text: Niels Ezbersa Kallastæj te Barselsgjiljed
  
  I Væjlensby i Nilârskersen ska der enj Gong hâe boet enj Bone ver Navn Niels
  Ezber, der holdt saa urimeli majed aa Kallastæj. Hajn va men enj lidinj Kar,
  hadde et rølit Ansajt aa boskut Fujlskjæjg; aa saa hadde hajn en net Konna, der
  hed Dorta, enj kujntuer Hâuddrenj ver Navn Lârs, enj Halstøddinj, Jens, aa en
  trømmelfodad Paja, Trina.
  
  De va i denj Tiden, daa ajle brygte aa hâe dorres Ungkvæj, Føl aa Faar gaaenes
  løza i denj injgjârada Udmarken om Sommarijn, aa Sannemajn om Foraared læste paa
  Kjærkestæunan, a nu skujle Folk »hæjna Le aa Ledda aa Ârnâgabona me«.
  
  Niels Ezber hadde âusaa sina Gamstajna i Udmarken; aa ettesom hans Konna hadde
  født hannem enj præjtier Horraknob, der skujle døves enj Sommarsønda, aa der
  skujle Kallastæj te Barselsgjiljed, maatte hajn a Stâ paa Kallajajt. De va enj
  hæjluer Sommarmârn me Solskjin aa Blæjnkjan âuer Lanskaved, daa Væjlensbymajn me
  enj Baansima aa hans Drenj me enj Tækjeraut gjik ud for aa fonga enj aarsgammajl
  Tjyrkall. Men ded ble en varre Klapjajt, enjd Niels Ezber hadde tæjnkt.
  
  Di folde fost Ulagâdarna op ad Blemme Lyng te; aa deruda gjikke di læjne aa
  vâzada ibland Lyng aa Eneboska udan aa se nâd te nonna Gamstajna. De trajte paa
  Formiddajn. Soln tâu te aa stæja varmt paa dorra Rygja; aa Ujnejorsfolken kom
  fram aa dajnste saa villut âuer di brune Lyngtoppana, a di to Jajtmajnana 
  begjynte aa ina for, a de skujle gaa galed. Di va tesist hal kjiv aa aa gaa der
  i Lynginj aa trø.
  
  Fost daa di va kommena et Stykje vestan for Rakkaralykjan, opdauada di enj Flok
  Smaakvæj, som gjik aa gnauada Græz i denj lijla Mâen ver Strømesa Dam. Derhen
  spode di dom strajs, natyrlit. Di maatte gaa bârfodada âuer Bækjinj; aa Mâen va
  saa sabbu, a di fikj Van i Træskona ver aa løvva âuer denj. Men ded va nu inte
  de varsta. De knev mere me aa faa fat i dorres ejinj Kall, som gjik ibland ajle
  di Nøden, hvoraa nonna va hal vâusna aa andra kuns godt aa vel
  gongstogga. Jajtmæjnen kjende dorres Stæjkall paa, a hajn va røbæltuer aa hadde
  tre Hak i de højre Ørad. Aa saa snârt Niels Ezber kujne se sit Ram, sprong hajn
  te for aa lægja sijn Klaun om Horn paa’enj. Men Tjyrkallinj slo me Hâud aa
  sprong hastut te Sian. Hajn vijle ju inte hjøm aa lauas te Stæj, demme. Daa
  Niels Ezber mærkte, a Fyrinj inte vijle kosa saj, kommederde hajn Lârs te aa
  slaa ette’nj me Tækjerautinj, for aa faa’enj udskjilder fraa di andre
  Kallana. Men ded gjik inte ded hæjler. Om de va, for ded a Lârs bâr saj galed ad
  aa forfærada Røbælt, e ju inte saa godt aa saj. Niels Ezber trod’ed nu seddan aa
  skjæjlde dygtit paa dom begje. Men de hjolp ikje de bittersta. Hver Gong a
  Tjyrkallinj hadde faaed et Slau udaa Tækjerautinj, sprong hajn hastut nonna
  Skridt fram aa løvv strajs ette tebâges i Flokkinj; aa jo mera Niels Ezber
  skjæjlde, aa Lârs slo, des vijlere ble de ettetragtada Dyred. Aa di andre
  Ungkvæjen ble derme âu saa opsatta, a di dajnste rujnen om aa tomlada a Stâ ud
  aa inj aa inj aa ud imeljem hverandra, som di va galna.
  
  Tesist gâ hela Flokkijn saj te aa bizza. Me Rompan i Væred aa Snudan fram satte
  di store a Stâ i rask Galop aa di smaa bâg ette tvart âuer Lynginj aa sønnerpaa
  henimod Hjortabakkajn aa Bogned. Kuns et enkelt Ujneryg sakkada bâg ud. Niels
  Ezber aa Lârs maatte saa »tâe Ben paa Nakkajn« aa løvva for aa komma me di
  foste, kantro, aa naaede omsier Flokkinj ijen. Men  nu søijte Gamstajnana aa
  skjyla dom ibâg Bogned; aa Røbælt va slet inte te aa faa fat i. Saa snârt
  Jajtmajnana nærmada saj aa klappada ad hannem, sprong hajn op aa ner aa hid aa
  did ibland di andre Nøden, sa di ble vijlere aa vijlere.
  
  »Vi kommer injinj Vej me’enj paa denj Maadan!« râfte Niels Ezber hest aa torde
  Svedinj aa Pajnan. »Vi kommer te aa tâe denj mera gelinde; for jâ kajn kattemaj
  ikje majta aa løvva Vedrinj me enj Flok Aarskalla.« Aa saa song hajn
  Hjømdriverkvæded, saa højt hajn kunje. »Haa, driv hjem! aa haa, driv hjem! aa
  haa! aa haa! aa haa! Aa haa, driv hjem! Aa haa, driv hjem! aa haa! aa haa! aa
  haa!« aa saa videre.
  
  Aa ded hjolp varkeli. De va lisom, a Kallana kujne hâusa denj Songinj fraa
  Fiskjed aa. Vijlskavinj i dom taunada lid; aa hela Flokkinj begjynte aa driva
  hen frambi Lynggaar. Di store halajnedaars Nøden gjik foran, aa saa folde di
  andre villut bâg ette. Di lo saj nu ajle driva inj ad en Gâda me Stengjâre paa
  begje Sier; aa saa gjik ed rast imod Ulagâdarne te.
  
  Men de va ju inte Meninjen, a ajle di Gamstajnana skujle hjøm aa lauas te
  Kallastæj. De va ju kuns Røbælt, der skujle ded; aa for aa faa hannem skjilder
  fraa di andre lo Niels Ezber nu sinj Drenj gaa bâg ette Kvæijed aa driva paa,
  mens hajn sæl sprong âuer Gjâred aa løvv udanfor Gâdan, te hajn kom frambi
  Flokkinj, aa saa âuer Gjâred aa inj i Gâdan for aa gjenna Tjyrkallijn fraa aa
  driva di andre Nøden tebâges. Aa daa skujle Lârs âu varra alatter aa sprinja
  âuer Gjâred aa ujnan for de tebâgevennenes Kvæjed. Men ded Arbejed vijle âu
  kræjna saj for dom. Naar Niels Ezber hadde gjennad Tjyrkallijn fraa, vijle di
  andre Krajturn inte tebâges, for ded a Lârs va der enj daa; aa nonna Kalla
  stæjnkte saa frambi Niels Ezber aa foldes me Røbæltinj. Her pasde Orsprogged:
  »Enj lidinj aa vâuinj e bær enjd enj stor aa dâuinj«, for Væjlensbymajn maatte
  monga Gonga âuer Gjâred aa gjenna di urette Flygtninjana tebâges, mens Lârs kuns
  kom âuer  Gjâred enj Gong. Niels Ezber ble baadde forpustader aa svedter,
  injan de lokkadas aa faa Røbælt te aa løvva alena sønner paa.
  
  Daa ded saa endelig va udret, fikj di to Jajtmajnana Homøred op igjen et lided
  Strej. Lârs song en Vâuteviza, mens hajn drev Gamstanjana paa Vej ad Lynginj te;
  aa Boninj gjik bâg ette Tjyrkallinj ad Gâdan aa sâe: »Saa fikj vi daj livel paa
  Hjømleen, dit Kræjnelse! Saa fikj vi daj livel saavidt, dit Best!« Hajn tæjnkte
  ju paa denj dejlia Kallastæjen, di skujle hâe om Søndajn, kantro.
  
  Men hajn glæde saj for tilja. For daa Tjyrkallinj mærkte, a di andre Nøden inte
  kom bâg ette, ble hajn helt opsternâsier. Hajn vende om aa vijle klemma saj
  forbi sinj Forføllara; aa daa ded inte lokkadas, sprong Bested râgs âuer Gjâred
  aa inj i Kjiljesgaarsrâuinj, hvor hajn lauada denj ena Bâlan ette denj andra.
  
  Væjlensbymajn ble nu heder om Ørn; for hajn vidste nok, hva ded vijle kosta aa
  faa denj Skâinj godtgjorder. Kjiljesboninj va enj nikker Majn, demme. Men de ble
  varre enjdaa. Som Niels Ezber nu slo Smaasten ette Tjyrkallinj, for aa faa’enj
  ud idaa Râuastykjed udan sæl aa gaa inj aa trø nâd ner, ble Bested bâra ver aa
  gaa læjnere injad, stonga te Râuâusen, der slo’enj om Ørn, aa spigga i
  Sæâgerinj, sa de va harmelit aa se paa. Tesist fikj Niels Ezber livel dreved de
  hal vijla Krajtured ud idaa Râuinj; men saa løvv Kræjnelsed inj i et
  Havrastykje; aa daa Forføllarinj âusaa kjinkada ette sinj Kall der, sprong denj
  unjan for’enj aa inj i et Stykje me Lin aa trødde ner for monga Penja; aa saa
  derfraa te Blæjeplâsinj, hvor hanj fjæggada hen âuer Larrited me sina skjidena
  Klæua aa satte en Blædda midt paa de ena Larritstykjed.
  
  »Vil du vidda hut, dit sakkermenneskedes Kræjnelse!« gâelde Væjlensbymajn aa slo
  ette sijn Tjyrkall me Stena stora som Kjøllehâud; men hajn opnaaede bâra, a
  Røbælt ble vijlere. Me Rompan i Væred bizzade hajn inj i Kjijlesgaars Damlykja
  aa sprong rundt imeljem  Ænner aa Gjæs, sa di skræjkjada, flarkada aa fløj
  rujnen om. I de samma kom Lârs me sinj Kjep; men ded taunada inte paa
  Vijlbassajn. Aa fost ette a hajn hadde trødt sju Ællijna ihjel, fikj di enj
  drevinj ud idaa Damlykjan.
  
  Denj forjauada Kallinj galloperde saa inj igjennem enj âvinj Kjiljesgaarsport,
  hvor hajn i Fârten kom te aa vælta et Tjærapøz, sa Tjæran stæjnte om Hazana
  paa’enj; aa saa løvv hajn inj i Gaarinj. Niels Ezber aa Lârs va tæt bâgette; aa
  nu kom baadde Kjijlesboninj aa hans Konna aa Pajer aa Drenja te; aa der ble en
  Râvan aa Klappan aa Jajt, sa de forslo nâd. Hela Majnskaved søijte nu aa gjenna
  denj vijla Tjyrkallinj inj i Kolâen; men Røbælt va hortier i Venninjen. Hajn
  sprong frambi ajle Karana âuer Møijdynjen aa gjennem Dynjapusinj, sa de stæjnkte
  te ajle Sier; aa hvar fikj sinj Pârt aa de iljalâutenes Tøjed.
  
  »Nu ska jâ karnøfla daj, dit forpinenes Stommene!« gâelde Niels Ezber
  edderspændt arrit aa slo ette Tjyrkallinj me sinj Baansima. Men som Kallinj nu
  va i Fârt, sprong hajn inj igjennem denj âvna Kjøkkensdørn aa vælte en
  Milkabøtta; aa saa tomlada hajn inj a Folkastâuan, hvor hajn kræjnde saj ujne
  Spizebored aa vælte ded me Træbrikka aa Skjeer aa en stor Skaal Brænjesnuda, som
  Folken skujle hat te Midda. Sæl forfærader âuer ded Spetakkeled tomlada
  Vijlbassanj videre aa vælte en Klokka, der lie skujle te aa slaa 12, kræjnde saj
  saa igjennem di hal âvne Dørana, fost inj a Lijlestâuan aa saa inj i Storstâuan
  meljem di grajne Stolana aa Soffan me Damaskes Betrækj, som hajn ju rakkade
  te. Aa forvijlader, som hajn va, foer hajn videre ud i Mælsâlinj, hvor hajn
  sprong op i Hømmelsenjen for aa skjyla saj ibâg di blaaternue Sparlâgen; aa der
  sonk hajn ner i di monge bløde Dynarna, der va, aa laa saa aa pustada lid.
  
  Hela Majnskaved kom ju skræjenes aa gâlenes bâg ette; aa mens Røbælt laa i
  Senjen, lokkades de for hans Ejermajn aa slaa Klauninj om Horn paa’enj. 
  
  »Saa fikj jâ daa endelig fat paa daj, dit Âsens Best!« udbrød Niels Ezber
  forpustader aa gâe saj te aa hâla i Krajtured for aa faa’ed me saj.
  
  Men nu hadde Tjyrkallinj samlad Kræfter igjen; aa me en râsenes Fârt sprong hajn
  idaa Senjen aa hâlada sinj Ejara, der holdt i Klauninj, me saj aa træjnde’enj
  imod Vægjen aa Hauadørn, sa hajn fikj Mauajn klemder aa denj ena Fodinj
  forstyggader. Ver alt ded gle Klauninj âuer Horn paa Kallinj, aa Hauadørn sprong
  op i de samma. Lârs, som sto lie ver, fikj saa ded Terâved aa sinj Huzbone: »Tæp
  Darn, dinj Dozmernak!«
  
  Men Røbælt gjik paa aa vælte Lârs paa Ennajn ner ad Hauatrappan, sa
  Dozmernakkinj kom te aa slaa saj styt aa fikj en Døblø paa de Sted, hvor hajn
  brygte aa sidda. »De va daa livel et forpinenes Kræjnelse te Kall!« stønde Niels
  Ezber; aa mens di ajle nu sto aa trajte Væred lid aa forhandlada om, hva der saa
  skujle gjorres, løvv Tjyrkallinj omkræjn aa spiggada i Blomsterbjedden aa
  dajnste rundt imeljem Kjøkkenurtarna, glâr âuer, a hajn va sloppinj vel idaa
  Klemherkan aa inte lauadar te Stæj. Imeljem tâu hajn enj Garns aa Persilla aa
  Løij, som om hajn vilje smâga, hvoddan de Kryderied kujne passa te Kallastæj; aa
  saa frynde hajn me Snudan aa kræjnde me Næzeborrarna, som om hajn kassérde de
  hela.
  
  Daa Jajtmajnskaved omsier hadde faaed aapustad aa troffed nya Bestemmelser, ble
  der stæjlt Vajt ver hvær Ledda; aa nonna Kara søijte aa skobba Røbælt hen imod
  en âven Brygjersdør.
  
  »Driv enj nu derinj, for Tusan!« skræj Niels Ezber te Lârs.
  
  »Jâ kajn inte!« svârde denj Synjarinj.
  
  »Aah, saa sæt Kajnan fraa daj aa tâe fat me Hænnarna!« svârde Væjlensbymajn ette
  Orsprogged. Men ded gjik heljer inte saa gjerâdit, som hajn hadde
  tæjnkt. Saasnârt Tjyrkallinj forsto, a di va ette’nj ijen, va’d, som sjelva denj
  Ona stok’enj. Me et rast Sprinj kræjnde hanj âuer Hauagjâred aa ud i Sæâgrana,
  hvor  hajn ijen løvv omkrænj aa trødde ner aa gamsada Sæ i saj, de bedsta hajn
  kujne.
  
  »Hajn maa ju varra helt fortrojlader de Kallabested!« udbrø denj uheldia
  Væjlensbymajn aa kløede saj i Nakkajn. Hajn tæjnkte nu paa ajl denj Skâinj, hajn
  skujle godtgjørra.
  
  »Monne hajn inte e tostuer?« sâe Kjiljesgaarskonn; aa i de samma løvv hon inj
  ette en Kallabøtta me Milk, som hon gâ Niels Ezber te aa lokka Kræjnelsed me. Aa
  Niels folde Vinked aa hinkada saa smaat ud imod Kallinj. »Kom, Kjøb, Kjøb, Kjøb!
  Kom Kjøb, Kjøb, Kjøb! Kom Kjøbbes!« sâe hajn saa kattavenlier, mens hajn
  injvendi tæjnkte »Dit Âsens Best! Dit forpinenes Kræjnelse!« Aa Tjyrkallinj lo
  saj varkeli narra. Tostuer, som hajn va, fikj hajn me enj Gong Minjelser om daa
  hajn va enj lidinj Milkakall, sa hajn læjefram søijte hen te Kallabøttan, stok
  Snudan divt derneridi aa kølpada i saj.
  
  Niels Ezber benyttada Lejlihedinj aa fikj ijen bujned sinj Klaun om Horn paa de
  stridia Tijnested. Men som Kallinj nu hadde tømt Bøttan aa stødt Snudan i
  Bonninj ette mer, slo hajn me enj Gong Nakkajn tebâges imod Niels Ezbersa Ansajt
  me sedden et Sæt, a Boninj fikj slaaed to Tænner løza aa Næzan te aa blø. Ja,
  hajn dask helt bâgâuer aa slo Vajlebøtta i Sæen, mens Høbælt rev saj fraa’enj aa
  kræjnde hen i Klæuered me Baansimajn ette saj.
  
  »La vos driva’enj inj paa enajnen Gâda!« sâe Kjiljesboninj nu lid utaalmodit aa
  bøst. Aa saa lokte hajn Leed te en Stengjâregâda op aa fikj dreved Tjyrkallinj
  derinj, mens Væjlensbymajn sujnada saj lid.
  
  Baadde Niels Ezber aa hans Drenj va nu saa trætta aa forgozjada, a di helst
  hadde hinkad aa hjøm me de samma; men di syntes nâue, di kujne vara bekjendt aa
  komma hjøm udan aa hâe Kallinj me dom. Derfor tâu di ijen fat aa forfølla de
  halvilja Krajtured.
  
  Ver Gjiljesgaarinj lâutada Tjyrkallinj nonna tørada Fækrajtur aa sprong strajs
  âuer Gjâred inj te dom,  stongadas me dom aa re paa dom aa skavada saj, te di
  rev saj løza a bizzada me’enj gjennem Sæen frambi Gâdegaar, som nu kajles
  Dammagaar, aa saa videre te Ulagaarskjørna, der ble vâutada paa en stenu
  Tâuemark. Aa der ble en Stongan aa Bromlan aa Spiggan, sa de va
  fârlit. Vâutehorrinj præude paa aa driva di frammede Krajturn væk; aa
  Væjlensbymajn aa hans Drenj søijte aa faa dorres Kall udskjilder fraa di andre;
  men di forvijlada Krajturn løvv bâra ud aa inj aa inj aa ud imeljem hverandra
  som di va galna. Aa de mesta aa Ettemiddajn gjik paa denj Maadan.
  
  Tesist kom Ulaboninj ud aa saa alt de Postyred. Aa hajn spode saj aa lokte Leed
  op te en Gâda, som føre te Væjlensby. Me forenada Kræfter fikj di saa Røbælt
  gjennader inj paa denj.
  
  »Saa fikj vi daj livel paa Hjømleen ijen, dit Kræjnelse! Aa nu ska du, Knivinj
  knâge maj, snârt komma paa Slajtarabæjnkjinj aa lauas te Stæj!« udbrø Niels
  Ezber.
  
  Men ded skujle hajn nok inte hâ sajt. De va, lisom a Kallinj forsto’ed. Lie ver
  Ellesgaar tâu hajn ijen Gjârebillet aa fjæggada derette Vester paa henad
  Lannavæinj. Der trødde hajn, som vel va, injen Sæ ner. Men Væinj føre ud te
  Udmarken, hvor Vaangagjemmarinj Pær Svort sto aa pasde Leed. Aa ettesom hajn
  tro’de, a Væjlensbymajn va ver aa driva et Nød ud paa Frigræzninj, lokte hajn
  Leed op, sa Røbælt kom ud aa sprong som enj Raabok henad Lynginj aa skjylde saj
  meljem Bakka aa Boska.
  
  »Der løvv Kallastæjen, Koen kaze maj, livel fraa vos!« sokkada Niels Ezber nu
  sælopgjenes aa torde denj udpinta Sveddinj aa Pajnan. Men ided hajn saa Pær
  Svort staa me et bredt Grin âuer Mujn, tæjnkte hajn paa Orsprogged: »Skarn glær
  saj, naar de gaar ijla te!« Aa hajn fikj me de samma Mistânka om, a denj
  fordægtia Levâutarinj hadde vad me te aa iljasé aa forheksa denj løzgaanes
  Tjyrkallinj. Pær Svort fikj saa ininj  Toskjillinj for sin Leoplokninj
  denj Gonginj. — 
  
  Di uheldie Jajtmajnana kujne nu inte majta aa øva mera Kallajajt denj
  Dâinj. Longlajda aa lâumælda kom di hjøm aa berette om dorres Uhæjl. Aa
  Væjlensbykonn ble saa kjedsam; for nu vidste hon inte, hva hon skujle by
  Barselsgjæstarna ver Bored. Niels Ezber maatte trøsta henje me, a di nok skujle
  faa Kallinj hjøm næsta Dâ. Men hon va livel saa øker, a hon partu vijle hugga
  Hâud aa nonna Kjyllinja.
  
  Ette noggen Snakkan om alt ded vaskada di Saar, spiste aa drok lid aa gjik saa
  omsier te Ro bienes paa, hva Mârndâinj vilje bringa.
  
  Men denj Natten kom Niels Ezber inte te aa saua ret majed. Hajn kujne ikje
  forstaa, hvorfor de hadde vad saa kontrâdit for dom me ded, di skujle udret. Va
  Kallinj fortrojlader, kom hajn vel te aa hâe Rakkarinj te Hjælp, tæjnkte
  hajn. Klaus Tut i Rakkaralykjan hadde ju denj svorta Bogen aa kujne læza, sa
  baadde Ujnejorsfolk aa Huztrojl maatte væja for’enj. — Men de varsta va, a Folk
  vijle vel snakka ilja om sedden en Bistand, sa hajn præude livel paa aa hjælpa
  saj sæl enj Gong inu.
  
  Tilja Lâurda Mârn gâe Væjlensbymajn saj altsaa ud paa Kallajajt for andra
  Gong. Aa hajn foretrajte nu aa kjøra i Stæn for aa gaa. Me et Pâr Krâder for
  sinj gamla Træâuslavâun, sinj Halstøddinj Jens me paa Sædebræed aa Tjærakajnan
  hæjnenes ujne Bâggâulinj kjøre hajn fost ud ad Lannavæjn te Udmarken. Aa hajn
  betalde nu glatvæk di to Skjillinjana te Vaangagjemmarinj for Leoplokninjen. 
  Derette rujlada di ud âuer Lyngmarkarna, op aa ner aa hid aa did aa ledte
  ette de røbæltua Kallakrajtured. Ette et Pâr Times Ledan fândt di’enj ver
  Krogegaarinj, hvor hajn gjikke ibland andra Gamstajna aa stongades me enj
  Tjyrkall.
  
  Niels Ezber kommederde saa Jens te aa tâe sinj Kjep aa skjilla di strienes Dyrn
  ad aa se aa faa fat i Klauninj, som Røbælt inu hadde hæjnenes om Horn. Jens va
  âu visser aa gjore sit bedsta; men daa hajn hadde faaed Kallatossana fraa
  hinjajn aa smedded Kjeppinj  for aa griva Røbæltsa Klaun, troede Kallinj
  vel, a Jens vijle stongas me’enj; for hajn tâu udan videre Jens paa Horn aa smed
  enj henad Lynginj, sa de kvap i’enj. Aa Horrastakkalinj gâe saj te aa vræla.
  
  »Nu kommer vi te aa kjøra te Rakkarinj!« sâe Niels Ezber saa. Aa jamranes aa
  pivanes maatte Jens krajla paa aa kriva op i Vâuninj ijen, hvor hajn sodd aa
  darrada, mens di kjøre enj Fjerinjvej østerpaa te Rakkaralykjan. Dér forklârde
  Niels Ezber strajs Sâgens Sammenhæjn for Rakkarinj aa bâe hannem hjælpa saj. Aa
  Klaus Tut, der kujne dølla baadde arria Tjyra aa Hujna, folde strajs me ud te
  Krogegaarinj.
  
  Saa snârt Rakkarinj saa Røbælt, sâe hajn, a denj Kallinj va bleed iljasedder aa
  nâinj. De va derfor hajn va galinj; men Klaus skujle nok faa Bogt me Kræjnelsed,
  mente hajn. Aa Niels Ezber ga’enj Lâu te aa stikka’jn med de samma, hajn
  fongad’enj.
  
  Me korta Skridt aa monga Diggedârer gjik Rakkarinj hen imod Tjyrkallinj aa sâe:
  »Røbælta-Kjøbbes! Røbælta-Kjøbbes! Kom her, dinj Stakkal!«
  
  Aa saa kom varkelig denj stridia Tjyrkallinj hel kjelent hen imod denj frammada
  Karinj. Aa mens Klaus Tut nu rev enj lid paa Halsinj me venstre Haand, jauada
  hajn Knivinj i Nakkajn paa’enj me højre, sa Kallinj gâe et Vræl aa faldt om me
  ajle fira Ben strajta ud fraa saj. — Der laa saa de Kræjnelsed, som hadde vojlt
  saa monga Ulokker, aa blødde saj ihjel uda i Lynginj.
  
  Naar Tjyrkallinj saa va døer, hjolpes di tre Karana ad me aa faa’enj læster paa
  Vâuninj, natyrlit. Aa saa fikj Klaus Tut tre Mark for sinj Ulejlighed. De va
  Taksten for aa slajte enj Hest elje flaa et sældødt Krajtur. Her slop hajn for
  Flaaninjen, som skujle gjørres hjømma. De maatte ju inte veddes, a Rakkarinj
  hadde hjolped te aa slajta denj Kallinj, som skujle bryggas te Stæj ver Niels
  Ezbersa Barselsgjilje demme.
  
  Klaus Tut gjikke altsaa glâr hjøm ette denj Forretninjen. Aa Væjlensbymajn va
  glâr ver, a di va kommed saa vidt. Hajn trode nu, a Fortrojlelsen va hævad. Men
  hajn va livel bonge for, a de vijle ble hannem en dyr Kallastæj; for hajn skujle
  ju betalla nonna Bønner for denj Skâinj, som denj forheksade Kallinj hadde gjort
  dom.
  
  Saa snârt Niels Ezber va komminj hjøm me Horrinj aa de slajtada Dyred aa hadde
  flaaed ded aa hugged’ed itu, sa Kvinjfolken kujne komma te aa gjørra dorres
  derver, gjik hajn ud for aa gjørra op me di skâlidte Bønnarna. Ulaboninj aa
  Gjiljesgaarsmajn kom hajn temmeli let te Rettes me. Di ble tefreds me aa faa
  hvar et hal Snes Dâler i Erstatninj. Men Kjiljesbonens Regenskav va lânt
  storre. Der skujle godtgjørres baadde for denj nerbâlada Sæen aa Lined, de
  tesvinada Larrited, di ihjeltrødde Ællinjana aa denj spilta Tjæran. Aa saa va
  der Milken aa Middesmâdinj, di ituslaaede Kârn aa Klokkan, di terakkeda Stolana
  aa Senjaklæerna aa desforudan alt, hva der va nertrødt i
  Hauajn. Kjiljesgaarsmajn kujne inte sættad te rinjere enjd 100 Rigsdâler de
  hela. Aa hvor majed enjd Niels Ezber vre aa vende saj, maatte hajn ud me ajle di
  Penjana for aa faaed te aa klappa. Hajn vilje saa nødi opidi’ed me Sannemajn aa
  Polletied, demme.
  
  De va mest Aftan, injan Væjlensbymajn kom hjøm fraa denj Klappeturn, sa de va
  for sent aa heda Un, bâga aa stæja denj Dâijn. Men tilja Sønda Mârn tâu hajn fat
  paa ded. Hajn fyrada op aa fjælada Torn inj i Bâgarauninj, sa Sveddinj hajlada
  aa hannem. Aa hajn glæde saj nu majed te Kallastæjen aa trøstada saj me, a
  »Telauninjen e denj varsta«, som Horrinj sâe, daa hajn skujle hâe Pryjl.
  
  Daa Unmujnastenana omsier va bled hvida dorres tre Tomma inj, som di skujle,
  fejde Niels Ezber Uninj. Kvinjfolken bâr Brø aa Stæjer te aa satte paa Skoddan;
  aa Boninj skod dom inj aa klinde saa Undørn te me Komøij, som Skjik va. Derette
  lâe hajn saj aa nulada nonna Tima. Aa Klokkan 9 sto hajn op aa tâu Brø aa 
  Stæjer ud. Brøed hadde skjikkad saj vel, aa Stæjarna me. Kjyllinjastæjarna va
  bâra nâd Plokkeri, syntes Niels Ezber; men denj stora Kallastæjen va »Gas-Gas«,
  saa tjyk aa brun, som denj laa i Stæjsoen aa svømde i Sø aa Fedt. Niels Ezber
  hadde gjerna smâgt paa denj me de samma; men hajn va livel saa standhaftier, a
  hajn lo’ed varra. Hajn skod na bâra inj a Uninj ijen, for a denj kujne staa aa
  varra varm, naar denj skujle fram te sjelva Knalled om Ettemiddajn.
  
  Telauninjen te Barselsgjiljed va nu gjort. Alt va godt aa brâ. Niels Ezber glæde
  saj saa urimelit te Kallastæjen; men der kom flera Modgonga inu, forenjd hajn
  kujne komma te aa nyda denj.
  
  Festlihedarna begjynte elja godt nok. Niels Ezbersa Horra va i Kjærkan aa fikj
  Nauned Ezber Nielsen ette sinj Fâr; aa hajn skræj saa højt, daa hajn ble døvter,
  a Fadderna bâg ette roste’enj aa gratulerde Fârinj me, a hans Søn ble enj
  dygtier Sjyngara. Ded Snakked vândt nu inte majed Ørenly hos Niels Ezber. Hajn
  va bâra forhappader paa aa komma hjøm aa faa fat i Kallastæjen. Saa snârt hajn
  va komminj fraa Kjærkan me sina Folk aa hadde fraaspæjnt, udbrø hajn glâr:
  
  »Se, nu e’ed de nærmesta, de hâr vad!« Aa saa skjynde hajn paa Gjæstarna, der
  som sædvânli skujle gjæstbyes majed aa tygjes te Bors.
  
  Mens Selskavsfolken saa gjik igjennem Stâuarna aa saa ner aa nâue kujne faa
  Hâzana fram te Spizesâlinj, kom Trina me denj stora, dejlia Kallastæjen, som
  skujle varm paa Bored me de samma; aa daa skjede der et nyt Uhæjl. Trina kom te
  aa slænta paa Dørtarskelinj aa faldt, sa Stæjfâd gjik itu; aa Kallastæjen
  triljada henad de sânua Lergolled. Detta vakte ju en fæzeli Forstørrelse i
  Gjiljesglæen; aa Niels Ezber skrattada: »De va daa livel Rakkarens te Relighed!
  Vil Tjyrkallinj âu løvva fraa vos, ette a hajn e dør!«
  
  »Hajn vil vel te Senjs i Stæn for paa Bored«, bemærkte Gjilesboninj lid
  filurajtut.
  
  »Ja, de va ju ded, hajn forsøjte i Kjiljesgaarinj«,  svârde Niels Ezber rast;
  »men nu ska hajn knivknâge maj komma te Senjs i vora Maua!«
  
  Derme gâe hajn denj trømmelfodada Pajan et Skob; aa mens hon plokte
  Stæjfâdsstompana op, napte hajn sæl denj stor'a Stæjen aa løvv ud i Kjøkkened
  me na, hvor hans Dorta tâu fat aa gjørra na ren.
  
  Ujne alt ded skobbada Gjæstarna stiltajenes aa inj te Spizebored. Aa lid ette va
  denj ettetraktada Kallastæjen der endeli âu. Gjiljesboninj skâr na for aa bø na
  om; aa Niels Ezber snakte aa gjæstbø aa lod, som inte va. —
  
  Men de va livel, lisom Gjiljed hadde taft sinj Glans me de samma. Snakked âuer
  Bored gjik men hal traut; aa de va lisedan me Kallastæjen. Denj knâzada saa
  løjerlit imeljem Tænnarna paa di svøltene Gjæstarna. Der maatte adskjillia Sypa
  te for aa faa denj te aa gli ner. —
  
  Bâg ette snakte Folk majed om de Barselsgjiljed me denj ujnelia Kallastæjen; aa
  monga tro’de, a Tjyrkallinj, som denj va lauad aa, hadde vad fortrojlader. Men
  der va âusaa di, der mente, a ajle Uheljen kom aa, a Niels Ezber hadde glæet saj
  for majed te aa smâusa Kallastæj.
  