text: Di tre unjelie Mostrana
  
  Enjgong va der nonna Folk, a der hadde mæn en enesta Døtter. Enjhillu nætt va
  hon, mæn så arbarmelia dâuen, a de foje ammada te — alri kunje hon få saj te å
  gjorra Gawns Gjærninj, mæn sodd som otast å râgada i Åskan uda ver Ijllarinj
  ... Hon slo Vann på å kalte, hon dajnada å slo Brö op, å så torrde hon dom på
  Ijllarinj.
  
  »Horâ! Nu hâr jâ lawad sju,« râfte hon.
  
  Fârinj va så elændia kjessammer âuer, a Piblinj slætt inte va te å få Rætt på;
  mæn så va’d enj Dâ, a de spordes, a Konginj skujlle vânka dær frambi, så kom
  hanj te å hâusa på, va Døttern hadde sajt om, a hon kunje lawa sju, å dæmme, då
  Konginj så kom kjörenes, så stæjllde hanj saj op uda ver Vænj å râfte: »Minn
  Døtter kanj lawa sju å bâga sju å kâra sju å spinja sju å væwa sju.«
  
  Konginj lydes lid te dætta hær, å så me enj Gong stâgada hanj ner å Vâuninj å
  sâ: »E ded sânt, a dinn Døtter e så vijlla, så e’d bæst, a hon kommer op te maj
  på Slotted, for dær hâ vi ømmer Brygg for villua Kvinjfolk.«
  
   De lâu Manj saj inte saj to Gonga, mæn hanj ferafettes inj ætte
  Døttern. »Nu ska du op på Slotted,« sajer hanj, »å arbia for Konginj. Hanj hâr
  sæl ævent sajt’ed, dæmmeså — å dær jælper nok injen Unjanskrydan, minn Paja.«
  
  »Jamæn, se hær se,« sajer Moern nok så oppendawad å gâ saj te å leda nogged Toj
  fram te Døttern.
  
  »Se hær, se! De kanj forlademaj ble te va de ska varra, ded.«
  
  Di riggada’na te, de bæsta di forsto, å Fârinj folde’na sæl dærop.
  
  »Nâ, se de e daj, a der kanj kâra sju å spinja sju å væwa sju,« sajer Konginj,
  då di så va rajta fram te Slotted. »Jamæn så ska du se hær, hær e sju Punj Ujll,
  å de må du se å få kârad te imârn.« De årdeli gjyste i Piblinj, då hanj lokte
  ’na inj i et lided Kammers å tæpte Dörn for ’na.
  
  »De va då livæll âu Fankens, som hon e jøss å nætt,« tænjte Konginj... Mæn —
  hanj kunje livæll unras på, om hon værkeli skujlle varra så vijlla, som a Fârinj
  vijlle påstå.
  
  Lisse rapt som a Dörn va tæpt, tâu Piblinj Kârarna fram å stæjllde saj te; mæn
  dæmme, hon hadde alri hatt en Kâra i Hånn forr, sa de vijlle slætt inte ble te
  nâd for’na, å då hon hadde  præwt noggena Gonga å inte kunjad fåd’ed te å
  vælas, satte hon saj te å vræla nâd så ynkelit.
  
  Rætt lænje hadde hon livæll inte sodded seddan, så gjik Dörn op, å inj kom en
  forskrækkjeli ræli gammel Kjælinj. Koss vår va hon hæsseli å se te — me Najla på
  Fingrana så longa, sa hon måtte âza dom ætte saj.
  
  Piblinj ble rent forfærad, mæn Kjælinjen så nok så mijlt, å så sajer hon: »Mæn
  va kanj du då varra så kjessam âuer, minn lijlla Paja? Jâ kommer ævent for å
  jælpa daj, å om du bâran vil kajla maj Moster på Kârebænjkjinj, når du ska hâ
  Brojllup me Konginj, så ska jâ nok kâra de Grâned for daj som injentinj.«
  
  Jo, de vijlle Piblinj då så urimelia gjærna — å injan a der va gåd enj lawlier
  Tima æjlle nâd, så hadde Kjælinjen ajl Ujlln kârad, sa hon lå i pena Pølser i
  Tojakorrinj.
  
  Piblinj lâ saj te å sawa på Bænjkjinj, vår hon sodd, å då Kongijn så kom inj om
  Mârninj ætte å så, a ajl Ujlln va kârad, då snev hon injdå, å hanj sto lænje å
  så på’na, så nætt hon va — å som hon då kunje arbia. Tesist vâunada hanj’na å sâ
  så te’na, a nu skujlle hon âu spinja ajl dænj Ujlln.
  
  Glâ ver’ed va hon inte, for hon hadde alri nânti rört enj Rok, sa de va Synj å
  saj; mæn te’d måtte hon å tâu så sinj Tojakorr me saj, mæn Konginj viste’na inj
  i ed anjed lided Kammers, vår  a Rokkinj sto. Så tæpte hanj Dörn, å hon gâ
  saj ijænn te å vræla hojt.
  
  »I mæn va ska då dætta ble te,« knulkada hon. Mæn lissom de, va der nânj, a der
  âvnada Dörn, å inj kom en hæsselia stygj gammel Kjælinj me enj Unjelæva så
  hænjenes, a hon måtte bæra’nj på Arminj, for inte å trö idi’inj.
  
  Strajs ble Piblinj bonge, sa hon darrada, mæn Kjælinjen så bâran nok så mijlt, å
  så sajer hon: »Va e du då så kjessam âuer, minn lijlla Paja?«
  
  »Jo, jâ ska spinja ajl dænja Ujlln, æjllans bler Konginj galinj på maj.«
  
  »Om du vil kajla maj Moster på Spinjebænjkjinj, når du ska hâ Brojllup me
  Konginj,« sajer Kjælinjen, »så ska jâ snârt få ded sjøtt.«
  
  Jo, de vijlle Piblinj då så gjærna gjorra, når hon bâran måtte blé fri for å
  spinja... Å så kanj’ed nok hænna saj, a Rokkinj snorrada, sa injan a der va gåd
  ed Pâr Tima æjlle nâd, så hænjde dænj ena Garnharran ætte dænj anra på Væggjen.
  
  Piblinj lâ saj te å sawa på Bænjkjinj, å Konginj ble enjhillu glâr, då hanj kom
  inj om Mârninj ætte å så, a hon hadde fåd sjøtt, va hanj hadde bed’na om. Lænje
  sto hanj ijænn å kunje nâue få Iven frå’na å — så urimelia nætt som hon lå dær å
  saw; mæn tesist måtte hanj livæll te å vâuna’na, å sajer så te’na, a  nu
  skujlle hon tâ Garnharrarna me saj å følla me inj a Væwstâuan å så se å få’d
  væwt te Toj altsammens te Dânj ætte.
  
  Dærme tæpte hanj Dörn å gjik sinj Vaj, å hadde hon inte vad kjivå’d forra, så
  ska jâ lâua for, a hon stok i å storvrælada, så beladen hon va. Alri nânti hadde
  hon lajt Hånn på enj Væw... Mæn så, lissom de, så âvnades Dörn, å inj kom så
  ræli en Kjælinj, som hon alri i sina livskaftia Dâ hadde sett. Næzan på’na va så
  long som enj Snavvel, å hon måtte bæra’na oppa i Hånn, a hon inte skujlle gå å
  trö idi’na.
  
  Koss, vår ble då Piblinj forfærad — mæn Kjælinjen hon snakte bâran nætt te’na,
  hon. »Om du vil kajla maj Moster på Væwstolinj,
  
  når du ska gjeftes me Konginj,« sajer hon, »så ska jâ snârt få ded væwt for
  daj.«
  
  Jo, de skujlle Piblinj då så gjærna gjorra — å lænje vâre’d inte, forrinj a der
  lå ed lânt, lânt Stykkje Toj.
  
  Mârninj ætte, a Konginj kommer inj for å ættese’na, liggjer hon ijænn å sawer på
  Bænjkjinj, å hanj dojde me å forstå, a der kunje varra nâd så nætt i dænja
  Varden. Alri hadde hanj sett’ed forr — å så så vijlla hon va te alt
  telæjeme. »Der kanj nu ikkje varra Snak om ded,« tænjte hanj, »hinje vil jâ hâ
  te Konna.« Der kunje nok trænjes te ed dâuelit Kvinjfolk på  Kongsgårinj, å
  hanj hadde alri troffed nân, der seddan kunje brygga sina Knoga.
  
  I noggena Dâ gjik Konginj å grunjada âuer’ed, mæn de ble mæn de samma, å Piblinj
  måtte så læggja sina gamla Klær å trækkja i enj finer, kongelier Bruakjâul, å så
  âgte di te Kjærkes i dænj fina Gujllkareten.
  
  Jemma på Slotted va der lawad te me så majinj Mâd å Kâga å Vin. Å ajle
  Stormænjen i hela Lanned va bena. — Ja der va så majinj finer Stâs, sa dænj nya
  Dronninjen hadde alri nânti sett Mâga forr.
  
  Di gjik så te Bors, å lissom di så sidda å få Mâd, så går Dörn op, å inj kommer
  en forskrækkjelia stygj gammel Kjælinj. Dronninjen tâu på å darrada âuer hela
  Ræwkan, så anterert ble hon, mæn hon måtte livæll se å spo saj å få sajt:
  »Vassego, Moster på Kârebænjkjinj, å sætt daj mæn te Bors.«
  
  Ajle di fine Frammaden di gjyste ver’ed, å Konginj va nok hæjller inte rent fri,
  mæn hanj syntes livæll, a hanj âu skujlle saj nâd te’na, å dæmme sajer hanj:
  »Nue, saj maj enjgong, voddan kanj de hâ saj, a Di hâr fåd Dorra Najla te å
  vâusa så arbarmelia longa?«
  
  »Va — longa? Jo,« sajer Kjælinjen, »jo, de ska jâ semænj saj Dom — for når Dorra
  Konna får kârad lisse majen Ujll, som jâ hâr i mina Dâ, så ska hinjes Najla nok
  ble lisse longa.«
  
   »Så ska hon hæjller alri få Lâu å tâ Kârer i Hånn hærætte,« påsto Konginj —
  å glâ ble dænj unga Dronninjen.
  
  Kjælinjen gjik sinj Vaj ijænn mæst me de samma, mæn alri va hon unjan, forrinj a
  en anjen troppada op, å va dænj fosta ræli å se på, så va dænja hær nu âu så
  hæsselia stygj, sa monga å di fine Haggana va lie ver å få ont. Hon stjærnada
  stift på Dronninjen, å hon måtte spo saj å få sajt:
  
  »Vassego å kom å sætt daj te Bors, Moster på Spinjebænjkjinj — vassego.«
  
  Di mæste å dom va bonge, sa di læjefram hyddrada i Knæ’n, mæn Konginj
  syntes livæll, a hanj âu skujlle saj nâd te’na, å dæmme sajer hanj: »Saj maj
  enjgong,« sajer hanj, »voddan kanj ded varra, a Di hâr seddenenj forskrækkjelia
  stor Unjelæva?«
  
  »Jo, de ska jâ semænj saj Dom, for når Dorra Konna får spunjed lisse majed som
  jâ, så ska hon nok få akkorât lissenenj.«
  
  »Så ska hon hæjller alri få Lâu å spinja så majed som enj enesta Toja, de ska jâ
  lâua for,« påsto Konginj. Dærme gjik dænj gamla Kjælinjen, mæn alri va hon ud om
  Dörn, forrinj a en tredde troppada op — de va hinje me dænj longa Næzan. Stygj
  va hon som bâra Bestinj, å ajle så va di bonge for ’na, sa di årdeli darrada
  ver’ed, mæn Dronninjen måtte livæll se å få sajt: »Vassego å kom å sætt daj te
  Bors, Moster på Væwstolinj.«
  
   Konginj mente âu, a hanj måtte te å saj igrân te’na, å dæmme sporr hanj’na:
  »Voddan kanj de varra, a Dorra Næza e så arbarmelia long?«
  
  »Â jo,« sajer Kjælinjen, »når Dorra Konna får væwt de, jâ hâr væwt i minj Dâ, så
  ska Di få å se, om inte hinjes Næza âu bler lisse long.«
  
  »Så ska hon forlademaj hæjller alri nânti få Lâu å sætta saj te enj Væw mera,«
  påsto Konginj... å des mera glâ å lokkeli ble Dronninjen... for nu va hon ju
  ræjti Dronninj ble’n 
  
  Sin, når di va kommena te Sænjs, så måtte hon så fortælla for Konginj, a der va
  ded ver’ed, når enj sodd å kârada, så skujlle enj ømmer sidda å pilla Ujlln me
  Nivan; sa de va dærfor, a Najlana ble så longa. Å lissedan, når enj spânt, så
  skujlle enj ømmer gjorra Finjerinj våder me Lævanj for å kunja sno Garned så
  majed bær, sa Unjelævanj ble nertrajter ver’ed. Å sodd enj ver Væwinj, så
  stæwad’ed seddan i ett væk, sa enj ømmer å ijænn måtte snyda Næzan, dæmme de va
  dærfor, a hon ble så longtrajt.
  