’d mæst, som om di ble songena på Kommando, nu va di
  helt anjelens; hær va’d mera æn nonna pena Or. „Du fattige Spurv flyv ned fra
  Tag med Duen til Julegilde.“ Di Orn paste got hær i Awtan.
  
  Då Salmarna va songena, ble Krestian å Tokkanj seddenes stelle. Tokkanj hadde
  Van i Iven, å Krestian skulada mod Golled. Tokkanj veskada nâd te Krestian å
  puffad’enj i Sian; men Krestian ble bâra seddenes. Så begjynte Tokkanj:
  
  „Nue, jâ velle bâra saj nâd...“
  
  „Naj, taj du stelle å la maj, for ded va livel maj, der laud’ed å hâr denj
  stosta Sjylen,“ ded va Krestian, der snab’enj å.
  
  „Nue, vi Menjesker e ju ente så goa, som vi skujle varra, å Tokkanj å jâ høra
  vel endå te di varste. Men nue Folk hâr vel aldri lært vos nâd got. Hadde Folk
  vad imo vos, som Injspektørenjs e, å hadde vi hat et Bællajem, som Injspektørenj
  hâr hat, hadde vi kansje ikje bled di Skabbernakkana, som vi nu e. Men nue nâd å
  ded varsta, jâ hâr lauad, synes jâ mæst, e a jâ sto å lev for Fruen i Åns. For
  se, nue, Pænjana, som Injspektørenj gâ vos, kjevte jâ Brænjevin for, å Flæsked
  kjevte jâ på Kredit å lo Injspektørenj skriva for’ed.“
  
  Krestian snakte så laut, a di føje kunje hør’ad, de falt nok hårt å få’d sajt.
  
  „Nu hâr jâ soded å tænjt på, om a Injspektørenj ente kunje gje vos lid
  Ækstraarbaj i vor Fritid, så vi sæl kunje få Lâu å betalla Jylagavan, som vi gâ
  Fruen. Æjle va mener du, Tokka?“
  
  „Ja, jâ mener ævent lesedan,“ sjynde Tokkanj saj å svâra.
  
  Injspektørenj så på dom. Jo, ded va nok Alvâr å ente Skaveri detta hær. Så svâre
  hanj: 
  
  „Ja, ni ska få Arbaj, så ni sæl kanj betalla Flæsked. Â så ska ni hâ Tak, fordi
  ni sâ’d, som ded va, ded kanj ni tro e nâd, der glær maj.“
  
  Å Fruen føjde te:
  
  „Ja, ded viser, a ded passer va minj Fâr bruggar å saj, a der finjes nâd got hos
  ajle Menjesker, når enj bâra kanj få’d fram.“
  
  „Å nu vel jâ ønska, a ded goa, vi hær hâ fåd fram, må vâusa.“
  
  „Vi ska pina på’d, Hr. Injspektør,“ svâre Krestian stelle.
  
  „Ja, jâ sajer ævent lesedan,“ svâre Tokkanj.
  
  Lid ætte forsvânt di to gamle inj på dorra Kammers. Dâ Krestian va kommenj i
  Sænj, vænde hanj saj te Tokkanj å sâ:
  
  „Ja, Injspektørenjs e nu livel Stâzfolk, ded sajer jâ, å sæl om vi hâ ligjed å
  sneved i Gjeddaboen ded mæsta å Awtanenj, synes jâ livel ded hâr vad enj hæjluer
  Jylaawtan.“
  
  „Ja, jâ mener ævent lesedan,“ svâre Tokkanj.
  
  Å inja i Injspektørbolien mente di âu ævent lesedan. 
  
  