text: Enj Hâzlehorra
  
  Gjârted Ola Pærs ska hâ enj Lidenj. Detta hadde Joramoern Madam Væst fortalt for
  Hanna Niels Âreds.
  
  Gjârted hadde sæl vad henna hos na å snakt me na om’ed å tinjad na. De velle sje
  om tol-tre Månada, hadde hon sajt. Når Hanna Niels Âreds hadde fåd nâd nyt å
  vedda, skujl’ed snârt komma Bønj runt; hon va lesse vila som Trommeslårenj te å
  bekjentgjorra Nyheder, å to Dâ ætte va der ju nâue nânj i hele Bønj, udan a di
  vest’ed.
  
  Detta va ju nâd nyt, for Ola Pærs hadde injena Bælla forra, å hadde ju vad
  gjevta i telle-tâl År, nu va di sist i trøddevarna, bâdde hon å hanj, så de
  måtte ju varra ræjti ârtit for dom å få Småfolk te Huza.
  
  De synjtes âu Ola å især Gjârted; hon hadde ju så ota gåd å tænjt på, vår de då
  kunje varra, a di injena Bælla skujle hâ; der va ju så monga, der hadde Stâuerna
  fujla, sjønt de knev me å skaffa Føn te dom. Hon hadde alti vad så bællaglâ, å
  di hadd’ed ju âu seddan, a di skujle nok kunja forsorja dom, sæl om der âu va
  bled enj hel Krødda.
  
  Ola Pærsen hadde denj stosta å bæsta Awlsbruggaraajendommenj, der va i hela
  Hâzle, å Gjæjl va’nte nâd, a hanj kjænde te. Ola va mæn hal småsamminj, å lid
  skradurenj va hanj au; men hanj hadde då fujlbefârenj Drænj, å Gjârted hadde
  vâusen Paja, så alt skujle nok livel ble past i retta Tid. Ola passte sit å lo
  anra passa dorres; hanj hadde ente kunjad vad me i Væbninjen, å når Borjarna
  samlades for å drøfta dorres Sâger, møte hanj ju, men hanj lo livel mæst di
  andre om’ed. 
  
  Då der så va gåd tre Månada, fikj Gjârted enj Horra, som hon hadde vænt på å glæ
  saj te. Alt gjik âu majed brâ, Gjârted sto op en Ugga ætte, å Horrenj så âu ud
  te å varra sunjer å rasker, sæl om hanj mæn va lidenj. Ded kunje di vel hejler
  ente vænta anjed, bådde Ola å Gjârted høre ju mæn te di små.
  
  Enj Månad ætte holte di Barsel, å ded ble et stort Gjæstabod. Ajle Borjarna som
  va igrân ajtada va ju me, å der va pånå et Snes Fadra. Præstenj holte âu så pen
  en Tâla ver Bored, så Gjârted va ver å få Van i Iven — ja, Præstenj hadde livel
  Ret då hanj sâ, a di kunje aldri takka Vorharre nok, fordi a di hadde fåd Lâu å
  få senn’enj præjtier Horra.
  
  Pær trivtes âu got å ble âu got paster. Gjârted gjik nâue frå Vaggan værkan Nat
  æjle Dâ, å når Ola ente hadde for strænjt, kunje hanj âu got komma inj å sedda å
  rokka lid ver Vaggan i timavis.
  
  „Va troer du hanj vel ble, når hanj bler stor?“ spore Gjârted enj Dâ, di beggje
  sod å kjikkada på’nj.
  
  „Jâ tænjkjer han ska løsa maj å, når jâ’nte kanj majta lænjer, å sin ble
  Awlsbruggara å hælst lid vilara ænj jâ hâr vad, mera vel jâ’nte ønska for vår
  Horra.“
  
  „Ja, vest så, de kanj ju varra majed brâ me å ble enj vila Awlsbruggara; men ves
  a Horrenj nu hâr Æwner te nâd mera, så velle ded âu varra ârtit. Jâ hâr så ota
  tænjt på, a ves vår lila Pær enjgong kom te å stå på Prækestolenj me Kjâul a
  Kraua, å vi kunje få Lâu å sedda å lyes te va hanj sâ, så velle de livel varra
  denj stosta Lokkan, jâ kunje tænjkja maj.“
  
  „Nâ, nâ. Nu ska du nu hæjler ikkje læggja alt for stora Plâner for denj lila,“
  grinada Ola. „Får hanj Lyst te Bogen å Nømma for’ed, hâr jâ injed imod, a hanj
  bler enj studerder Manj; men æjla vel jâ livel saj, a kunje hanj ble enj goer
  Borjare, å kansje Offisér ver Væbninjen, så skujle vi då’kje forlonga mera; men
  nu vel vi gjorra va  vi kanj for å opdrâ’nj te å ble et got, rætskaffed
  Menjeske å så âuerlada Ræsten te Vorharre.“
  
  Pær vâuste å trivtes. Hanj hadde ju sina Bællanøjer, som di mæste Bælla hâr; men
  va livel enj majed vesser å frakker Bælli, der, då hanj va fæm-sæks År, kunje
  følla me Fâr ud i Vongenj å fløtta Øij å Kjør.
  
  Då hanj va et hal Snes År, mente Gjârted, a nu skujle hanj præua å læsa. Skola
  va hær ju ente; men Âred Busk va ju så vila te å skriva å læsa, a hanj âu brugte
  å læra andra lid å di Kunstarna. Gjârted gjik så hen å spore, om dorres Pær
  måtte komma hen te hannem et Pâr Tima om Uggan te Unjervisninj.
  
  Âred va’nte for’ed strajs, for, som hanj sâ, de va’nte Bællaarbaj å læra å læsa
  å skriva; di der kom te hannem for å læra di Kunstarna, va ju âu vâusena
  Kara. Gjârted ble livel ver å snakka for’enj, å tesist gjik Âred âu inj på, a di
  ju kunje præua’d, sjønt hanj trode, a de nyttada ente stort i denj Åijlerenj.
  
  De gjik livel majed bære ænj Âred hadde tænjt saj. Pær va ju enjhellu
  lætnømmenj, å då hanj hadde vad der et Pâr Gonga, kunje hanj alt kjænja ajle
  Bogstauana, å kunje begjynja å staua. Me Skrivninjen gjik’ed mæst lesse nømt, å
  då der va gåd et hal År, kunje Âred ente læra hannem stort mera. Âred fikj så en
  Flæskaskinka for sit Arbaj, å de va di got tefressa me på beggje Leer.
  
  Præstenj kom ju ret ota inj te Ola Pærs, når hanj kom te Bønj, å då hanj nu fikj
  å høra vår vila a Pær va i Skolekonskaver, tebø hanj, a hanj velle unjervisa’nj
  å âu låna hannem Bøjer, som hanj så sæl kunje studera i. Detta ble især Gjârted
  glâ ver, kansje henjes Horra kunje ble Præst enjgong. Då hon enj Dâ snakte te
  Pær om’ed, svâre hanj livel naj, Præst velle hanj ente varra, sæl om hanj
  synjtes de va ârtit å læsa. Sin nørlada hanj så op te Præstenj ver Røskjærke et
  Pâr Gonga om Uggan et helt År, men så kunje hanj âu bådde skriva å læsa latin, å
  hadde âu læst  ajle di Bøjarna som Præstenj ajde, så hær va’nte stort mera å
  læra. 
  
  Nu gjik Pær å va mæst i Vilare me va hanj skujle; hanj va ju nu fæmtan-sajstan
  År å skujle tâ en Bestæmmelse for sin Framtid. Helt læggja Bøjarna på Hyln
  synjtes hanj livel ente hanj kunje. De hanj hadde mæst Lyst te, va å ble
  Prokkerât; men resa âuer te Kjevvenhawn å studera velle ju kosta enjhellu, å sæl
  om Fâr å Moer hadde så di kunje betalla’d, så velle Fâr livel hælst behojla sinj
  Horra jemma. Ola va æmmer skradurenj å kunje ente majed tâ fat, så hær va got
  Brug for Pær. Så bestæmde hanj saj te å ble jemma å ble Awlsbruggara, lesom Fâr
  å Bæstefâr hadde vad.
  
  Då Vinjterenj kom, tâu hanj saj en Tur te Rønna å tâu inj te enj Prokkerât å
  spore, om hanj kunje skaffa hannem nonna Lâubøjer. De lâude hanj, å så kjevte
  Pær en hel Massa Bøjer. Fâr synjtes ju ente ræjti om’ed, for de ble ju pånå 50
  Dâler, å de va monga Pænja å sjita væk seddan te injen Nøtta; men Pær va ju nu
  så gammajl, a hanj ente spore Fâr om, va hanj brugte sina Pænja te. Nu i di
  longe Vinjterawtana sod Pær så å studere vær Awtan te Væktarenj hadde râvt ti;
  men så va hanj âu lesse got inja i Lâu å Ret som Bormæsterenj, å væl ded.
  
  Pær hadde ente nonna Kommerâter. Hanj tâu ju mæ, når der va Bal æjle Gjæstabod,
  å då va hanj denj vilesta Danjsarenj å dom ajle; men løvva å ânta saj på Gâdan
  æjle sedda på Magetænteried å drikka, holte hanj saj for goer te, å derfor
  regnada di andre Horrana hannem for å varra storaijtuer. Tâ fat å slida jemma
  brø hanj saj hejler ente stort om. Di hadde ju âu bådde vâusenj Drænj å
  Vâutehorra, å då Fâr nu va så nålier, a hanj naue kunje komma ud i Vongenj,
  satte Pær dom i Arbaj å ætteså au, a de ble gjort som de skujle.
  
  Men Pær hadde âu anjed å sjødda. Forra når a Folk skujle hâ et Brev skreved,
  gjik di mæste te Âred Busk  å fikj hannem te å skriva’d; men nu hadde di
  opdauad, a Pær va lânt vilara te å stæjla et Brev sammen ænj Âred, å derfor gjik
  di nu te hannem, når di mente dom forurættada âuer et æjle anjed. 
  
  Då Pær va attan År kom hanj alt me i Væbninjen, å då hanj va tjive ble hanj
  Lojtnant. Pær hadde æjla ente majen Lyst te Eksis æjle Krisvæsen; men ble
  Lojtnant hadde hanj livel injed imod, å Fâr å Moer ble enjhellu glâ ver’ed; de
  va ju enj finer Titel å hâ, å Pær velle kansje âu ble Borjerkaptajn enjgong, om
  æjle alt ârtada saj væl.
  
  Pær va nu så gammajl, a hanj så småt kunje begjynja å se saj om ætte en Konna, å
  ded va nok âu nømt å få, om de va ded hanj velle, for di mæste Piblana så ju
  milt te hannem. Enj lidenj nætter Kar va hanj, å ajtader va hanj å ajle, å et
  got Jem va der å fløtta inj te. Men Pær va nok ente te Sinjs me å tâ væm som
  hælst.
  
  Der va mæn en i hela Bønj som kunje varra go nok te’enj, mente Gjârted, å de va
  Bormæsterens Elsebæt. Hon va ju enasta Bæl, Moern va dø mæns hon va spæ, å sin
  hadde Bormæsterens Søster past Huzholninjen.
  
  Elsebæt va nu attan År, å a hon va denj nættasta  Pibelinj i hela Hâzle va
  ajle enia om. Men om hon velle hâ enj Awlsbruggarahorra te Manj, va vel
  tvilsamt, å hær velle Fârenj nok âu hâ et Or me å skujle hâ sajt. Bormæsterenj
  va ju enj Lesler, å de va ju en fin Slajt; hanj kom ente majed sammen med
  Borjarna, men velle hælst hojla Sælskaw me di fina  Embedsmanjana i Rønna,
  æjle Bønnarna på di stoste Gårana i Klæmmenskersen å Nøkkersen, så de ble vel
  rappara hær, a Elsebæt hijte saj enj Manj.
  
  Nu va’d tilia på Sommarenj, å Elsebæt brø saj ente majed om å sedda inja hos
  Faster å rugga. Hon velle nyda Sommarenj å tâu saj ret ota en long Tur ud på
  Lanned. A de ente paste saj for en ung Pibel å fârta seddan om, brø hon saj ente
  om. Hon hadde lært lid om Blomster å  enj gammajl Præst i Rønna, å nu va hon
  æmmer på Jajt ætte nonna som va sjælna.
  
  De sjedde ju, a Elsebæt å Pær møtes, når hanj va uda i Vongenj å så om Folken;
  men de va aldri bled te mera ænj Godâ å Farvel. Så va’d enj Dâ, a Elsebæt
  stansada, hon hadde hela Fauninj fujler å Blomster å så tâu hon en å flyde
  hannem å spore, om hanj veste va denj hed, hon hadde aldri set na forra, å hanj
  va ju så fæzeli tresker på Blomster, ætte va Folk sâ. Pær ble lid rør i Hâud, så
  tâu hanj Blomsten å så på na å sâ, a de va ju en sjæjlan Blomst, å sâ så va hon
  hed, bådde på Latin å på Dansk. Elsebæt så forbaust på’nj.
  
  „Kanj ni Latin? De trode jâ’nte der va andra hær i Bønj ænj Fâr der kunje, å
  hanj hâr nok mæst forgat’ed.“
  
  „Â jo, i Grån Latin kanj jâ livel,“ svâre Pær.
  
  De va alt va der ble snakt denj Dânj. Et Pâr Dâ ætte møtes di ijæn, å nu va de
  Pær der stansada å gâ saj te å snakka, nu va de hannem der hadde hit nonna pena
  Blomster, som Elsebæt skujle se, å så snakte di om Blomster et Kvaters Tid; men
  de va ju ente anjed ænj Blomster, a di snakte om. Faster Âna synjtes, a de va då
  enj lorlier Vâna, a Pibelenj hadde fåd, a hon seddan skujle løvva å strajfa runt
  på Âgrana en Tur vær Formedda å plokka Blomster; men hon forsinkada ju injed
  me’d, for de Grâned hær va å sjødda jemma skujle Âna nok sæl passa.
  
  Nu va’d så enj Lâurda Formedda, a Pær å Elsebæt ijæn kom i Snak, å Pær spore så,
  om hon nântis hadde vad ver Jonskjærka, for hær va monga sjælna Bregner, å hær
  va ju åu di hoje, stajle Kløpparna å di svorte Unana, som âu va væra å se på.
  
  „Naj, så lânt mo Nor hâr jâ aldri vad. Jâ hâr vad i Hellepær enj Gong å så hâr
  jâ vad ver Røskjærke, å der kunje enj ju se helt te Slotted.“
  
  „Men kunj’ed ente varra ârtit, om vi i Mârn tâu vos en Tur der ner?“ 
  
  Elsebæt ble lid rø i Haud.
  
  „Jo, de kunje varra grâua ârtit; men jâ ved ikkje om de passar saj, a jâ seddan
  flakkar runt me enj frammadar Kar, å jâ troer hejler ente, a Fâr gjer maj Lâu å
  gå.“
  
  „Nâ, helt frammader kanj du vel ente saj jâ e, vi hâr ju snakt sammen så ota;
  men spor du altid Fâr om, vår du må gå hen?“
  
  „Ja, de gjor jâ då ræjtinok, de gjor då ajle årdentlia Pibla.“
  
  „Nâ, ja; men om vi foldes ad i Mârna Ættemedda ver hojlys Dâ, va der vel ikkje
  stort nâd galed i’ed. Gjik vi strajs âuer Medda å så vi spode vos, kunje vi mæst
  varra jemma ijæn te Unjarnatid, der e ju mæn enj go Times Vaj, å dinj Fâr å din
  Faster sniva ju te Medda de mæsta å denj Tiden.“
  
  Elsebæt sto å betænjte saj — de va nømt å se, a hon hadde go Lyst.
  
  „Ja, jâ ved føje om jâ tor; sæt nu a vi møte nânj hær frå Hazle, så velle de
  rapt komma Bønj runt, å så kunje Fâr âu få’ed å vedda, å så velle hanj ble
  nagger, sæl om hanj æjla e majed râr.“
  
  „Â, vest ikkje, ver denj Tiden å Dânj ligja ju ajle å sniva te Medda, å vi
  behøva hejler ikkje følles ad gjennem Bønj, jâ ska nok hojla Udkjik å se når du
  går, å så ska jå nok hinja daj, når du når te Bæla, å sin møda vi injenj som
  kjænja vos.“
  
  „Ja, kansje de livel kanj gå an, ves Væred bler pent; men vi ska spo vos, så vi
  kanj varra jemma te Klokkan fæm, for så lænje bruggar Fâr å sniva te Medda om
  Søndânj.“
  
  Så spode Elsebæt saj Jem. — Hon saw ente got denj Natten, lænje lå hon vågen å
  tænjte på Pær, å vår de livel velle ble ârtit å varra sammen me’enj enj hel
  Ættemidda. Sin lå hon å drømde denj mæsta å Natten, å de va bâra Pær a hon
  drømde om. 
  
  De gjik ente Pær stort bære. Hanj tænjte slet ikkje på a Elsebæt va Bormæsterens
  Døtter, naj, de va bâra denj penesta Pibelenj hanj hadde set, å henje holte hanj
  å, å henje velle hanj hâ te Konna.
  
  Dânj ætte va der Fropræken, å bådde Elsebæt å Pær va i Kjærka.
  
  Då Bormæsterens va færdia me Meddesmâdenj, reste Elsebæt saj å sâ, a hon brø saj
  ente om å sawa Meddesæwn i Dâ; men velle i Stânj for tâ saj en long Tur ud på
  Lanned, helt ner te Hællepær å Tajlkås.
  
  „Jâ ved då’kje vår du gjider å flarka runt på Lanned; men du får sæl om’ed, å
  når du târ Karro me daj, kanj der vel ente sje nâd.“
  
  „Du ska’nte ina, Fâr, der e nok injenj, der gjor maj nâd ont.“
  
  „Ja, men hâusa nu å komma Jem te Mâdatid“, sâ Faster.
  
  Elsebæt svâre slet ikkje; men kalte på Hunj å spode saj astâ. Pær sto ju på
  Udkjik ver Vinjued å så strajs, då Elsebæt kom, å så a hon tâu’na norpå.
  
  En Stynj ætte tâu Pær sin Hâua på å sâ te Moern, a nu gjik hanj ud i Vongenj å
  så om Krajturn, å sin tâu hanj saj en Tur op te Vystaby for å snakka lid me
  Bonenj. Då Elsebæt kom udan for Bønj, saktnada hon ju Fârten, å derfor vâred
  ente lænje, forenj Pær hinjada na, å så foldes di ad longs Strân.
  
  Hær va ju injenj Vaj, men bâra enj Staj, der te’me va så smâler, a to nâue kunje
  gå jæunsies; men di hadde ju så majed å snakka om å kunje derfor ente gå i
  Gåsagong. Pær måtte så vâda imæl Tâuer å Lyng, derfor gjik’ed ju ente så
  rast. Somma Stâ va der diva Brinka ver Sian å Stænj, å så ble Elsebæt bonge for
  a hon skujle storta ner, å Pær måtte tâ na om Arminj å støtta na; men detta va
  Elsebæt nok slet ikkje kjiv å.
  
  Tesist nåde de livel Johnskjærke; men nømt va’ed ju ente å komma helt
  derner. Fost gjik di âuanom, men å  klatra ner mæl Kløpperæunarna tore Elsebæt
  ente, sâ di gjik tebâga for å præua å komma longs me Strân. Hær va Hojvan, men
  de gjik ju majed brâ, når di sprong frå Sten te Sten; men nu kom så Elsebæt ud
  på enj stor Runjsten nogged uda å ble bonge. 
  
  „Pær, Pær, kom å jælp maj, jâ storter i Vanned.“
  
  Pær va alatter, hanj krænjde Sko å Hozzer å, krâulada Boijsarna op å vâdada ud
  te na, tâu na i Fawninj å bâr na hen te „Kjærkan“.
  
  Elsebæt satte saj å så saj om. Vår va hær då pent, å sekkena vældia Kløpper. Jo,
  de va nok me rætta, a ded ble kalt for en Kjærka.
  
  Pær sod âu stelle; men de va henje, hanj så på.
  
  „E du nag på maj, a jâ seddan bâr dig „te Kjærkes“?
  
  Elsebæt ble lid rø i Hâud.
  
  „Naj, vårfor skujle jâ då ded, de va ju pent å daj a du gjor’ed.“
  
  Hon ble enu mera rø, hon hadde ju kommed te å sajt „du“ mæst helt uforajt.
  
  „Jo, du kanj tro, a jâ velle gjærna hâ Lâu te å bæra daj på Armana hela Lived,
  jâ mener ju så majed om daj.“
  
  Elsebæt svâre ente; men injed Svâr e ju âu et Svâr.
  
  „Vel du så ble min Konna enjgong, sæl om de ente e nâd stort å fint, jâ hâr å by
  daj?“
  
  „Ja, ded vel jâ, de e ju daj jâ âu mener om.“
  
  „Tak, Elsebæt, men va troer du, a dinj Fâr sajer te’d, de e vest ente enj sømpel
  Awlsbruggara som maj, a hanj ønsker saj te Døttermanj.“
  
  „Naj, ded e’d vel ente; men du ska hejler ente gå inj te’nj å fraja te maj nu
  seddan me de samma, for då sajer hanj naj; men la vos nu se Tiden an, kansje vi
  så hijta enj Udvaj.“
  
  „E der så ente nânj anj, som dinj Fâr vel hâ daj te å tâ, troer du?“
  
  „Nâ, jâ ved ikkje ræjti; hanj hâr ju aldri sajt’ed læje  ud; men jâ troer nok
  livel, a hanj hâr tænjt på å få maj sammenklawnad me enj å Lansdommara-Horrana
  frå Væstregår, bådde Mas å Jakop e ju alt Kaptajner, så di vel ju nok ble te nâd
  stort.“ 
  
  „Ja, de vel di nok, di hâr ju âu enj Fâr der kanj jælpa dom fram; mæns jâ bâra
  hâr mina goa Æwner å stola på, å livel kunj’ed tænjkjes, a jâ enjgong bler te
  lid mera ænj enj sømpel Awlsbruggara.“
  
  „Ja, de bler du âu nok, Pær, du hâr ju lânt bære Kunskaver ænj
  Lansdommara-Horrana; men va velle du så hælst varra, ves du sæl fikj Lâu å rå?
  Velle du varra Major lesom Maccabæjus på Skâusholm i Jepskersen?“
  
  „Naj, ble enj stor Krismanj hâr jâ værkan Æwner æjle Lyst te. Naj, denj Plâzenj
  jâ kunje ønska maj, va å ble Lansdommara å komma te å dømma Ræt å Sjæl mæl
  andra, de må varra de stosta å alt.“
  
  „Ja, de hâr du kansje Ræt i; men nu må vi nok fæjes å komma jem, de e ju bled
  lânt på Ættemeddanj, å Fâr å Faster ondras nok på, vår jâ bler å.“
  
  Mæns di gjik, sâ Pær:
  
  „Jâ hâr nu livel tænjt maj enj Plân, som ves hanj lokkas, kansje kunje få dinj
  Fâr te å se lid anjelens på Sâgerna å âu komma te å ønska å få maj te
  Døttermanj. For, ser du, dinj Fâr begjynjer ju å ble lid te Års, å ræt majen
  Lyst te Skrivearbaj hâr hanj nok aldri hat; men mera Lyst te å gå å prâta me
  Folk, å derfor vârrar’ed nok ota lænje, for’enj hanj får svârt på di Breven der
  kommer; men kunje du så ente bæra på Snak, a jâ got kunje jælpa hannem me sina
  Skriverier. Om de lokkades, skujle jâ nok gjorra va jâ kunje for å ble
  uunjværlier i Bormæsteraskrivestâuan.“
  
  Elsebæt gâ saj te å grina.
  
  „Vår e du då livel injmârier, Pær. Jâ troer âu, a ded e enj goer Plân, du hær
  har bryd sammen. Fâr beklauer saj ju mæst vær Dâ âuer, a hanj hâr mera å sjødda
  ænj  hanj kanj âuerkomma, å ves du så e ræjti galanter kunj’ed âu sje, a Fâr
  bø daj vælkomminj som Døttermanj å gâ daj Bormæsteraembeded i Tegjeft. Du kanj
  lida på, a jâ ska anbefâla daj!“
   
  Då di nåde Bæla sâ di Fârvæl te hinjanj, å Pær tau’na retad âuer Âgrana, de va
  nok bæst, a di kom inj a Bønj frå vær sin Le. Detta viste saj âu å varra de
  rætta, for le forenj Elsebæt rajte Bønj, kom Fârenj imod na.“
  
  Vår hâr du då vad henna så lænje, min Paja? Jâ ignada mæst for, a du va kommed
  nâd te.“
  
  „Â naj; men Karro å jâ hâr hat vos en long Tur. Vi hâr vad helt på hinj Sian
  Hællepær, å hær lå vi os bâg et Dæje å så snev vi frå. Sin gjik vi longs me
  Strân jem, å nu e vi bådde trætta å svøltena.“
  
  „Ja, ja, de e got a der inj’ed galed e sjet, å nu spoa vi vos jem, Âna hâr nok
  Awtansmâdenj færdier. 
  
  Nu vad så et Pâr Dâ ætte, a Bormæsterenj sod inja å fikj meddesmâd, å som så ota
  forra sod å beklauada saj âuer a hanj hadde så urimeli majed å sjødda.
  
  „For se, Folk løvva ju hær på Dørrana, å ska rås me maj om alt. E der bâra et
  Pâr, der e blena uklâra om et Markasjæl uda i Vongenj, så ska jâ ju derud å se
  på’ed, å e der enj, der hâr set lid For milt te Nâboens Konna, strajs kommer der
  Bod om jâ vel møda å mægla, å så alt de Skriveried hær e, snârt ska der svâras
  på Brev frå Lansdommarenj å så frå Lensmanj æjle Kansleried. De e mera lorlit, a
  jâ hâr kunjad holt te alt ded.“
  
  „Men ved du så va du skujle, Fâr, du skujle se å få enj te å jælpa daj.“
  
  „Ja, du snakkar brâ nok, Elsebæt; men skujle jâ hâ enj studerder Kar te å jælpa
  maj, så skujle hanj væl mæst hâ lesse majed i Løn som hela Bormæsteraæmbeded
  gjer.“
  
  „Nâ, jâ tænjte, om du ente kunje få enj hær frå Bønj, der kunje jælpa daj et
  Pâr Tima om Dânj me Skriveriarna.“
  
  „Væm skujle de varra, troer du? Âred Busk kajler saj ju Skolemæster å kanj ævent
  så majed, a hanj kanj læra andra å stawa, men kanj’kje enjgong stæjla et Brev
  sammen, så de ammar nâd, å kanj værkan skriva æjle læsa Latin.“
  
  „Naj, Âred dâuer ente majed, ved jâ nok; men der e Ola Pærs Horra, hanj e ju så
  fæzeli vila i Skolekunskaver, sajes der. Å Lårs Pærska, som jolp vos å vaska i
  Hinjdânj, sâ, a hanj hâr et helt Skav fult å latinska Lâubøjer, som hanj sedder
  å studerar i om Nættarna.“ 
  
  „De va då livel fæzelit, vår hâr senn’enj Horra vad henna å lært Latin, for de e
  ju nâd der ska Hâud te.“
  
  „Jo, Præstenj læste nok me’nj, å sin hâr hanj nok sæl øvad saj enjhellu.“
  
  „Ja, å hanj kanj då hejler ikkje kajles nânj Horra, sæl om hanj mæn e lidenj, jâ
  hâusar så grangjivelit denj Dânj, hanj kom te, de va om Valberdâ i 1618, så hanj
  e ju ævent to År ældre ænj Elsebæt,“ sâ Âna.
  
  „Nâ, ja, Tiden løvver ju; men nue, jâ vel livel tâ en Tur op å snakka me denja
  kloga Karenj i Ættemedda, for sæl om hanj hâr majed å læra ænjnu, kunj’ed livel
  varra, a jâ kunje hâ igrân Gawn å’enj, ves hanj æjla vel.“
  
  Elsebæt va ju glâ nu, denj fosta Delenj å dorres Plân va ju lokkades, nu galt’ed
  så om, a Pær kunje âuertâ de mæsta å Fârsa Arbaj, så Fâr nâue kunje
  unjværa’nj. Om Ættemeddanj nørlada så Bormæsterenj op te Ola Pærs. Ola lå i
  Sænjen å hostada å træste, å Gjârted sod ver Sijan å me sin Speddehozza.
  
  „Nâ, veddan går’ed daj, Ola, de e vel mæn hal lort, ætte va jâ kanj se?“
  
  „Ja, jâ hâr nok di bæste Dâna tâna å må nu ligja hær te Byrda for andra.“
  
  „Nâ, nâ, Fâr, seddan ska du då’kje saj, nu bler’ed snârt varmara i Væred, å så
  bæras’ed nok ijæn,“ trøstada Gjârted. Ja, de e ju ente ârtit å varra skradurenj;
  men ni må ju livel varra glâ ver, a ni hâr enj unger, galanter Horra te å jælpa
  jer nu på Gammajlsåijler.“
  
  „Ja, ded hâr Bormæsterenj Ræt idi, å de takka vi âu Vorharre for vær Dâ. Hadde
  vi ente hat Pær, hadd’ed set galed ud for vos to gamla Skrov.“
  
  „Ja, Pær ska ju varra enj galanter Horra, ætte va Folk saja, å ska varra så
  fæzeli vila te Skrivnenj å Regnenj å seddan nâd.“
  
  Ja, de kanj ni tro hanj e, å sekke me Bøjer hanj hâr, som hanj sedder å studerar
  i om Nættarna.“ 
  
  Å Bormæsterenj måtte sâ følla me inj i Storstâuan, vår Bogskaved sto. Hanj sto å
  glode lid forbauster, de va ju Lâubøjer ajle sammen.
  
  „De lader te, a Pær studerar te Prokkerât, å de kanj hanj såmænj got ble, sæl om
  hanj ente hâr tâd nân Æksamen, for de e livel Hâud å Snakketøjed de kommer an på
  i denja Varden. Men nu e nok Pær komminj jem, kanj jâ høra, å de va ju hannem,
  jâ velle snakka lid me.“
  
  Då Bormæsterenj hadde hælst på Pær, begjynjte hanj me de samma.
  
  „Ja, jâ gjik hær hen for å snakka me daj, Pær Olsen. Jâ hâr så forplauenes majed
  å gjorra, a jâ naue kanj âuerkomma’d, å nu hâr jâ hørt, a du ska varra enj hel
  Kar te å føra en Pænnafjær, å dærfor vel jâ sporra daj, om du ente kanj komma
  ner å jælpa maj me å skriva tol-tre Tima om Dânj?“
  
  Pær så ud te å ble majed forbauster.
  
  „Nue, jâ ved nâue, va jâ ska svâra, for jâ kanj nok skriva å regna sådan te
  Huzbehâu; men te å varra Skrivara hos Bormæsterenj hør der væl mera te.“
  
  „Ja, ded hâr du Ret i, minj Horra, te å varra Bormæster i våra Dâ hør der majed
  te; men nue, du e nok bådde lætnømminj å hâukomminj, så de går nok, å va du ente
  kanj, lær du nok. De e ikkje for å grota; men Lansdommarenj sâ enjgong, å senna
  Brev som hanj fikj frå Bormæsterenj i Hâzle, fikj hanj ente monga å.“
  
  Gjârted hadde ståd å lyds.
  
  „Ja, men detta kanj du då’kje saj naj te, Pær. Her e då’kje så strængjerlit
  jemma mera, så Lauris kanj nok passa’d, sæl om du e nera hos Bormæsterenj
  tol-tre Tima om Dânj.“
  
  „Ves Moer mener, ni kanj unjværa maj jemma, å Bormæsterenj troer, a jâ kanj
  gjorra nâd Gawn, ska jâ gjerna præua. Jâ kanj kansje senara i Lived få Gawn å,
  va jâ får lært.“ 
  
  „Ja, ded får du nok, minj Horra; men nue, veddan e’d så me
  Løn. Bormæsteraæmbeded gjer ju mera Æra ænj Løn, å især nu, vi ikkje hâr hat nåd
  ærlit Vrâg snârt på monga År.“
  
  „Løn ska vi hæjler vænta me å snakka om te enj anj Gong, nu e’d om jâ kanj
  gjorra nâd Gawn.“
  
  Detta Svâred synjtes Bormæsterenj enjhellu got om å gjik glâr jem.
  
  Om Awtanenj møtes Elsebæt å Pær uda i Vongenj, å di va hejler ikkje kjiv å’d.
  
  Dânj ætte Klokkan âta om Formeddanj møte alt Pær på Bormæsteraskrivestâuan for å
  begjynja på sit Arbaj. Bormæsterenj va nok mæn ævent kommed op å skujle fost hâ
  sin Sil å Søvva, forenj hanj kunje tâ fat. Då hanj kom inj i Skrivestâuan, tâu
  hanj felle-fæm Brev fram, der va et frå Kansleried å et frå Slotsfâudenj, å di
  andre va frå Lansdommarenj. Dæsse skujle der ju svâras på, å Bormæsterenj gâ nu
  Pær en liden Forklârenj på, va der skujle svâras, å så kunje Pær bâra mâla
  væk. Bormæsterenj sæl skujle en Tur i Bønj å prâta me Folk. Pær hadde âu Breven
  skrevena lænje forenj Bormæsterenj kom jæm, å livel hadde der vad Tid te å
  fæjgjas lid me Elsebæt, som ju hadde kjikkad der inj for å se, veddan de gjik
  hannem.
  
  Då Bormæsterenj kom jem, kjikkada hanj ju på Breven å ble helt forbauster, så
  pen en Skreft hadde hanj nâue set forra, å ræjti bogstaverda å pent opstæjlda va
  Breven âu; hanj forsto got, a bådde te å skriva et Brev å stæjla’d sammen va Pær
  lânt vilara ænj hannem sæl. Pær kunje ju got brugga tjive Or, vår de kunje varra
  nok me to, ævent som di gjore i Kansleried. Nâ, de va kansje ente vært å rosa
  Horrenj alt for majed, å derfor sâ Bormæsterenj bâra, a de kunje nok rabba å.
  
  Dânj ætte møte Pær ijæn, å Bormæsterenj va glâr. Når Pær fost kom inj i’ed,
  kunje hanj nok passa de hela i Skrivestâuan, å sæl kunje hanj bâra gå å prâta me
  Folk. 
  
  Folk, der kom i Skrivestâuan for å snakka me Bormæsterenj, men bâra trof Pær, va
  âu got tefressa; Pær kjænde ju Lâuana lesse got som Bormæsterenj, å væl ded. De
  va ente nok me, a Pær kjænde di Lâuana, som skujle hojles; men veste âu veddan
  enj kunje gå udan om Lâuana, udan a der sjedde nâd, å ded kunje ju varra lesse
  viktit å vedda. Om Høstatid dø Ola Pærsen å fikj âu et majed pent Øfrøl. Pær
  hadde fåd Kjev på Gårenj å va nu Borjara i Bønj; men Bormæsterenj skujle varra
  Formynjara for’enj te hanj ble fæmåtjive År. Gjârted ble ju boenes på Gårenj, å
  Pær ætteså, a alt gjik som de skujle å kunje livel få Tid te å passa
  Skriveriarna på Bormæsteraskrivestâuan.
  
  Så va’d en Nat hen på Feskjed, a der sjedde nâd, som gâ ajle Hazlebona majed å
  sjødda å âu gâ goa Penja te Bønj. Der va en stor engelsk Brig, der løv på Grunj
  ud for Svorthat. Manjskaved hadde sæl bjærad dom i Lan; men Skudan velle nok ble
  stånes hær, te der kom enj Væstanstorm å slo na i Krâs.
  
  Pær å Bormæsterenj spode dom der ud, så snârt di fikj’ed å vedda; men der va
  livel kommed enj hel Del Rønnabo, som Bormæsterenj lo vedda, a hær hadde di
  injed å sno, for Briggen sto på Hazle Strânræt. Rønnabona præude ju å
  prottestera. Men Bormæsterenj sænde så Bod te Lansdommarenj, Mas Koffed på
  Bjæragårenj i Væstremarkersen, om hanj velle komma å dømma dom imæl. Pær va
  imæns jemma ætte Kårt å Paper, der beviste, a Hâzle Strânræt nåde te
  Baggårsån. Lansdommarenj dømde âu, a Skudan sto på Hâzle Grunj, å Rønnabona
  måtte nørla slunørada jem ijæn. De va ju et got Vrâg, for Briggen va fujl lastad
  me Vedde å andra kostbâra Sâger.
  
  Nu fikj Hâzlebona strænjt, lesse monga der kunje kriva æjle gå skujle ju jælpa
  te ver Vrâged me å bjæra å hojla Vajt å kjøra Godsed te Bønj. Bormæsterenj va
  Formanj å derigere de hela. I âuer enj Månad vâr’ed, forenj alt va årnad; men så
  va der âu bled enj nætter Sjillinj te ajle.  Bormæsterenj hadde fåd tre-fira
  Honrede Dâler som sinj Pârt, å de va ju mera, ænj Bormæsteraembeded gâ på et
  helt År. Pær, der ente hadde vad me som Bjærara, men ført alt Regenskawed, hadde
  fåd et Pâr Hondrede Dâler. Nu kunje di ajle hojla en glâ Jyl å enj goer Vinjter,
  å især Magetænterenj, for de va nok livel hannem, der hadde hat denj stosta
  Fortjænesten, då Vinjterenj va gånj.
  
  Då de drâu hen mod Framtiden, beslutada Pær å Elsebæt, a nu skujle de stora
  Slaued slås, Pær skujle fraja te Elsebæt hos Bormæsterenj. Enj Awtan gâ Pær saj
  te å pakka ajle sina Paper sammen, så vænde hanj saj te Bormæsterenj.
  
  „Ja, nu e så alt klârad me Vrâged, å hær e ju hæjler ente majed å sjødda, så nu
  kanj jâ vel ble jemma å passa minj Ajendom?“
  
  Bormæsterenj hadde sodded i Lænnestolenj å halsnevved, nu sprong hanj op.
  
  „Va sajer du, Pær, vel du fløtta frå maj? De må du livel ikkje, du ved got, a jâ
  kanj’te unjværa daj, sæl om jâ aldri hâr sajt’ed!“
  
  „Nâ, de går nok me ded; ni kanj jo se å få jer enj anj. Jâ hâr âu gåd å tænjt på
  å forpakta Ajendomminj ud, å så resa te Kjevvenhawn å studera et Pâr År å sâ tâ
  Prokkerâtaraæksamen. Ble seddenes hær i Skrivestâuan i ajle Dâ, før vel ente te
  nâd stort.“
  
  „Naj, studera te Prokkerât behøver du livel ente, du e ju lesse vila som denj
  treskasta Prokkerâtenj. Got lenj å ajle hær i Bønj e du au, å bler du hær i
  Skrivestâuan, e’d ju ente umâulit, a du kanj faa Plâzenj ætte maj, når jâ
  enjgong lægjer op.“
  
  „Ja, de kanj varra majed got me alt va Bormæsterenj der sâ; men de e livel mæns
  enj e unger a enj ska læra nâd. Der e bâra en Tinj, der kanj få maj te å ble
  hær, å de e, om jâ må få Elsebæt te Konna. Hon e denj nættesta Pibelenj jâ hâr
  set, henje mener jâ om, å for henje  vel jâ arbja maj fram å ble te enj Manj,
  som ajle må se op te.“
  
  Bormæsterenj glode forbauster på’enj.
  
  „Elsebæt te Konna, sajer du! Elsebæt, som e minj enesta Bælli; du kjikkar hojt,
  sæl om du e lidenj. Jâ hâr nu altid tænjt maj, a denj som hon fikj te Manj,
  skujle hâ lid hojera Rång ænj enj Skrivara, som, ves hanj hâr Lokkan me saj,
  enjgång om et hal Snes År kanj ble Bormæstera i et lided Hol som Hâzle.“
  
  Bormæsterenj rømde saj å fortsatte.
  
  „Lansdommarenj hâr to Horra, som gå å kjikka ætte dom en Konna. Fikj hon nu enj
  å dom, å hanj så arrada Æmbeded ætte Fârenj, så ble hon Fru på Stora
  Bjæragår. Ded va nok en bære Lod, ænj du, Pær Olsen, kanj vænta å by henje.“
  
  „Ja, væm ved? Bormæsterenj sâ æjla enjgong, a de va Hâud de kom an på i denja
  Varden. Å jâ troer, a jâ hâr lesse got et Hâud som Lansdommarahorrana, sæl om
  Ben ente e så longa. Men mener Bormæsterenj, a jâ e for sømpel som Døttermanj,
  så hâr vi ju ente mera å snakkes om.“
  
  Pær tâu sin Hâua å lauada saj te å gå.
  
  „Nâ, nâ, Pær, du behøver då’kje fæjes så, vi kanj då snakkes ver om
  Sâgarna. Dette kommer ju så hâukojles på, å de e en alvârli Sâg, så jâ må hâ Tid
  te å tænjkja maj om. Nu kanj du bâra komma hær ner i Mârn å forsætta me dit
  Arbaj som vân, så kanj vi ju snakkes ver senara, de e då’kje nâd der hastar så.“
  
  „Naj, kommer hær ner å forsætter gjor jâ’nte for’enj jâ hâr fåd Svâr, å
  Bormæsterenj ved ju vår jâ boer. Får jâ Bod, ska jâ âu møda, å då velled nok ble
  te Glæ å Gawn for bæggje Pârter.“
  
  Dærme tâu Pær sin Hâua på å gjik.
  
  Bormæsterenj sau ente got denj Natten. Nu va hanj kommed så i Uvâna me alt
  Skriveriarbaj, a de mæst va  umaulit å unjværa Pær, å få enj anj der kunje
  erstata’nj, va nok au umaulit. Men, hâ Pær te Døttermanj va livel så som så, for
  hanj va då bâra enj Awlsbruggara, når de kom te Stykkjed, å sæl om hanj ble
  Bormæstera hær enjgong, va der ente majed ver ded. Naj, kunje Elsebæt ble
  Lansdommarakonna, så va’ed livel nåd helt anjed. 
  
  Om Mârnenj tâu Bormæsterenj fat inja i Skrivestâuan, hanj velle livel præua å
  orna’d sæl. Men de va nu majed varre, ænj hanj hadde tænjt saj. Der skujle
  lauas Regenskaw auer Bønjs Injtækter å Udgjifter å injsænnes te Kansleried; men
  de va rent umaulit å få di Tâlen te å stæmma, å te sist løv hanj rent surr i’ed,
  så hanj smed Papern hen a Bored. Naj, de gjik ente detta hær; hanj måtte se å få
  Pær derner ijæn.
  
  Men monne va Elsebæt velle saj te’d? Nâ, hon va ju en sjekkeli å galant Pibel,
  så hon velle nok føja saj ætte va Fâr bestæmde, når hanj snakte næt for na.
  
  Så âvnada hanj Dørn.
  
  „Elsebæt, kom hær inj igrân!“
  
  Elsebæt kom strajs sprinjenes.
  
  „Va vel du maj, Fâr?“
  
  „Sæt daj nu hær hæn, min Paja, de e en majed alvårli Sâg, jâ vel snakka me daj
  om.“
  
  „Ja, men va e’d då, Far, der e dâ vel ikkje sjet nâd galed?“
  
  „Naj, men nue —“
  
  Bormæsterenj gjik et Pâr Gonga fram å så tebâga på golled; de knev nok for
  hannem me å få begjynjt.
  
  „Nue, du Elsebæt, du e ju nu en næt å vâusen Paja. Du fyjlde tjive År om
  Valberdâ, synes du ente, de kunje varra på Tiden a du fikj daj enj Manj?“
  
  „Nå, de hâr jâ slet ikje tænjt på. Hâr hær vad nânj å frajad te maj?“
  
  „Ja, å du kanj vest ikkje gjedda, væm de va.“
  
  De knew lid for Elsebæt me å hojla saj alvorli. 
  
  „Naj, vår skujle jâ vel ded. Va’d enj å Lansdommarahorrana?
  
  „Naj, de va Pær Olsen.“
  
  „Nâ, de va’nte anra ænj Pær.“
  
  „Andra ænj Pær, sajer du, lesom hanj ente va goer nok te daj.“
  
  „Nâ, hanj e ju enj majed galanter Kar; hânj e bâra så lidenj.“
  
  „Du ska’nte se så stort på’ed, min Paja. Sæl om Pær mæn e lidenj, så hâr hanj et
  Hâud, som ente monga hâ, å vel nok me Tiden komma lesse hojt teværs som enj å di
  longbenada Lansdommarahorrana. Når jâ læggjer op, får hanj nømt Plâzinj ætte maj
  hær, å så bler du Bormæsterakonna, ævent som din Moer va. Kanj du så vel mera
  forlonga?“
  
  „Ja, når ni så gjærna vel hâd, Fâr, ska jâ føja daj. Pær e ju enj sjekelier Kar,
  som jâ got kanj li, så de går nok me ded.“
  
  „Tak, Elsebæt, du e en galant Pibel, der fojar dinj Fâr, å ded vel du nok hejler
  aldri komma te å forhâua. Nu kanj Âna ble boenes hær å få’ed got på
  Gammajlsåijler, å Pær å du vel såmænj âu ble lokkelia. Men vel du stekka ner te
  Pær å hæls’anj frå maj, om hanj vel komma hær op, jâ vel snakka me’enj, å sin
  hâr hanj vel âu lid å saj te dig.“
  
  Elsebæt spode saj inj på sit Kammers å gâ saj te å danjsa golled runt å bâra
  Glæ. Tænkj, a de gjik så nømt; men Pær e âu treskara ænj ti Bormæstera tesammen.
  
  Så tâu hon Torkle om Hâud å spode saj ud i Vongenj. Hon veste nok, vår hon kunje
  træffa sinj Pær. 
  
  Et hal År ætte dråk di Fæsteøl hos Gjârted. Præstenj va âu møter å holt en pen
  Tâla for dom, å sâ alt, va der høre saj te ver senninj Lajlihed. Ajle Borjarna,
  som va igrân ajtada va ju me, å der ble ente spârad varkan på Øled æjle de
  dajlia Hâzlebrænjevined; men sæl om di mæste fikj dom en go Svir, gjik’ed livel
  pent te.
  
  Lid hen på Framtiden Åred ætte holte Bormæsterinj Broijlep for sin Døtter, å de
  ble et stort å fint Gjæstabod.
  
  Denj fosta Dânj va der injenj å Borjarna me, di va for sømpla. Bormæsterenj
  hâuste livel, a hanj va enj Lesler, å a de va en fin Slajt, å di skujle ju ajle
  me i Dâ. Lansdommarenj, Mas Koffed, å di andre stora  Koffedena frå Rønna
  å di stoste Bønnarna frå Klæmmenskersen å Nøkkersen va âu gjæstbøna, så
  Bormæsteragårenj va helt fujler me frammada.
  
  Di mæste tænjte nok, a Pær va al for sømpel enj Kar te Elsebæt å va nok âu farru
  te å misunja hannem så næt å granj en Konna, sæl om di tajde me’ed denj Dânj.
  
  ---
  
  Gjârted ble boenes i sit gamla Jem, å Pær fløtte hen i Bormæstaragårejn. Sinj
  Awlsbruggaragår velle hanj livel ente sjella saj å me, de velle nok ble hansa
  bæsta Injtækt. Hanj arrada sajta Plâzinj som Bormæstera ætte sinj Svierfår, å de
  va ju âu enj finer Titel å hâ; men Løn va’nte stor. Hazle va mæn enj lidenj By
  på et hal Hondrede Awlsbruggaragåra å Feskarahuz me op te et Pâr Hondrede
  Menjesker. Hanj ble âu nok Bykaptajn; men de va mæst enj Titel udan Løn. Ves der
  ente å å te kom  et Vrâg, kunj’ed mæst kniva å forsorja en Familia me va dæsse
  to Æmbeden gâ. 
  
  Pær hadde helt frå hanj va enj Bælli drømt om å ble te nâd stort; de va ju au
  derfor, hanj i di longe Vinjterawtana hadde soddet å studert ajle Lannes
  Lâubøjer. Nu så’d ente ud te a de skujle føra te mera ænj Bormæster å Bykaptajn
  i denj minjsta å Lannes Bya.
  
  Gamla Mas Koffed, som sod å bredde saj på Storabjæragår som Lansdommara, velle
  nok præua på å få enj å sina ajena Horra te Åløsara, æjle au enj anj Koffed, å
  de sjedde nok âu, for Koffedaslajten va stor å hænjde sammen som Artehalm. Å ble
  te nâd stort ver Væbninjen va der hejler ente majen Udsikt te. Hanj va ju mæn
  lidenj å klener å velle aldri tâ saj ud som Offisér. De va âu altid Bønnerna frå
  di stoste Gårana, der fikj di Plâzerna, å Major Maccabæjus på Skâusholm va mæn i
  haltrøssarna å velle nok behojla Titelenj som Æwarstkommederenes di foste
  ti-fæmtan Årn, om hanj æjle læude så lænje.
  
  Då der va gåd tol-tre År, mente Bormæster Lesner, a de va bære a
  hanj trajte saj tebâga, å Pær fikj Plâzinj.
  
  De gjik âu majed nømt, Pær va ju mæst sælskrevenj te’enj, å me de samma ble hanj
  Bykaptajn. Detta Embeded va hanj slet ikkje så glâr ver; men det va ju ente så
  stort et Arbaj, hanj hadde enj fæzeli viler Lojtnant, der kunje kommedera å
  hærsa me Soldâterna, så hadde Pær bâra de skriftelia å årna. Ja, de velle nok gå
  altsammen, når der bâra ente ble Kri, for då skujle hanj ju som Kaptajn gå i
  Spesenj, å ded sjøtte hanj slet ikkje om. Pennenj lå bære for hannem ænj Savvel
  å Gjevær.
  
  De kunje âu got tajna te a vi fikj Kri nu. Svenskenj å Danskenj hadde nu ente
  sloedes snârt på monga År, å de va ju æjle mæst sennenj Vâna, a di skujle tâ
  Tag, så snârt der va denj minjsta Lajlihed.
  
  Pær veste âu got, a hær va vi majed dårli forberedda  på Kri. Væbninjen å di
  unge Offisérarna va der vel injed å udsætta på, di velle nok gjærna slos; men
  der va’ente Bøsser te mera ænj di halle, di andre hadde ente andra Vaaben, ænj
  va Smedenj kunje smi dom. 
  
  Varre va’d me Anførrarna. Major Maccabæjus va enj halgammajl Manj, der sæl aldri
  hadde vad i Kri, å hanj hadde nok ente stort mera Forstan på senna Tinj ænj enj
  Vâutehorra, å livel va hanj Æwarstkommederenes. Me Annars Hânsen på Sømlagår,
  som va Harredskaptajn for norre Harred å Næstkommederenes, va’d nok ente stort
  bære.
  
  I væstre Harred va’d nok aldra varst. Hær va’d Lansdommarenj Mas Koffed der va
  Harredskaptajn, å hanj va ju så gammajl å tjykker å forådenj, a hanj naue kunje
  gå æjle ri. I Rønna va der fira Kaptajner, di to Mas Koffeds Brøra, di to hansa
  Horra, å di gjore nok ente anjed ænj va gamla Mas kommedere dom te.
  
  På Slotted så’d hejler ente for got ud. Rosenkranjs, som a Slotsfâudenj hed,
  hadde mæn trøs Soldâter, mæns der skujle minjst 200 te for å forsvâra
  Slotted. Soldâtarna va værvada, å di sloedes ente, forenj di fikj dorres Løn, å
  di hadde nu tegoa for de sista Åred. Bygninjarna va enjhellu forhobbada, å
  Kanonarna daude nok hæjler ente majed.
  
  De gjik âu som Pær hadde ignad for.
  
  Enj Dâ kom der Bod, a Krien va brudden ud, å nu skujle Lanned forsvâras mod
  Svenskenj. Maccabæjus lo strajs Lannavæbninjen sammenkajla å gâ dom Injstrokser
  om veddan di hadde å forhojla dom. Der skujle gå Strânvajter bådde Nat å Dâ, å
  Bognen skujle varra klâra te å tænnes, så snârt der ble varskot. Ves a
  Strânvajten så fientlia Skuder i Sjønj, skujle hanj strajs mæjl‘ad te Kaptajnenj,
  der så gâ Sannemanjana Besje om å tænna Bognen å rinja me Kjærkeklokkerna, å så
  skujle alt Manjskawed møda me de samma. 
  
  Di unge Offisérerna å di unge Soldâterna va slet ikkje kjiv å’ed; nu skujle di
  visa va di daude te, å Svenskenj skujle ble varmt modtânj, ves hanj præwde på å
  gjorra Langong. Di gamle Offisérerna så anjelens på’d. Ves a Svenskenj kom me en
  hel Flåda, kunjed nømt gå galed, å då va de dom, der sto me de stora Ansvâred.
  
  Denj der så mæst svort på’d va Rosenkranjs på Slotted. Hanj va nu enj gammajl
  Manj, men hadde vad me i Kri i flera År i sinj Ungdom. Lannaværned regnada hanj
  ente stort for nåd; senna Bønner, Skreddara å Skomagara daude nok ente majed te
  å slos, der skujle ræjtia uddannada Soldâter te, som hadde ræjtia Våben. Å de va
  ju ævent de hanj monglada. Hanj skrev så strajs te Rigshofmæster Corfitz Ulfælt
  om å senna hannem to Hondrede ræjti uddannada Soldâter. Men istânj for Soldâter
  kom der Brev frå Ulfælt, vår hanj nok så færmer skrev, a di ente behøvde igna
  for Langong; di skujle nok gje Svenskenj anjed å sjødda.
  
  Pær va slet ikkje glâr. Hanj va ente uddannader Krismanj å regnade Kri for nâd
  ont å styt, som bâra va te Fortred for ajle. Hanj lystrade livel denj Besjen, a
  hanj hadde fåd, å hadde Strânvajten uda å Bognen klâra.
  
  Nâ hær på denj norre Len va der vel ente majed å igna for; hær va ju Kløpper å
  Sjær i Strân âueralt, så a hær kunje injen Fiende gjorra Langong. Varre vad på
  denj sønre å væstre Len, vår di kunje ro helt inj te Strân i dorres Båda.
  
  Detta kom âu te å passa. Det sjedde ju ret ota, a der kom svenska Orlossjev
  udfor på denj sønre å væstre Len å præude å gjorra Langong; men Strânvajten
  hadde altid porrad ud, så der hadde vad Kara teres å dreved dom tebâga.
  
  Feskerna kadrajada âu me Orlossjeven, sæl om di va Lannes Fiender. Admirâl
  Wrongel hadde enj stor Bojert, som la saj te ânkers ud for Najse, å hær sajlde
  Feskerna  ud å sålde Ægj, Flæsk å Smor å andra goa Sâger te’enj, så hanj ble
  fujlt lastader. Men Svenskenj hadde nok ente betalt for ajl denj goa Mâdenj. Om
  Awtanenj, då di unge Feskerne hadde fåd dom lid got me Sypa, ble di enia om å ro
  derud å tâ Manjskawed te Fonga. De lokkades au, å så slævada di Bojertenj inj i
  Hawn, delde ajle di goa Sâgerna å skamferde Sjeved. Då Wrongel fikj detta å
  vedda, svor hanj på, a detta skujle Najsebona få Lov å bøda dyrt for. 
  
  Nu va så Vinjterenj gåenj. Di va nåd Juni, å Pær å di gamle Offisérerna
  begjynjte å glæ dom. Svenskana å Danskana lå å forhanlada om Fred nera i
  Brømsebro, å ves ded gjik i Lawa, velle di hær hâ slopped pånå helsjinjada
  frå’ed.
  
  Så va’d så enj Dâ fost i Juni. Pær Olsen hadde som altid vad tilia oppa å vad
  uda i Vångenj å set om sina Folk, å då hanj så hadde fåd Mârnmål, gjik hanj i
  Skrivestâuan for å tâ fat på sit Arbaj. Ævent som hanj skujle begjynja, høre
  hanj a der kom enj Rytara i skarp Traw ner a Gâdan.
  
  Pær gjik hen te Vinjued å kjikkada ud, hanj så strajs, a Rytarenj kom
  longvajsfrå å hadde reded hort, for Øjed skommada å Sved å kunje mæst se ud te å
  storta va Stynj de skujle varra. Då Rytarenj nåde ner te Vinjued, vår Pær sto,
  stansada hanj.
  
  „Kanj ni saj maj, vår Bormæster å Bykaptajn Pær Olsen boer?“
  
  „Ja, de e maj.“
  
  Rytarenj glode forbauster på’nj; hanj va ju så lidenj å så så horraajtuer
  ud. Kunje hanj varra Kaptajn.
  
  „Hâr ni nâd Bod te maj, e’d bæst a ni sætter Øjed inj i Lân å så føller me maj
  inj i Skrivestâuan. De e ju ente sajt, a ajle ska høra va Ærne ni hâr.“
  
  Då di hadde sat Øjed inj i Lân å kom inj i Skrivestâuan, begjynjte Rytarenj: 
  
  „Ja, jâ kommer me Bod frå Bykaptajn Gregersen i Åkjærkeby, om ni strajs vel
  samla alt Lannaværned frå norre Harred å komma Najse te Jælp, hær e Svenskenj
  ver å gjorra Langong.“
  
  „Kaptajn Gregersen sænner daj me Bod, sajer du; men hanj hâr då’kje nâd å
  kommedera âuer maj å mina Folk, de e då Major Maccabæjus der hâr Âuerkommandoen.
  
  „Ja, men hanj van’te jemma; tilia i Morns marsjere hanj te Slotted me di unge
  Karana, di skujle møda å aflæggja Ed te Kongenj.“
  
  „Men vår e Annars Hânsen på Sømlegår? Hanj e ju Næstkommederenes.“
  
  „Annars Hânsen e der injenj, der hâr set nâd te, hanj e nok på Slotted hanj âu.“
  
  „Men kanj då’nte søndre å østre Harreds Manjskaw jælpa Najsebona me å hojla
  Svenskenj uda?“
  
  „Søndre Harreds Folk gjore va di skujle. Då denj svenska Flådan kom væster frå å
  velle præua på å gjorra Langong synjan for Najse, gâ di dom senn’en Vælkomst, a
  di måtte træjkkja dom tebâga. Så sto di ud å søjte hæn noran Najse for å præua
  på å gjorra Langong hær. Nu mente vi ju ajle, a østre Harreds Kaptajn, Just
  Nikolaj, hadde samlad sina Folk å sto teres te å tâ imod Svenskenj hær. Just
  Nikolaj hadde âu fåd Bod to Tima forra, å Sannemænjen hadde âu rinjt me
  Kjærkeklokkarna å tændt Bognen; men Just Nikolaj hadde svârt, a hadde hanj bâra
  hat et Pâr Hondrede ræjtia Soldâter, skujle hanj snârt gjed Svenskenj Resepas;
  men me di Bonakarana hanj hadde å kommedera âuer va der injed å udrætta. Der kom
  livel telle-tâl Svânikahorra rienes å stæjlde dom i Mâlkvarnsskansan å præude å
  gjenna Svenskenj; men di va ju altfor få, tre å dom ble skoddena, å di andre
  måtte træjkkja dom tebâga.“
  
  „Men veddan e’d så me Vestreharredsfolken, di e ju lânt di mæste, hâr di ente
  fåd Besje om å møda?“ 
  
  „Jo, å di vest’ed âu forenj vi andre. Flådan kom ju le forbi Rønna; men
  Rønnabona røre ente på dom forenj di fikj Bod frå gamla Mas Koffed på Bjæragår,
  å hanj skujle ju op fost å sin hâ Tid te å betænjkja saj på va hanj skujle. Då
  jâ red frambi Årsspajla, så jâ a hela dorres Hær lå i Vil oppa i
  Tinjstâbakkana.“
  
  „Men troer du så livel ente, a Kaptajn Rømer vel kunje hojla Svenskenj uda frå
  Najse?“
  
  „Naj, de troer jâ’nte. Kaptajn Gagge e nok âu der me enj hel Del å Sydlansbona,
  å sæl om Gregersen kommer me et Honrede Åkjærkebybo å Åkerbo, forslår’ed nok
  livel ente, Wrongel hâr ju fæm Honrede øvada Soldâter. Di vella nu forsvâra dom
  så lænje di kanj; men ves Mas Koffed ente kommer dom te Jælp me sina Tusen Manj
  imæns, bler di nok nødda te å âuergje dom. Men så vel di traktera Svenskenj me
  alt de Brænjevined å Øled, som der e i Bønj, å når a så di svenske Soldâtarna
  liggja hal dødrokkena på Gâdarna, vell‘ed varra nømt å tâ Bønj tebâga ijæn, når
  hela Væbninjen e samlad, for då velle vi ju varra pånå et Pâr Tusen Manj.“
  
  Pær sto å betænjte saj lid, detta hær så ju ente så got ud, å va skujle hanj
  nu. Helt taja å ble jemma gjik vel ente an, sæl om de bâra va Gregersen der
  hadde gjed Besje. Men slos me Svenskenj me de Manjskaved hanj hadde, å som âu
  velle varra døtrætta injan di rajte fram, va der injen Meninj i. Men nu va ju
  Klokkan âuer ni, å de velle ju tâ Tid me å få dom samlada, å når di så ente
  forhastada dom, vell‘ed nok ble pånå Awtan injan di rajte Najse, å då hadde vel
  Mas Koffed vad der å årnad Sâgarna me sina monga Væstreharredsbo.
  
  Der va ju flera der hadde set Rytarenj komma å va klâra âuer, a de va nâd
  alvårlit, a de drajada saj om, å nu sto der enj Krødda Kara udan for Vinjued å
  vænte på å høra nâd nyt. Pær gjik ud te dom å râvte:
  
  „Jâ hâr fåd Bod om a Svenskenj hâr gjort Langång i  Najse, å nu ska fira å
  jerra unga Kara, som hâ enj goer Hæst, møda hær om enj hal Tima å få Brev, som
  di ska ri te Sannemænjen me. Der står, a alt Manjskawed ska Stella ver
  Klæmmenskjærke så fort som mâulit.“
  
  Enj hal Tima ætte va âu Karana møta, å Pær hadde Breven skrevvena, som di skujle
  ålevera. Enj skujle ri te Højagårenj i Røskersen, enj te Linjesgårenj i
  Olskersen, enj te Offergårenj i Røsen å enj te østre Pilagår i
  Klæmmenskersen. Pær va got klâr âuer, a de velle tâ long Tid, injan a di ajle va
  samlada. Monga va ju uda i Hojlyngenj å plødrada Torru å rev Lyng å seddan nâd,
  derfor behøvte hanj ju hejler ente fæjes så.
  
  Nu gâ hanj Trommeslårenj Besje på å gå runt i Gâdarna å tromma å râva, a alt
  Manjskawed skujle Stella på Torred om to Tima, for så å marsjera te
  Najse. Forudan dorres Våben skujle di hâ Mâd me i Karpan te et Pâr Dâ å
  Sypaflaska å Drekkalajl.
  
  Nu hadde Pær alt årnad. Elsebæt kom imod’enj.
  
  „Ska du nu i Kri, Pær?“
  
  „Ja, de bler jâ vel nødder te, Elsebæt.“
  
  „Men kanj du då’nte sænna Lojtnantenj astâ i Stânj for, du kanj ju bâra saj, a
  du e sjøger.“
  
  „Naj, de går ente, Elsebæt, då velle ju ajle saj, a jâ e enj Krystara. Jâ tâu ju
  imod Plâzenj som Bykaptajn, å så må jâ âu gjorra Arbajed, sæl om jâ gjærna velle
  ble jemma hos daj å vår lila Pibel.“
  
  Elsebæt gâ saj te å vræla.
  
  „Jâ e livel så kjiv å, a du ska me; kansje du bler slånj ijæl æjle slånj te
  Krøblenj for Livstid, då vel jâ aldri få enj glâr Tima mera i mina Lævedâ.“
  
  „Nâ, nâ, Elsebæt, se nu ente alt for svort på’ed, kansje de går bære ænj vi
  troa. Ætte va Rytarenj sâ, ser’ed ju ente got ud. Nonna vel slås å andra vel
  ente, å andra ved værkan ud æjle inj. Nu få vi nok Fred me de aldra fosta; men
  vi vedda ju ente, væm der då bler Harrer hær, æntan  Svenskenj æjle Danskenj,
  å bler vi ver å varra danska, så får di en hår Straf, som ente i Dâ hâr forsvârt
  Lanned; men bler’ed Svenskenj, så bler’ed ju di, der i Dâ hâr gjort va di
  skujle, de kommer te å gå ud âuer.“ 
  
  „Ja, de passar nok, men pas livel på, a du ente kommer te Fortred.“
  
  „Ja, de ska jâ. Jâ vel præua på å hojla maj udan for, så vit mâulit.“ 
  
  Et Pâr Tima ætte red Pær hen te Torred. Hær hadde hans Manjskaw alt lænje ståd å
  vænt på’nj, å så marsjere di mod Klæmmenskjærke. Pær va got klâr âuer, a
  Svenskenj velle ente ble forfærader ver å se senn’enj Hær. Hanj hadde mæn
  fæmåtjive Manj, hærå hadde di ti Bøsser, å di ti jemmasmida Ojser. Fæm va
  halgamla Kara, som bâra hadde enj Spâ âuer Nakkanj; di va ju hejler ente ræjtia
  Soldâter, men nærmast Arbjara. Munderinj va der ente andra ænj Pær der hadde.
  
  Då di rajte Klæmmenskjærke, va hær samlad en hel Dryzza Klæmmenskjærkebo å
  Røskjærkebo. Manjskawed frå Olskersen å Røsen va’nte kommena  enu; men lid
  ætte lid kom di livel âu, å så kunje di forsætta; men nu va âu Klokkan pånå
  to. På Turn gjennem Klæmmenskersen kom der âu flera Kara te, å nu hadde Pær så
  enj Hær på le ver tre Hondrede Manj.
  
  Pær måtte ju ri lesse småt, som hanj kunje få Øjed te å gå, for a Karana kunje
  følla me. Di mæste å dom hadde ju mæn hal nålit Fodatøj, de va’nte nær ajle som
  hadde Lærfodatøj, andra hadde Træskostæwla å somma hadde bâra Træsko på. De va
  mæst di, der klârada dom bæst, for di tâu bâra Træskona i Hån å så gjik di på
  bâra Føddarna.
  
  Di unge Soldâterna va slet ikkje kjiv å’ed, de va ju en hel Uflokt å få, å lânt
  ârtiara ænj ligja uda i Lyngenj å plødra Torru. Å slos me Svenskenj va di hæjler
  ente bonge for; hanj skujle nok ble mulader, når di fost rajte fram.
  
  Pær sod i sina ajena Tânker, å di va’nte nær så ârtia.  Hanj veste ju got, a
  di svenske Soldâterna, som va vâna te å slos, va’nte goa å bides me for senna
  Bonakara, som hanj hadde, sæl om di ente va bonge å dom. Kom di nu me i Krien,
  kunj’ed nømt sje, a der velle komma te å mongla asjellia, når di skujle marsjera
  jem ijæn. Naj, Kri va livel nâd ont å styt nâd, å di sloedes ju âu bâra, for a
  Kongenj kunje få et storre Ræje å regjera âuer. „Å for Stormanjs Brøda må
  Småfolk bøda“.
  
  Pær sod nu å holte Udkjikj ætte væstre Harreds Folken; men der va injena å se, å
  de kunje ju hejler ente væntes, di måtte ju varra nera ver Najse for flera Tima
  sin. Då di rajte Stausdâl, kommedere Pær Vil, å nu va âu Folken bådde svøltena å
  tosstua. Då di hadde vilad enj Tima skujle di vidre, Pær hadde ju fåd Besje om å
  møda me sina Folk østan Åkjærkeby. Der va ente så fæzeli lânt; men der va ju enj
  ila Vaj på tvart gjennem Hojlyngenj. Vaj va der nâue nâd der hed, der va bâra
  diva Jâulspor å æjla knæshojer Lyng å vâda i. Då di rajte Åkjærkeby, va âu
  Folken svetta som Bester å enjhellu forgosjada.
  
  Så snârt di va kommena udan for Bønj, fikj Pær Iva på enj hel stor Hær, der lå å
  holte Vil, de måtte varra Væstreharredsfolken, der ente va kommena lænjer,
  kansje Mas hadde tænjt lesom hannem sæl, a de va bæst å vænta, te de va
  âuerhat. Pær red hen te enj Krødda, som lå lid for dom sæl, de måtte væl varra
  Offisérerna. Då hanj kom nærmer, kjænde hanj dom âu, de va Mas Koffed å hansa to
  Brøra å hansa to Horra.
  
  Pær hælste så å gâ saj i Prât me dom.
  
  „Nâ, veddan e’d så gåd der nera ver Najse?“
  
  „Nâ, ja, ded e ju gåd rent Lort, som enj mæst kunje tænjkja. Svenskenj stormada
  ju Bønj nu i Meddes, å sin hâr hanj plønrad denj. Rømer å Gagge tâu hanj ju te
  Fonga, å di sedda nu uda på Amerâlsjeved.“
  
  „Ja, de va ju ente ârtit; men veddan kanj de varra, a ni ente e kommena lænjer?“
  
  „Naj, altinj ska ju hâ sin Tid, å du hâr nok hæjler ente fæjts, ser’ed ud te.“
  
  „Nâ, men ni ble ju vârskoda Klokkan fira i Morns, å jâ fikj fost Bod om å møda,
  då Klokkan va ni.“
  
  „Ja, de kanj nok varra ded; men jâ skujle ju fost hâ Bod, å så skujle jâ hâ
  Offisérerna samlada å drøfta me dom, om va vi skujle, å så skujle vi hâ
  Manjskawed samlad, å imæns løv så Tiden.“
  
  „Ja, men då Klokkan va åta, lå ni livel i Vil i Tinjstâbakkana.“
  
  „Ja, de gjore vi ju, men så kom der enj Rønnabo farenes å sâ, a der va enj hel
  Del Skuder i Sjønj ud for Rønna. Jâ tænjte så, a kansje de âu va Svenskara, der
  velle præua Langong hær, å så marsjere vi tebâga te Klint, å hær så vi dom âu
  stå sønner ætter.“
  
  „Nâ, der va vel injed å igna for, a di velle gjorra Langong ver Rønna, vi hâr ju
  hat en stiv sydvæstan Kulinj hela Dânj.“
  
  „Nâ, de ska du livel ente lida på, minj Horra. Svenskenj e enj hår Kar, vedda
  vi.“
  
  Nu kom der enj Rytara i fujl Firsprinj op imod dom, hanj sprong å Hæstenj å nu
  kjænde di enj, de va Kaptajn Gregersen frå Åkjærkeby. Hanj gâ saj ikkje enjgong
  Tid te å hælsa, men râvte:
  
  „Spo daj, Mas Koffed, å samla dina Kara å kom vos te Jælp, så vi kanj få drevved
  Svenskenj ud idå Najse.“
  
  „E du nu bled Gjenerâl, Gregersen, ætte som du mener, a du kanj kommedera vos
  ajle,“ svâre Mas Koffed udan å resa saj.
  
  „Naj, men de va Major Maccabæjus, der sænde maj astâ, å jâ skujle saj, a ni
  skujle komma der ner me jerra Folk så fort som mâulit.“
  
  „Nâ, e nu Maccabæjus kommed om ijæn, hâr hanj så ente Rosenkranjs å hansa
  Soldâter me saj?“
  
  „Naj, Rosenkranjs tore ente forlada Slotted, de ska  hanj ju forsvâra, mæns vi
  ska forsvâra Lanned me Væbninjen“
  
  „Nâ, se vi ded, se. Men vår monga Manja hâr sâ Maccabæjus hos saj?“
  
  „Ja, de e ju ente monga. Bykaptajn Knud Chrestensen frå Svânika kom ævent me et
  hal Hondrede Kara, de e de hela. Hanj hadde ju præut å få dom ajle samlada frå
  østre Harred; men så kom Harredskaptajn Just Nikolaj å velle forby dom å tâ
  astâ. Knud Chrestensen tâu livel derop me dom, som velle følla hannem
  frivellit.“
  
  „Nâ, ja, jâ tænjt’ed min Skâl nok. Nu mener Maccabæjus, a vi frå væstre Harred
  ska la vos slå ijæl å Svenskenj, mæns ni andre bâra bler jemma.“
  
  „Ni ska ente besjyla vos Sydlansbo for, a vi skryda unjan. Vi va møta på Strân
  Klokkan fæm i Morns å tâu imod Svenskenj, å sin hâr vi jolped Najsebona hela
  Dânj, å livel stå vi parâta te å storma Najse, når ni andre bâra vel jælpa
  te. De e nok hejler ente så fârlit, vi e ju pånå et Pâr Tusen Manj, når vi ajle
  e samlada, å Wrongel hadde mæn fæm Hondrede, då hanj stormada Najse, å hærå
  ligja nu minjst Halpârtenj dødrokkena på Gâdan.“
  
  „Hâr du talt dom, Gregersen. For jâ snakte ævent me Just Nikolaj ijåns, å hanj
  sâ, a Wrongel hadde minjst to Tusen Soldâter, å vær svensker Soldât va minjst
  lesse majed vær te å slos, som ti å våra Bonakara. Å detta troer jâ nu passar
  bære.“
  
  Gregersen hadde hela Tiden snakt så hojt, a de kunje høres âuer hele Plâzinj. Di
  meste å di unga Karana hadde rajst dom å sto nu i enj Runjkris om Offisérerna å
  så enjhellu spænda ud. Gregersen vænde saj mod dom å râvte:
  
  „Men ni Kara, ni ser ente ud te å varra så bonge om Pælzenj som gamla Mas, å
  bâra Halpârtenj å jer vel følla maj frivellit, så ska vi visa Mas Koffed å hansa
  Brøra å Horra, a injan der e gåd to Tima e der ikkje enj svensker Soldât på
  Borrinjholms Jor.“ 
  
  Nu reste Mas Koffed saj livel lid hâuse.
  
  „Ni bler vår ni e, Kara; hær e jâ Kaptajn, å lystrar ni ente, ska jâ visa jer, a
  Kanonarna ska ble vænda mod jer sæl. Nu trækja vi vos ner te Rispebjær å slå
  Lajr for Natten. Jâ e ju hal skradurenj å tøller ente så got Nattadoggen; men jâ
  tænkjer a jâ kanj få en Sænj å ligja i på Korreslot.“
  
  „Ja, jâ ser nok, a der injed Udkomme e me jær, Mas Koffed; men jâ vel nødi varra
  i jer Stâ denj Dânj, a ni ska aflæggja Regenskaw for Kongenj âuer jer Opførsel
  hær i Dâ.“
  
  „Ja, ded e nâd, ni får la maj sæl om“, svâre Mas hort å gjik hen te sit Øj.
  
  Gregersen vende saj te Pær Olsen.
  
  „Nâ, vâ mener du, der e unger å rasker å vel tøller Nattadoggen — føller du me
  ner te Maccabæjus me dit Manjskaw?“
  
  Pær trajte lid på’ed.
  
  „Hâr Maccabæjus gjed jer Besje på, a vi ska møda, så vel jâ au marsjera me mina
  Folk, om di æjla kanj majta å gå så lânt; men di daua vest ikkje majed te å
  slås, så trøtta som di e. Sin Klokkan to hâr di marsjert helt frå Norlanned på
  tvart gjennem Hojlyngenj. Di va tesist så trætta, a di slævada Ben ætte dom. Jâ
  troer derfor a de e bære om di bler hær, mæns jâ rier ner å snakkar me
  Maccabæjus.“
  
  „Ja, gjor ni bâra ded. Nu a hela Væstreharreds å di mæste å Østreharreds Væbnenj
  hâr svektad, e der nok injed å stæjla op. Nu rier jâ âu ner te mit Manjskaw å
  gjer dom Lâu å nørla jem.“
  
  Gregersen hadde nok rent tavt Moded.
  
  Pær sprong op på sinj Hæst å red i skarp Trau ner mod Najse. Hær trof hanj âu
  strajs Maccabæjus å Annars Hânsen. Di så majed utolmodia ud å kom strajs
  imod’enj. „Kommer då’ente Mas Koffed snârt me sit Manjskav?“ 
  
  „Naj, Mas Koffed kommer slet ikkje; hanj hâr nu trajt ner te Rispebjær me
  Manjskawed, dær vel hanj âu âuernatta.“
  
  „Va sajer du? Kommer Mas Koffed slet ikkje. Men va Gregersen då’nte der oppa mæ
  Hælsa frå maj om å møda me de samma?"
  
  „Jo, men Mas velle ente møda å slos, når ente ajle di andra âu va me. Å då
  Gregersen opfordrada hans Manjskaw te å følla hannem frivellit, ble Mas nagger å
  sâ, a ves Folken ente lystrada hannem, velle di sæl ble skoddena."
  
  „Vår hâr du dâ sæl dit Manjskaw, Pær Olsen?" spore Annars Hânsen. „Du e ju bâra
  Bykaptajn; men då jâ’nte va jemma, sammenkalte du âu Manjskawed frå ajle Sognen,
  å de synes jâ va majed ræjtit gjort, sæl om du ju ente hadde Ret te’d."
  
  „Mit Manjskaw ligja  østan Åkjærkeby; men di dâua vest ente majed te å
  slos, så trætta som di e.“
  
  „Naj, å de hadde hæjler ente nøttad nåd, om du hadde tâd dom me. Hær e bâra Knud
  Chrestensen me et Snes Svânikakara, å di kanj du, Knud forræsten got lesta jem
  me. Ni andre kanj følla me maj jem te Skâusholm å få vos lid å æda; jâ hâr ikkje
  smâgt Mâd sin Klokkan fira i Morns.“
  
  Då di rajte Skâusholm, så Pær a de va enj Går, som Krestian Maccabæjus kunje
  varra færmer å, de va nok enj å di bæste Gårana hær på Lanned. Maccabæjus va âu
  ræjer å enj rættænjkenes å gosinjader Manj va hanj au, ajtader å ajle, sæl om
  hanj som Krismanj ente daude majed. Inja i Bæststauarna så der livel hal tomt
  ud, for då Krien brø ud, hadde Maccabæjus kjørt ajle sina fina Møbler å Søltøj
  op te Slotted for å hâ’d opbevârt hær, enjte Krien va frambi.
  
  I Dâninjen kom der enj Najsebo op te Skâusholm me en Skrivelse frå Admirâl
  Wrongel. Hær sto, a ves de  velle gå te Akort me’nj å betalla’nj 10.000
  Dâler, skujle der ente sje dom mera Âuerlast. Velle di ente gå inj på ded, så
  ble hela Lanned plønrad å Gårana åbrænda; men skujle hâ Svâr injan Klokkan ti.
  
  Ævent som Maccabæjus va færdier me å læsa denja Skrivelsen, kom der enj Rytara
  frå Slotted me enj longer Slauplân, som Rosenkranjs hadde udarbjad om
  Natten. Maccabæjus sænde nu Bod te ajle Offisérerna om å møda udan for Najse,
  vår di så skujle drøfta Sâgarna.
  
  Då Maccabæjus å Annars Hânsen å Pær Olsen ver åtatiden rajte der ner, va di âu
  ajle møta unjtâs Rømer å Gagge, som ju sod uda på Amerâlsjeved. Maccabæjus
  oplæste denj Skrivelsen, hanj hadde. fåd frå Wrongel, å spore va di nu mente om
  ded.
  
  Denj fosta der tâu Ored va Just Nikolaj.
  
  „Ja, jâ mener nu, a vi må då ikkje betænkja vos på å tâ imod hansa Tebod å saj
  Tak te. Me di Bonakarana vi hâ å kommedera âuer, kanj’ed nok ente nøtta nâd å
  vella præua på å slos me Wrongel, som hâr et Pâr Tusen ræjtia Kriskara. Naj,
  hadde jâ bâra hat et Pâr Hondrede senna Soldâter, som då jâ sloedes nera i de
  Pommerska; då hadde jâ mæn 37 Soldâter me maj, å der va 1500 imod maj, livel
  jauada jâ dom galant ud i Floden.“
  
  Maccabæjus snøbd’enj nu å ver å saj, a denj Storjan kunje hanj got taja me, for
  denj hadde di hørt så ota.
  
  Nu begjynte Mas Koffed.
  
  „Ja, jâ mener nu livel âu, a der e injed anjed å gjorra ænj sluta Forlæj me
  Wrongel. 10.000 Dâler e nok en skammeli Massa Pænja; men når vi så ble fri for å
  få våra Huz å Jem ølajda, så mener jâ livel, a de e nådit slopped, å kansje vi
  âu kanj pruta me Manj, så vi slæppa et Pâr Tusen beliara“
  
  „Troer ni nu âu, a hanj hojler va hanj lâuar?“ spore Knud Chrestensen.
  
  „Ja, de troer jâ då hanj gjor, hanj e vel enj ærlier Manj." 
  
  „Ja, nu få vi ju å se, å ni andre få ju âu å gjorra som ni vel; men jâ sætter nu
  ente mit ærlia Nawn unje på denja uzla Akårten."
  
  Herme vænde Knud Chrestensen Rygjenj te dom å gjik. Nu tâu Gregersen Ored.
  
  „Ja, nu e der vel injed anjed for ænj sluta Forlæj, de va i Går, a vi skujle
  sloes. Nu stå vi Borrinjholmara te Spot å Spe for hela Varden, å ded kanj vi
  takka jer to faja Uzlinja for,“ derme pæjte hanj på Just Nikolaj å Mas Koffed.
  
  Just Nikolaj for hen mod Gregersen, men Maccabæjus grev hannem me et fâst Tag i
  Armenj.
  
  „Vi ska injed Slausmål hâ hær, å ded e ju au Sanjhed va Gregersen sâ; de får vi
  nok ajle å mærka, når Regenskawstimanj kommer."
  
  Pær Olsen hadde holt sai pent tebâga, got sjylder båg Mas Koffeds bre Rygj.
  
  Nu vænde Maccabæjus saj mod enj.
  
  „Va e så din Meninj, Pær Olsen?"
  
  „Ja, va min Meninj e hâr vel ente stort å saj. Jâ e ju bâra Bykaptajn for denj
  minjsta Bøjn på Landed å hâr mæn fæmåtjive Manj å kommedera âuer. Jâ e âu så
  unger hâr aldri hat me Kri å gjorra forenj nu; men som Soldât lære jâ a enj ska
  lystra sina Âuerårnada, å ded gjore jâ i Går, å ded vel jâ gjorra i Dâ."
  
  „Ja, du e mæn lidenj, men du e âu glatter", momlada Maccabæjus.
  
  Denj ena å Rønna Bykaptajnerna, gamla Jakob Koffed tâu nu Ored.
  
  „Ded e ju, som Broer sâ, en skammeli Massa Penja vi ska å me; men vi Rønnabo e
  då livel ente nonna rena Stoddara ajle sammen, å jâ lâuer a vi ska betalla
  Halpârtenj, så bler’ed då’kje så fæzeli majed a vær Bone ska udre."
  
  „Ja, ded kanj varra majed brâ, å Penjana kanj vel âu  skaffes; men Skammen
  denj fâ vi livel aldri vaskad å vos. Men nu e’d for sent, nu gå vi så hen te
  Råstâuan å får Akårten unjeskrevven.“
  
  Me dæsse Orn slutada Maccabæjus Forhanlinjen. Då di kom hen te Råstâudørn, sâ
  Pær Olsen:
  
  „Vâ’d ente bære, om jâ ble hær udan for å hålte Vajt, der kanj ju nømt komma
  nânj nysgjærruer å vel lyes, å de e ju ente sajt, a ajle hâr got å å høra, va
  der bler snakt om.“
  
  „Ja, ble du bâra hær uda å pas på, a der ente kommer nânj å forstorrar vos.“
  
  Så gjik di inj, mæns Pær trajte sin Savvel å stæjlde saj me Rygjenj op mod Dørn
  for å hojla Vajt. — Der va naue gåd enj hal Tima, så lokte Maccabæjus Dørn op.
  
  „Ja, nu kanj du komma inj å skriva unje, Pær Olsen.“
  
  „E der då nân Nøtta te ded, e’d då’nte nok, når ni andre skriva unje?“
  
  „Naj, Pær Olsen, du ska’nte præua på å skryda unjan.
  
  Du hâr ente prottestert mod Akårten, å nu må du au te å skriva unje.“
  
  Så tâu hanj Pær om Armenj, å så måtte hanj følla me.
  
  Hans Hån darrada, så hanj naue kunje hojla om Pennafjærn; men der kom livel te å
  stå „Peder Olsen, Bykaptajn, Hâzle“, sæl om de nâue va læselit.
  
  Då di kom ud, sâ Maccabæjus:
  
  „Nu kanj du, Pær Olsen, tâ Papern hær å gå ner te Hawn, der ligjer Harmen Bohn
  me sinj Båd, å så sajler hanj daj å Tojlarenj Lauris Mekkelsen ud te
  Amerâlsjevet, å så ska du præua på å få Kaptajnerna Rømer å Gagge te å skriva
  unje. Derme flyer du Wrongel Papern, å så târ ni Rømer me jer tebâga. Gagge skâ
   ju ble deruda te Penjana e betalda, sto der i Akårten.“
  
  Så spode Maccabæjus saj jem; hanj skujle fort hâ fira Vâuna âstâ te Slotted,
  hansa Møbler å Søltøj va nok sækrara hær på Skâusholm nu. 
  
  Då Pær Olsen kom ombor i Amerâlsjeved, kom Rømer å Gagge strajs hen te’nj, å
  hanj bâ dom skriva unje. Gagge gjor’ed âu; men Rømer svâre bestæmt naj. Så gjik
  hanj ner i Kahyten å flyde Wrongel Akårtbreved. Gjenerâlenj gâ hannem Besje på å
  gå frå Bora me de samma å tâ Rømer me saj.
  
  Pær hadde brugt sina Iven, å set a der va’nte nâd stort Manjskaw på
  Amerâlsjevet, å då di andre mæn va små Skuder, past’ed got nok va Gregersen
  hadde sajt, a der ialt mæn ve fæm Hondrede Manj å kansje naue ded. —
  
  Injan Bådenj rajte Hawn, så Pær a Svenskenj va ver å lætta Anker å stå øster
  ætter. Hanj hadde nok mera å skujle hâ udræt denj Dânj.
  
  Nu va hær så ente mera for hannem å gjorra, å så red Pær op te set Manjskaw ver
  Åkjærkeby. Di hadde gåd å vænt på’nj å spore strajs, om di då’nte snârt skujle
  ner te Najse å slås. Pær svâre bâra kårt naj, nu kunje di marsjera jem; hanj red
  sæl i Forvænj. 
  
  Pær hadde rent tavt Humøred. De hadde livel vad enj ila Dâ, å der velle nok
  komma flera å de Slaued ætte. Kom nu Lanned unje Sverri, velle der nok ente sje
  dom nâd got, å Embedsmænjen velle vel âu ble Svenskera. Men sæl om vi ble ver å
  varra Danskera, så vell‘ed livel ente ble ârtit; for der kom ju, som Maccabæjus
  hadde sajt, enj Reggenskawsdâ, å sæl om di ente kunje anklaga hannem for
  Lansforræderi, så kunje hanj livel ente komma udan om, hanj hadde skrevved sit
  Nawn på Akårtbreved, å de velle hanj âu komma te å svi for. Sæl om hanj slop fri
  for Straf, velle monga se ner på’nj ætte denja Dânj.
  
  Hanj hadde alt få’d å mærka i Dâ; hanj hadde ju rajt Hån ud te Kaptajn Rømer for
  å be Farvel; men Rømer hadde bâra lad som om hanj ente så’d å vænt Rygjinj te’nj
  å gåd.
  
  ---
  
  Då Pær kom jem å sprong å Hæstenj i Gårenj, kom Elsebæt sprinjenes imod’enj å
  grev’enj om Halsenj.
  
  „Nu kom du livel jem te maj ijæn, Pær, å vår jâ e glâ, jâ va ju så bonge for, a
  du skujle bled slånj ijæl æjle li nân Âuerlast.“
  
  „Ja, de må vi ju livel varra glâ ver, sæl om de æjla ente e gåd som de skujle.“
  
  „Ja, Pær menj du kanj tro, a Moer å jâ å lila Gjârted har bedt te Vârharre for
  daj hela Natten.“
  
  „Gå du nu bâra inj, Elsebæt, når jâ får Hæstenj i Lân, kommer jâ inj, å du hâr
  vel lid goer Mâd te maj, å sin ska jâ fortælla daj alt va der e passert på dæsse
  to Dâna.“ 
  
  Då Pær hadde fortalt for Elsebæt alt va der va passert, sâ hon.
  
  „Ja, men der e då’kje nânj der kanj gjorra daj nâd, Pær, du hâr då’kje gjort
  anjed, ænj va du ble kommederder te.“
  
  „Naj, men jâ skrev då livel unje på Akårtbreved, kansje Dommarna âu vel regna
  ded for en Forbrydelse. Krislâuana e håra.“
  
  „Naj, de troer jâ livel ente, a di gjorra, de e då livel Just Nikolaj å Mas
  Koffed, der hâr denj mæsta Sjylen.“
  
  „Ja, de e’d, men Maccabæjus å Annars Hânsen slæppa hejler ente got frå’d, å dom
  ynjkas jâ âuer, di e et Pâr goa, rættænjkjenes Manja, å hadde di bâra vad jemma,
  då Svenskenj kom, had’ed hejler ente gåd så ila, som de gjik.“
  
  Dânj ætte sod Pær ijæn i sin Skrivestâua, der kom ju monga, der gjærna velle hâ
  å vedda, veddan de va gåd te der nera ver Najse, å Pær fortalde dom âu så majed,
  som hanj mente, a di hadde got å å vedda. Dânj ætte sænde hanj sin Drænj ner te
  Sanvi for å høra, om Wrongel hadde gjort Langong.
  
  Om Awtanenj kom Drænj âu jem å fortalde, a Svenskenj hadde gjort Langong i
  Oasânsbokten om Mârninj å så strajs marsjert mod Slotted. Rosenkranjs hadde ju
  mæn trøs Soldâter, å de va lajda Kara, som hanj ente tore lida på, å derfor
  hadde hanj âu âuergjed saj me de samma.
  
  De galt nu for Wrongel om å få sina 10.000 Dâler inj så fort som mâulit. Hanj
  veste got a gamla Krestian denj Fjære gâ’nte Borrinjholm frå saj, å di va nu så
  nær enia der nera i Brømsebro, a Freden kunje ble slutad va Dâ de skujle varra.
  
  To Dâ ætte fikj Pær Olsen âu Bod frå Lansdommarenj om, a hanj å ajle Sannemænjen
  å Præstarna skujle møda hos hannem Dânj ætte, nu skujle Brânskatenj 
  pålignas.
  
  Di va âu møta ajle frå hela Lanned; men de va et nagt Arbaj å få Skattenj
  lignader, ajle prottestere di. Jacob Koffed hadde rent forgat, a hanj hadde
  lâut, a Rønnabona  skujle betalla denj halla; men då ajle Offisérarna, som
  hadde hørt’ed, vidnada imod’enj, måtte hanj livel gje saj. Ajle velle di ju hâ,
  a dorres Sogn æjle By skujle slæppa så belit som mâulit.
  
  Då Snakked kom om Hâzle, holte Pær på, a hær uda va mæst ajle så fattia, a di
  nâue værkan hadde Tâg âuer Hâud æjle Klær på Rân, å hanj fikj âu Sommanj
  nerprutader te et Pâr Hondrede Dâler. Detta ble ju mæn tre-fira Dâler te vær
  Manj; men de va livel ente ârtit å tâ runjt å kræua desse Penjana inj, å Pær
  fikj monga sjita Or å høra på denj Turn. Då di ti Dâna va gåna, fikj Wrongel
  livel sinj Brânskat å sajlde glâr jem. Nu hadde hanj på fjâurtan Dâ me sina fæm
  Hondrede Manj ente bâra hænt sin Bojert, som Meninjen va; men âu hela
  Borrinjholm te sinj Konge å 10.000 Dâler te sin ajen Lomma. De va nok got
  klârad.
  
  Forenj Wrongel sajlde, fikj hanj livel Besøj å Maccabæjus, Annars Hânsen, Just
  Nikolaj, Koffedana, Offisérerna å Pær Olsen. Di bâ hannem nu så pent, om hanj
  då’nte kunje få injført i Fredstraktâten, a der ente måtte reses Sâg mod
  dom. Jacob Koffed forære âu Wrongels Skrivara to fina Hâupuder; men le majed
  jolp’ed. Wrongel bâra grinada ad dom å sâ, a denj Sâgen fikj di sæl å re dom
  idå, de va’nte nâd der râgada hannem.
  
  Då Wrongel reste, skujle hanj ju hâ enj Slotsfâud å Kommedant, å te denj Plâzenj
  udnæunde hanj sinj Næst kommederene, enj Skotte, som hed Burdon. Hanj fikj ju et
  Pâr Hondrede Soldâter te å forsvâra Slotted me. Burdon veste âu, a når
  Fredsforhanlinjarna gjik i Ården, velle Borrinjholm nok komma tebâga te
  Dannemark ijæn, derfor galt’ed om å râna te saj, mæns Tid va. Penja va hær nok
  ente stort flera å, å di hær va, va’nte goa å hijta; men hær va ju Krajtur å
  andra goa Tinj, som âu kunje brugges, å så sænde hanj sina Soldâter ud på Râu.
  
  Klæmmenskjærkebona va treska å bjærada di mæste å  dorres Krajtur, di drev
  dom bâra ud i Hojlyngenj, hær va di ente nømma å fonga. Men di hijte ju monga i
  di andre Sognen, å alt fjâurtan Dâ ætte kunje hanj sænna to Skuder fujlt lastada
  me Svin å Får å andra goa Sâger te Sverri. De trajte ju i Långdrâ me
  Fredsforhanlinjarna; men endeli enj Dâ mit i Agost ble livel Freden slutad, å
  Danskana beholte Borrijnholm, sæl om de sto hort. Fost i Oktober kom der så et
  Orlogssjev me danska Offisérer, der âuertâu Styrelsen, å Burdon måtte resa jem
  me sit rânada Gos, å hanj hadde nok pånå ræddad saj lesse majed som Wrongel.
  
  Nu ble der Glæ for di mæste Borrinjnholmarna, nu velle der nok komma rolia å
  fredelia Tider. Di der ente va glâ va Offisérerna, nu kom di nok te å stå te
  Regenskaw for, va der sjedde denj niene Juni.
  
  Pær hadde klârad saj helt got frå’d i di Månedana, Svenskenj hadde
  regjert å ente lit nân Âuerlast værkan på Liv æjle Gos; men nu va’d så, om a
  hanj kunje slæppa helsjinjader frå’d, når hanj kom for Rættenj om denja
  Najseafæran. Hanj sålde nu sit Huz å Ajendom te denj gamla Lesler, så velle
  livel Elsebæt få ded, om de sjedde så galed, a hanj ble dømder frå sit Gos. Ajle
  di andre Offisérerna hadde au sækrad dom på samma Måda.
  
  Denj attene November kom der så Bod te Pær Olsen, a hanj skujle møda på
  Slotted. Elsebæt å Moern ble ju majed kjesamma å vrælada; men Pær trøstada dom
  så got hanj kunje, hanj hadde ju injed galed gjort, så hanj fikj nok snârt Lâu
  ijæn. Livel va hanj ente så sækker på’d, som a hanj lade saj, hanj veste a
  Krislâuana va håra, å hansa Nawn sto ju på Akårtbreved.
  
  Då Pær kom te Slotted, va âu di mæste Offisérerna der, bådde Maccabæjus, Annars
  Hânsen, Just Nikolaj, Gagge å di to gamla Brørana Mas å Jacob Koffed. Di ble
  ajle arresterda, å hær skujle di så ble enjtes a der kom  en Skuda å føre dom
  te Kjevvenhawn te Forhør å Dom ver Harredsdânj.
  
  De ble en drøj Tid for dom ajle, sjønt di ble væl behandlada. Pær va denj, der
  bæst holte Moded oppa, å hanj præude å trøsta di andre. Hanj lidada ju på, a
  hanj nok skujle klâra for saj, når hanj kom i Forhør, å a hanj velle ble
  frikjænder. Just Nikolaj, som alti hadde vad sedden enj Hælt, gjik nu å
  småvrælada vær Dâ, å di to Brørana Mas å Jacob, som va gamla å skradurena, lå
  mæst å klynjkjada frå Marn  te Awtan; di vå vâna te å læwa got å ligja
  bløt, å de va seddan hal om hal mæ beggje Dela hær, dæmmeså.
  
  Elsebæt va oppa å fikj Lâu å snakka lid me Pær et Pâr Gonga, å hanj trøste na så
  got hanj kunje. Hanj kom nok snârt jem ijæn, hon skujle ente varra så kjesam.
  
  Enj Månad ætte kom Skudan, som skujle føra dom te Kjevvenhawn. Åtta Dâ for Jyl
  va di der, å der kom nonna Soldâter å hænte dom. De gjyste livel i Pær, då hanj
  så, vår di ble førda hen. De va te Blåtårn, å hanj veste ju, a de va bâra
  Lansforrædara å andra stora Forbrydera, der kom hær.
  
  Ded ble varre enj på Slotted. Vinjterenj va hår å hær va’nte kjølnad, så di
  gamle Manjana va ver å frysa ijæl. Tesist ynjkades Slotsfâudenj âuer dom å fikj
  dom te saj, å hær fikj di’ed âu helt brâ. Men vår va Tiden då long. Ugga ætte
  Ugga sod di å vænte på å komma i Forhør å få dorres Dom.
  
  Endeli då de drâu mod Framtiden ble Rættenj satter. Fost kom Maccabæjus, Just
  Nikolaj, Koffeddena å Gagge i Forhør, Dâenj ætte Annars Hânsen å Pær Olsen. Då
  Pær kom inj, glode Dommarna lid forbawsta på’nj, hanj så så horraajtuer ud, så
  lidenj hanj va.
  
  „E ni Pær Olsen å Bykaptajn i Hâzle?“ spore Forhørsdommarenj.
  
  „Ja“, svâre Pær. 
  
  „Men vår kunje ni, som e så unger å lidenj ble Bykaptajn?“
  
  „Kommedantenj udnævnde maj te’d, å så måtte jâ ju tâ Plâzenj.“
  
  „Vår monga Manj hadde ni så i jert Regamænte?“
  
  „Tjive Soldâter å fæm Skansegrawara.“
  
  Dommarna smågrinada. De va nok små Regamente, di hadde dær på Øen.
  
  „Va di så ajle lesse stora å færma Kara som ni sæl?“ „Di va som Vorharre hadde
  skawt dom.“
  
  Ajle Dommarna gâ dom ijæn te å grina, di synjtes nok, de va got svârt.
  
  „Veste ni så’nte, a de e Lansforræderi, når enj Offisér ente forsvårer saj mod
  Fieninj?“
  
  „Då jâ va Soldât lære jâ, a enj ska lystra sina Âuerårnada, å de va ju ævent de,
  jâ gjore.“
  
  Dommarna glode forbausta på’nj, hanj va nok ente så dommer å forsto å forsvâra
  saj.
  
  „Men ni skrev då jera Nawn på Akårtbreved, ni må då vedda, a ded va
  Lansforræderi?“
  
  „Naj, de tænjte jâ’nte på. Majorenj sâ a jâ skujle, å så gjore jâ’ed.“
  
  „Ni sajlde ju âu ud te Amerâlsjeved å flyde Wrongel Breved, ætte a ni fost hadde
  præut på å få Kaptajnerna Rømer å Gagge te å skriva unje.“
  
  „Ja, de gjore jâ, men de va Major Maccabæjus a der kommedere maj te’d.“
  
  Nu lo’ed te a Forhørsdommarenj nâue mera veste, va hanj skujle sporra om, så kom
  hanj livel i Tânker om nâd.
  
  „Men vårfor va ni så me di andre Offisérarna oppa på Slotted å tygjde Wrongel
  om, a hanj i Fredstraktaten velle få injført, a der ente måtte reses Tetâla mod
  jer?“
  
  Detta Sporsmåled kom livel Pær helt uvæntad. Hanj stammada lid i’ed. 
  
  „Jo, nue, jâ, jâ ynjkades ju âuer Maccabæjus å di to gamle Koffeddana, å velle
  gjorra va jâ kunje for å jælpa dom. A der âu velle ble rest Tetâla mod maj,
  tænjte jâ då’nte på.“
  
  Dommarenj røste lid pâ Hâud, entan måtte Pær varra majed tresker, æjle âu majed
  dommer; men nu va der hejler ente mera å sporra om, å så ble Pær førder tebâga
  te Arresten. En Ugga ætte skujle di så hâ dorres Dom, å denj ble
  hår. Maccabæjus, Just Nikolaj, Gagge å Mas Koffed ble dømda te å
  hænrættas. Jacob Koffed, Annars Hânsen å Pær Olsen ble lansforvista. Annars
  Hânsens å Pær Olsens Sâg skujle livel unjersøjes nærmara, å så velle di få enj
  nyer Dom. Så ble di førda tebâga te Arresten.
  
  Nu tavte livel Pær helt Moded. Lansforvises, flakka runt i frammada Lan å aldri
  mera komma jem te Elsebæt å Moer å lila Gjârted, de va mæst lesse hort som å ble
  rættader. Hanj hadde regnad me å få en Bøda, æjle på de varsta et Pâr År i
  Slaveried. Nu gjik der en Ugga, så kom hanj ijæn i Forhør. Nu va Pær bled lidenj
  for Alvår. På alt va Dommarenj spore om, svâre hanj bâra ja å naj, de kunje nok
  ente nøtta nâd å præwa på å snakka saj frå’d. Et Pâr Dâ ætte fikj så Annars
  Hânsen å Pær Olsen dorres nya Domma, å nu va Dommana bled enjhellu
  ændrada. Annars Hânsen skujle bøda alt sit Gos te Kronan, men æjla frifinjes for
  Straf. Då Pær kom inj, sâ Dommarenj kårt å got, a hanj kunje bâra resa jem å
  âuertâ sina Plâzer; hanj va helt frifunjenj. Hansa Brøda va kansje mæst lesse
  stor som di andres; men hanj va ju så unger å ænfoldier, a hanj ente sæl hadde
  vad klâr âuer, va hanj gjore. Då Pær høre detta, ble hanj så glâr, a hanj gâ saj
  te å vræla å bâra Glæ. Dommarna glode forbausta på’nj, jo, hanj måtte livel
  varra enjhellu dommer, når hanj vrælada âuer a hanj va bled frifunjenj, de hadde
  di aldri oplæut forra.
  
  To Dâ ætte lestada Annars Hânsen å Pær Olsen ner  te Hawn for å se, om di
  kunje træffa Harmen Bohn, hanj hadde âu sodded arresterder; men då hanj kom i
  Forhør, veste værkan hanj æjle Dommarna, va hanj va bled arresterder for, å så
  gâ di hannem Lâu me de samma. Harmen Bohn lå âu hær enu me sin Skuda, å di måtte
  ju gjærna følla me jem, å hanj sajlde så snârt a Vinjen ble go.
  
  Dânj ætte va Harmen Bohn i Bønj å proviantere, å då hanj kom om ijæn, fortalde
  hanj, a ajle di andre Offisérarna va bled benådiada me Livet, men
  lansforvista. Detta kom saj nok å, a då Rosenkranjs kom for Rettenj, hadde
  Dommarna helt frikjænt hannem; hanj va ju âu i Familia å goer Ven me di mæste å
  dom; men då Kongenj fikj detta å høra, hadde hanj sajt, a når di store
  Kjæltrinjana fikj Lâu å gå fri, skujle hejler ente di små rættes.
  
  Et Pâr Dâ ætte freskad’ed op frå Væstan, å så sto Harmen Bohn te Sjøs, å to så
  glâ Kara som Annars Hânsen å Pær Olsen hadde hanj nok aldri hat ombor i sin
  Skuda forra. Nu hadde di i pånå et hal År sodded som Arrestanter i kåla, svorta
  Hol, å nu va de Forår, å nu va di fri å kunje resa vår hen di velle.
  
  To Dâ ætte ver Meddestid lâ di inj i Rønna Hawn. Pær å Annars Hânsen velle livel
  ente visa dom i Bønj, seddan som di nu så ud. I Sjymninjen lestada di dom i Lan
  å spode dom astâ, Annars Hânsen te Sømlegår å Pær Olsen te Hâzle.
  
  Då Pær rajte fram, va der tyst âuer alt, Folk lå ju i dorres goa Sæwn; hanj
  lestada så hen te Bormæstaragårenj å knabbada på Vinjued te Stâuan, vår Elsebæt
  brugte å ligja. Hon saw nok ente, for hon râvte me de samma.
  
  „Væm e de?“
  
  „Ded e maj, de e Pær, lok op, a jâ kanj komma inj.“
  
  Dørn ble mæst me de samma revved op, å Elsebæt sprong i Fawninj på’nj.
  
  „Pær, Pær, kom du livel tesist, du kanj tro, a jâ hâr lanjtad ætte daj; men hâr
  du rømt?“ 
  
  „Naj, Elsebæt, jâ e helt frikjænder.“
  
  „Ja, men kanj de då passa, ded e mæst for got te, a jâ kanj tro’ed, å i Går
  fortalde di i hela Bønj, a di fira å jer skujle rættes, å Annars Hânsen å Jacob
  Koffed å du va blena lansforvista. Der va kommed enj Sjeppara frå Kjevvenhawn te
  Rønna, å hanj hadde fortalt’ed.“
  
  „Ja, seddan va’d âu i denj fosta Dommenj; men sin fikj vi enj nyer Dom å hær ble
  jâ helt frikjænder, å i Mârn âuertâr jâ mina gamla Embeder.“
  
  „Go sje Lâu å Tak, a alt nu e bled så væl, du kanj tro, a Moer bler âu glâ, hon
  hâr ju ligjed de mæsta å Vinjterenj å hâr nok ente lânt ijæn, å hon hâr âu vær
  Dâ bed te Vorharre, a hon måtte få Lâu å saj Farvel te daj, forenj hon skujle
  vandra.“
  
  De ble mæst Dâ, injan Pær å Elsebæt kom te Ro, di hadde ju så majed å snakka
  om. Lila Gjârted saw, men Pær måtte livel hen å kjikka te na. Vor va hon då næt,
  hon lignada ævent sin Moer.
  
  Dânj ætte mit på Formeddanj gjik Pær inj for å hælsa på Moern. Vor va hon då
  bled gammel å kommed te å se uzal ud på detta halla Åred. Hon kjend’enj livel
  strajs å så så glâ å mijl te’nj. Så fojlada hon sina Hænner å veskada:
  
  „Tak, Tak, fordi a jâ fikj Lâu å se minj Horra ænjnu enj Gong.“
  
  Dâenj ætte, då hanj om Mârnenj kom inj for å se om na, lå hon å va dø.
  
  Elsebæt hadde vad et Ærne hos Kjemanj, å på Gâdan hadde hon så møt gamla Mas
  Âreds. Henje hadde hon så fortalt, a Pær va kommed jem å a hanj va helt
  frikjender. Injan Medda va der dærfor ikkje et Menjeske i hela Bøjn udan a di
  vest’ed.
  
  Då Pær hadde fåd sinj Meddesmâd, gjik hanj inj i Skrivestauan, å hær kom strajs
  Folk for å hælsa på’nj å ønska’enj vælkomminj jem. Di hadde ju klârad dom udan
  Bormæster, som di best kunje detta halla Åred; di velle vænta å høra veddan
  Pærsa Dom ble, injan di søjte om å få enj nyer. Nu ble di så glâ ver å få dorres
  gamla Bormæstera ijæn; di hadde savnad’nj, hanj va ju altid Kar for å årna
  Sâgarna på bæsta Måda.
  
  Hær va au sjet så majed. Di hadde fåed nyer Lensmanj å Slotsfâud, Kongens
  Døttermanj, Ebbe Ulfælt. De va di âu ænjhellu glâ ver stajs; men Glæn våre ente
  ret lænje. Ulfælt va enj ganske unger Manj å hadde aldri præut æjle forsto saj
  på anjed ænj Krisvæsen. Bønner å Borjara regnada hanj ente stort for nâd, di
  hadde bâra å betalla dorres Skat udan å mokka.
  
  Seddan va livel Bønnerna ente sinjada hær, så de vârde ente lænje forenj di ble
  uklâra me’nj.
  
  Enj nyer Lansdommara hadde di âu fåd, hanj hed Hâns Pedersen å hadde vad
  Tojllara på Sjællan forenj hanj fikj denja Plâzenj. Hanj va enj goer å
  rettænjkjenes Manj, der altid tâu Parti for Bønnarna, når Slotsfâudenj æjle
  hansa Riefâud, Mas Holst hadde forurættad dom.
  
  Hâns Pedersen hadded mæn hal fattit. Hanj hadde fåd Væstregår i Væstremarkersen
  te Landommaragår  å Rættihedarna å Gjylensgår i Østremarkersen. Væstregår
  va nok enj stor Går, men Hâns Pedersen hadde injen Forstan på Lanbrug, å derfor
  hadde hanj ente majed å’nj; i Pænjaløn hadde hanj mæn 100 Dâler om Åred. „Væm
  der vel kjøra got, må smorra got“ hed’ed altid forra; men de galt ente lænjer
  nu, sin di hadde fåd Hâns Pedersen te Lansdommara.
  
  Et Pâr Dâ ætte a Pær va kommenj jem, red hanj op for å hælsa på denj nya
  Lansdommarenj, der va ju asjellia Sâger å drøfta me’nj. Di sod å snakte sammen
  denj mæsta å Ættemeddanj, å Hâns Pedersen opdawada snârt, a Pær Olsen forsto saj
  majed bære på Bønnernes Forhojl ænj hanj sæl, å lessedan va’d me Lâuana. Så
  spore hanj hannem, om hanj ente velle jælpa’nj lid å å te, når der  va nâd,
  hanj ente sæl kunje re op. Pær så got, a Hâns Pedersen va enj regjeller Kar, å a
  di ver å værka sammen kunje gawna hinjanj på bæggje Ler, å svâre derfor, a hanj
  skujle komma der op minjst enj Gång om Uggan.
  
  Lansdommarenj fikj majed å gjorra i di Tider der kom nu. Ebbe Ulfælt hadde tâd
  fjâurtan å sina vilesta Soldâter me hær te, då hanj ble Lensmanj. De va nonna rå
  Krabâter, å dom skujle hanj nu se å få injsatta som Lanoffisérer æjle i di
  Embeden, der kunje varra dom tepas. Ebbe hadde injena Penja å lønna dom me,
  derfor galt’ed om å skaffa dom vær enj goer Går.
  
  Nels Nelsen frå Gomløs i Skåne va enj å di varste.
  
  Enj Dâ kom hanj inj te Pær Ipsen i Hakkele å velle hâ Hawra te sinj Hæst. Pær
  Ipsen hadde injenj torskenj Hawra, å Nels for så på’nj å prylad’nj. Livel
  hadd’ed nær gåd Nels ila, for Døttermanj, Esber Jørnsen trajte sinj Kniv å stok
  te Nels, men ramde hansa Hajlpung, æjle hadde hanj fåd Mawanj opsprættader. Pær
  Ipsen å Esber Jørnsen mæjld’ed te Lansdommarenj, å hanj dømde Nels Gomløs te å
  yda Hakkelebonenj fujl Erstatnenj for denj Torten hanj hadde led.
  
  Denja Dommenj syntes Nels ju ente om; men Ulfælt lâude’nj, a hanj nok skujle få
  enj goer Går i Erstânenj. Frigårenj i Røskersen syntes Nels ævent kunje
  passa’nj. Hær hadde Lauris Laurissen bod många År å alti betalt sina Ydelser i
  rætta Tid. Nu ble hanj så udsajder te å fløtta; men Lauris velle ju ente seddan
  la saj driva på Dørn å klawada te Lansdommarenj, der âu gâ’nj Mehojl. Sâgen
  kunje livel ente ågjorres ver Lansrættenj, der va nersat en Kommesion, der
  skujle dømma om senna Sâger, å di dømde, a Lauris Laurissen skujle behojla sin
  Frigår, å a Ebbe Ulfælt skujle bøda 20 Dâler te’nj for unødi Trætta.
  
  Ebbe Ulfælt forsto got, a de va Pær Olsen, der sto bâg ver å hadde stokkad
  Lauris Laurissen, å lâude, a di nok  skujle ble fråsmeddana frå dorres
  Embeder, bådde Pær Olsen å Hâns Pedersen, så snârt hanj kunje se sit Ram. Nels
  Gomløs fikj ju injenj Går; men hadde nu fåd saj en Hâzlepibel te Konna å âu enj
  goer Awlsbruggaraajendom der uda, å nu udnæunte Lensmanj hannem te Bifâud i
  Hâzle. Denj di hadde hat hadde vad et Stommene å enj Drokkenbolt å Slausbroer;
  men nu skujle di hâ et pent å årdentlit Menjeske te Bifâud, mente Ebbe. Nels
  Gomløs fânt saj âu got terætta mæl Hâzlebona å ble snârt lesse fredsommelier som
  di.
  
  Pær Olsen hadde nu fåd monga Embeder å passa, forudan Bormæster å Bykaptajn i
  Hâzle va hanj Tinjskrivara bådde for norre å væstre Harred; men livel fikj hanj
  Tid te å jælpa sinj goa Ven Lansdommarenj. Hær va âu enjhellu å gjorra, der gjik
  nâue enj Dâ, udan der kom Bønner å klauada âuer, a di va blena forurættada å
  Lensmanj å hansa Riefâud. Pær Olsen å Hâns Pedersen jolp dom âu terætta på bæsta
  Måda. Pær skrev Klauer å Hâns Pedersen dømde, å hanj hadde denj Glæn, a di mæste
  å hansa Domma ble gokjænda ver Harredsdânj.
  
  Ulfælt å Mas Riefâud va klâra âuer, a på denja Mådan kunj’ed ente ble ver å gå,
  di fikj aldri Krammed på Bønnarna, så lænje a Pær Olsen va dorres Prokkerât å
  Hâns Pedersen dorres Dommara. Di måtte se å få di Karana væk å få andra, som
  velle lystra Lensmanj, på di Plâzarna. Te Bormæsteraplâzenj kunje di sajta hijta
  enj æjle anjenj ådânkkader Soldât, å Lansdommaraplâzenj kunje ju ævent passa te
  Mas Riefâud. Nu va’d nok bæst å begjynja me Pær Olsen.
  
  Enj Dâ kom der en Skrivelse te’nj frå Ebbe Ulfælt, våri der kort å got sto, a
  der va injgjed Klaua âuer hannem te Lansdommarenj, å nu va hanj fråsmedenj som
  Bormæster, enjtes a Dommenj va falt.
  
  Pær spode saj op te Lansdommarenj. Hanj sod å va helt kjiv å’d. Der va frå Mas
  Holst kommena tre Klauer  âuer Bormæsterenj, å de va stygja Tinj a hanj ble
  besjylder for. A de va Lensmanj der sto bâg ver, va der ju injed å tvivla på.
  
  Denj fosta Klauan lød på, a hanj hadde stolled Drivtømmer i Strân. Denj andra
  va, a Pær ajde en Troijlebog å et firekânt Troijlespyd å Kovver, som hanj hadde
  arrad ætte sin Sviermoer, å denj trede, a hanj ente føre Tinjbøjarna på rætta
  Måda; men bâra skrev lid op på løsa Paperslappa.
  
  Pær så livel slet ikkje så modfalder ud.
  
  „Ja, de e ju stygja Tinj, a di Karana besjyla maj for; men de ved du ju livel
  got, Hâns Pedersen, a de e bâra nâd Påhit alt sammen.“
  
  „Ja, de ved jâ så got, å va de bâra maj, der skujle dømma daj, ble du âu snârt
  frikjænder; men vi vedda ju så got, a denj Sâgen vel komma for Harredsdânj, å då
  ingnar jâ for, a de vel gå daj ila. Ebbe Ulfælt e ju Svâuer te Kong Frederik
  denj Trede, å Dommarna e ju ajle Adelsmanja,  å flera å dom i Familia me
  Ulfælt.“
  
  „Nâ, jâ ser livel ente ganske så svârt på’d. De a Kongenj e Svâuer te Ulfælt e
  kansje te Gawn for min Sâg, for ætte va jâ hâr hørt, e Venskawed ente ræt varmt
  mæl di to Svâuarna, å Âdelsmanjana må vel dømma ætte va Lâuenj tesajer.“
  
  „Ja, de velle glæ maj, om du fikj Ræt, Pær Olsen, men du e ju bâra enj lidenj
  Bormæster, å Ulfælt e gjevter me Krestian denj Fjæres Døtter å hør te di fineste
  âdelia, å denj ena Krågan hakkar ente Ivad ud på denj andra. Å Ulfælt lejer nok
  denj treskesta Prokkerâtenj der e i Kjevvenhawn te å føra Sâgen, å du hâr
  injenj.“
  
  „Jo, jâ hâr livel enj.“
  
  „Væm e ded?“
  
  „Ded e maj sæl.“
  
  „Ja, du e lesse tresker som denj vilesta Prokkerâtenj, de hâr jâ set for lænje
  sin, når bâra de nu kanj forslå.  Jâ ska gjorra va jâ kanj for å støtta daj;
  men de e nok ente majed, a jâ kanj gjorra.“
  
  De vare mæn fjâurtan Dâ forenj Hâns Pedersen afsâ Dommenj âuer Pær Olsen å
  frikjænd’nj for ajle tre Sektelserna. Detta hadde Ulfælt å Mas Holst âu vænt, å
  injânkkada strajs Sâgen for Harredsdânj. Et Pâr Månada ætte ble Pær så stæwnder
  te å møda for Harredsdânj å reste så dær âuer. I Dâ va Pær ente et lided
  ænfoldit Skrov, seddan som forra Gongenj hanj sto hær. Nu sto hanj som enj
  tresker å stivnakkader Kar, der velle kjæmpa for sin Ræt. De va Frederik denj
  Trede sæl, der føre Forsæded. Enj Skrivara læste nu Anklâgarna op.
  
  „Va hâr ni nu å bemærka te detta,“ spore Kongenj.
  
  „A de e Lojn alt sammen,“ svâre Pær fâst.
  
  „Kanj ni så bevisa’d?“
  
  „Ja.“
  
  „La vos så høra’d. Punkt en lyer jo på, a ni hâr stolled Vrâgtømmer i Strân.“
  
  „De Vrâgtømmered, som Mas Holst så der lå udan for minj Går, hâr jâ ærlit å
  redelit kjevt å enj Feskara, der hadde feskad’ed op uda i âvenj Sjø. Jâ hâr hær
  Kveterenj for’ed, å Feskarenj tebyer å aflægja Ed på, a de passar.“
  
  Å Pær flyde så Kongenj et Paper, som hanj lo Skrivarenj læsa op.
  
  „Ja, detta lyer jo majed troværdit; men så e der Punkt to. Ni ajer en Troijlebog
  å et firekânt Troijlespyd å Kovver, som ni hâr arrad ætte jer Sviermoer.“
  
  „Naj, jâ hâr aldri set værkan nân Troijlebog æjle nâd Troijlespyd i mina Huz, å
  min Sviermoer hâr jâ hejler aldri set, hon va dø, forenj jâ kanj hâusa na, å sæl
  om jâ hadde hat senna Troijlereskawer, så va de vel injen Forbrydelse, når jâ
  aldri hadde benøttad dom, å ded e der då injenj, der hâr pådutad maj.“
  
  Dommarna så lid forbawsta te hinjanj, de va då enj fæzelier Kar te å svâra for
  saj. 
  
  Nu va der så enj Prokkerât, der gjærna velle sporra om et Pâr Tinj, som hanj ju
  âu fikj Lâu te. De fosta va, om Troijlebogen va trykt på Latin å me rø Bogstaua,
  å for de andra om vår stort a Troijlespyded va, å væm der hadde lawad’ed. Herte
  svâre Pær, a de kunje hanj då’kje gje Svâr på, når hanj aldri hadde set desse
  Troijlereskawerna. Nu forlongde så Prokkerâtenj, a Sâgen skujle udsættes, te
  Pærsa Går va bled ransâgader for å se om der livel ente fântes senna
  Troijlereskawer. Detta velle Dommarna livel ente gå me te, der va ju ente rest
  Tetâla mod’enj for Troijldom. Så va der bâra Punkt tre ijæn, der gjik ud på, a
  Pær hadde ente ført Tinjbøjarna på rætta Måda. Då Dommarenj spore, va hanj hadde
  å svâra te detta, svâre Pær.
  
  „Jâ hâr tâd Tinjbøjarna me maj, å hær kanj Dommarna se, a di e blena førda ævent
  som å mina Forgjænjara.“
  
  Så tâu hanj tre stora Prottekåler å flyde Dommarenj.
  
  Di kjikkada lid i dom; men kunje nok injed galed opdawa. Prokkerâtenj bâ âu om
  Lov te å se dom, å opdawada nu a der enj Stâ monglada en Prik âuer Ied. Så holte
  hanj en Tâla å forlongde a Pær skujle fråsmides som Tinjskrivara, for når Ied
  monglada en Prik, kunje’d nømt læses som et E å gje Anledning te majen
  Mesforståelse. Dommarna svâre livel injed te detta; men gâ Pær Besje om å gå inj
  i Stâuan ver Sian å, mæns di drøftada Dommenj. De vâre bâra en Stynj, så ble
  hanj injkalter ijæn, å Dommenj ble oplæster. Denj gjik ud på, a hanj va
  frifunjenj på ajle tre Ponktarna å skujle hâ sina Embeder å Bestellinjer tebâga
  ijæn. 
  
  Tre Dâ ætte sto Pær i Skrivestâuan oppa hos Lansdommarenj.
  
  „Nâ, du e alt kommenj ijæn, Pær Olsen, veddan hâr’ed gåd daj?“ spore Hâns
  Pedersen.
  
  „Jo, ded gjik ævent som de skujle. Jâ står hær ijæn som enj frier Manj.“
  
  Dâ Pær så hadde fortalt veddan alt va gåd, sâ Hâns Pedersen.
  
  „Ja, enj skujle livel mæst tro a du hadde Troijlebogen å Troijlespyded, a du
  seddan kunje klâra daj bådde mod Lensmanj å Riefâud.“
  
  Pær grinada.
  
  „Naj, der hâr såmænj ente vad nâd Troijleri i detta. Jâ kjænjer Lâuana å brugger
  min Forstan, de e de hela. Men nu mener jâ de e på Tiden a vi slår ijæn. Forra
  hâr vi jo bâra noids me å forsvâra vos.“
  
  „Va mener du me ded, Pær Olsen?“
  
  „Jo, vi to vedda ju got, a Lensmanj å hansa Riefâud gjorra va di kanj for å få
  vos fordrevvena, nu præua vi ævent de samma. Di præude på å få maj væk fost, då
  jâ va denj minjsta, sin vell‘ed ble din Tur. Ævent de samma vel jâ. Fost lila Mas
  å sin stora Ebbe.“
  
  „Tor du værkeli gje daj i Kâst me dom? Jâ kjænjer daj got, Pær Olsen, å ved a du
  e tresker, å a du arbjar for å komma hojt op, men pas livel på. Vem som kriva
    hojt, får âu divt å fajla.“
  
  „Ja, de sajes der ju; men jâ tænkjer nok, jâ ska hojla maj oppa. Du kjænjer maj
  livel ente ræjtit, Hâns Pedersen. Jâ e enj Borrinjholmara, å vi lar vos ente
  seddan trø âuer Tærna udan å kny, å i Mârn anlægjer jâ Sâg mod Mas Holst. I
  Lâuana står der, a væm der forføller enj Manj udan skelli Grunj, hanj ska bøda
  for’ed me sit Gos. De e ævent ded a Mas hâr gjort, å derfor vel jâ nu forlonga
  på Erstatnenj.
  
  „Ja, Pær, seddan står der ju i Lâuenj, å a Mas hanj hâr forfult daj udan Grunj,
  viser ju Dommenj. Jâ troer mæst a du vinjer denja Sâgen âu; men vor majed hâr du
  tænjt daj a hanj ska bøssa?
  
  „Jâ vel forlonga så majed, a der kanj varra nâd å slå å på. Jâ vel forlonga tre
  Hondrede Dâler.
  
  De e enj stor Somma, så majed kanj Mas aldri betalla.
  
  De e hejler ente Meninjen; men så ska hanj âu komma i Bremerholm i nonna År.
  
  „Ja, de va brâ nok, om vi kunje ble å me Mas; men kunje vi âu ble å me Ulfæltenj
  å få vos enj rættænkjenes Lensmanj i hansa Stâ, så velle vi kunja trækkja Væred
  lettere ajle, bådde Bønner å Borjara; men ded hâr nok longa Udsikter,“ sukkada
  Hâns.
  
  „Nâ de kunje ju sje, a de går nømmere, ænj vi troer. Ebbe Ulfælt hâr ju le sin a
  hanj kom snødded å bedrâd Bønnerna på de grâuesta; men hær e di ente så nømma å
  kuska som Bønnerna âuer. Jâ hâr nu tænjt, a jâ vel jælpa Bønnarna me å klaua
  âuer Lensmanj, å då der vel strømma inj me Klauer te Harredsdânj âuer Lensmanj,
  som di aldri hâr set Mâga te, så skujle’d livel varra lorlit, om detta ente
  værke tesist, så Kongenj vel la Sâgerna unjesøja nærmere. Sjer ded, sâ e
  Ulfæltenj snârt færdier me å varra Lensmanj på Borrinjholm, om jâ æjla kjænjer
  Kongenj ræt.
  
  „Troer du så, a du kanj udretta alt detta ena?“
  
  „Naj, men ni kanj tro, a jâ får snârt Mejælpara, når detta fost sporres. Der e
  ju sedden enj som Pær Jensen i Rønna, som nu e Sjevsredara. Hanj va ju Riefâud,
  då  Ebbe kom; men ble smeddenj på Portenj for å skaffa Mas Plâzenj. Nu vel Pær
  Jensen hæjler enj gjærna gje vos en Hånsjælp for å få Ebbe vækvarpader.“
  
  Hâns Pedersen sod å grunjada lid.
  
  Ja, de e stora Plâner, du hâr for, Pær Olsen. A du âu gjer maj et stort Arbaj, e
  jâ klâr âuer, å jâ hâr mæst nok å gjorra i Forvænj. Jâ hâr derfor tænjt på å få
  maj enj Sættedommara, der kanj vâretâ mit Arbaj, når jâ’nte e jemma. Vel du hâ
  denja Plâzenj, ves jâ kanj få ordna’d seddan?“
  
  „Ja, de vel ja gjærna, svâre Pær strajs. Jâ hâr ælja Embeder nok; men ja e ente
  bonge for å sjødda nâd, å e Dâna for korta, târ jâ bâra Nætterna te Jælp.“
  
  Nonna Dâ ætte injsænde Pær så en Klaua âuer Mas Holst, der hadde forfujlt å
  skâdad hannem. Hâns Pedersen dømde âu strajs, a Pær skujle hâ di 300 Dâler, som
  hanj forlongde i Erstatnenj. Då Sâgen kom for Harredsdânj, gâ di nok Pær Olsen
  Ræt; men nersatte Sommanj te 150 Dâler.
  
  Di ble ju enjhellu glâ for denj Dommenj, bådde Pær Olsen å Lansdommarenj; men
  detta va ju bâra en Begjynjelse, å der va lânt ijæn, injan di fikj Mas å Ulfælt
  fordrevvena.
  
  Nonna Dâ ætte kom Mas inj i Bormæsteraskrivestâuan for å snakka me Pær, å nu va
  de stora Mas, der va denj lila å lila Pær, der va denj stora. Mas bâ så nådit, om
  hanj då bâra velle ættegje hannem denj stora Bødan, så skujle hanj aldri
  fortrædia hannem otara. Hanj va ju âu så fattier, hadde ente anjed i Løn ænj
  denj uzla Brænjesgår i Væstremarkersen.
  
  Pær svâre bestæmt Naj, Bødan skujle fajla injan fjâurtan Dâ, æjle skujle hanj
  komma te å sona na å i Bremerholm. Pær veste ju got, a sæl om Brænjesgårenj ente
  gâ majed, så snød Mas Bønnerna, så hanj livel hadde stora Injtækter, som hanj
  sollada op. Fjâurtan Dâ ætte kom âu  Mas ijæn å betalde sina 150 Dâler.
  
  De hadde sports âuer hela Lanned, veddan Pær Olsen hadde klârad saj i Sâgen mo
  Riefâudenj, å Pær, som a monga forra ente hadde regnad for nâd, ble nu te enj
  hel Storkar.
  
  Nu møte Bønnarna sæl i Skrivestâuan for å få skrevved Klauer âuer Lensmanj å
  Riefâud. Pær hadde strænjt Nat å Dâ. Då hanj va færdier me å skriva for dom på
  Norrelen, fikj hanj sænt Bod te Bønnerna i Klemmenskersen, Østerlârskersen å
  Væstremarkersen om å møda uda pâ Hojlyngenj, hær velle hanj så komma å skriva
  Klauer for dom. Så va hanj sammen me Sydlansbona i Åkjærke i to Nætter å Dâ. Alt
  detta skujle sje dølt, så a Lensmanj ente fikj’ed å vedda.
  
  Pær va âu i Rønna å snakte me Pær Jensen om’ed, å hanj ble majed opsatter på’d å
  lâude, a hanj gjærna velle rajsa âuer å vidna ver Harredsdâenj, når Sâgarna kom
  for, å æjla gjorra va hanj kunje for å få Ebbe Ulfælt vækkâstader. Då hanj hadde
  vad Riefâud på Slotted de fosta halla Åred, a Ulfælt hadde vad Slotsfâud, kjende
  hanj ju nâed te de, som Karenj hadde lauad.
  
  Pær Olsen hadde nu gåd ajle Klauerna igjennem, å hær va så monga, a der va nok å
  vrâga imæl, å hanj valde toåfirs å di varste. Di va got enia om, a de velle
  varra de bæsta, a de ble to Bønner, der reste âuer te Konge å Rigsrå me ajle
  desse Klauerna, å te ded hadde di to vila Kara. De va Abreham Hânsen på
  Skâugårenj i Klæmmenskersen å hansa Broer Mas Hânsen på Tornagårenj i
  Nilârskersen.
  
  Ebbe Ulfælt hadde ente hejler ligjed på denj lâda Sijan.
  
  Då hanj ente hadde kunjad fåd hâs på Pær Olsen, velle hanj nu præua å få Hâns
  Pedersen fråsmedenj som Lansdommara. For a de ræjtit skujle batta, hadde hanj
  lawad 33 Klauer, som hanj nu reste âuer te Kongenj me. Men ævent samma Dâ kom
  Brørana Abreham å Mas derâuer  me dorres 82 Klauer âuer Lensmanj å
  Riefâudenj. Di møtes i Kansleried å kom i et fæzelit Trætteri å kalte hinjanj
  bådde for Kjæltrinja å Tjivaknokla på beggje Ler. Di Klauarna a Lensmanj hadde
  rest mod Lansdommarenj ble strajs påkjænda, å Lansdommarenj ble helt frifunjenj
  for alt, va Ebbe Ulfælt hadde besjylad hannem for. Bønnarnes Klauer veste Konge
  å Rigsrå nâue, va di skujle stæjla op me, di kunje då’nte injkajla ajle desse
  Karana å behanla vær Sâg ænkelvis. Så bestæmde di dom te å sænna tre å di
  vileste Dommarna âuer å unjersøja Forhojlen å præua på å forlæja Bønnarna å
  Lensmanj. Di kom te Borrinjholm me ti Skrivara å Tjænara. Di hadde nok regnad
  me, a de velle ble en hal kjedeli Tur me Forhør å Forhanlenj frå Mârn te Awtan;
  men de gjik helt anjelens ænj di hadde tænjt dom. 
  
  Strajs di kom te Rønna, møte Ulfælt å tâu imod dom å gjæsbø dom me jem te
  Slotted, å hær hadde hanj got telawad te et Gjæstabod for dom, å ded ble âu et
  ræjtit Gjæstabod. De våre i fjâurtan Nætter å Dâ. Ebbe lo så sinj Skrivara regna
  ud, va detta Gjæstabod hadde kost, å de ble enj stor Somma på 624 Dâler, å denja
  Rajninjen sænde hanj så te Ræntekammered. Ræntemæsterenj velle livel ente
  betalla denja stora Sommanj, men sænde Rajninjen te Kongenj, å hanj dømde så, a
  Gjæstarna sæl skujle betalla va di hadde åded å drokked for.
  
  Då nu Gjæstabod va frambi å Gjæstarna va blena pånå ædrua, skujle di ju te å
  hojla Forhør å Unjesøjelser, å hær va mæst mera ænj di kunje re op. Ebbe Ulfælt
  hadde sænt sinj Riefâud âuer te sit Gos i Skåne. Hanj ble nu tebâgakalder å kom
  i Forhør, å nu gâ Ebbe hannem denj mæsta Sjylen for Bonameshanlinjarna, å då
  Kommesion reste jem, tâu di Mas Holst me dom te Kjevvenhawn, å hær ble hanj nu
  dømder te Bremerholm på Livstid.
  
  Lensmanj velle livel enjgong enu præua på å få Lansdommarenj fordrevenj å sænde
  nu Kongenj sajstan nya  Klauer âuer hannem. Di kom livel omijæn udan å varra
  bled påkjænda. Så skrev hanj te Konge å Rigsrå, a Hâns Pedersen va et fordrokked
  Stommene, som de va en Skam å hâ te Lansdommara; hanj hadde ajle tre Pinjesdâna
  ligjed dødrokenj nera på Kjøllaragår i Ipskersen. Detta Breved ble der hejler
  ikkje tâd Hensyn te, di veste ju ajle, a Hâns Pedersen va denj penesta å
  ædruelista Manj, der va på hela Lanned.
  
  Kommesion hadde då set så majed, då di va hær, a di va klâra âuer, a Ebbe Ulfælt
  paste ente te å varra Lensmanj på Borrinjholm, å enj Dâ fikj hanj Brev om, a
  hanj va fråsatter å skujle fløtta om et hal År. Detta va hanj nok hejler ente
  kjiv å; hær hadde hanj nu injena goa Venner å Svirebrøra, å Kon va løvven frå’nj
  me enj kjevvenhawnsker Student. Så reste hanj te Stokholm å gjik i svensk
  Kristjæneste.
  
  Der ble Glæ âuer hela Lanned, då di bled  å me Ebbe Ulfælt å Mas Holst. Di
  der va mæst glâ va nok Pær Olsen å Pær Jensen, di kunje mæst dela Æran for, a de
  va gåd så væl.
  
  Pær Olsen hadde alt nogged forra bled udnæunder te Sættedommara. De va ju et
  fint Embede, sæl om de ente gâ nâd stort i Løn; men Nawned Pær Olsen paste
  dårlit te så finer enj Plâz, å så tâu hanj Nawnaforandrenj å kalte saj „Peder
  Hassel“, de hørdes ju penara å mæst som om de va âdelit.
  
  Nu måtte hanj hojla saj oppa på Væstregår mæst denj halla Tiden. Hâns Pedersen
  va skradurenj å måtte ota hojla Senjen. Pær hadde nu majed å passa; hanj va ju
  Bormæster å Tinjskrivara å Harredsskrivara for di tre Harredarna å nu
  Sættedommara; men de va uzalt lønnada Plâzer ajle, så de va livel
  Awlsbruggaraajendommenj i Hâzle, der måtte hojla Jemmed oppa.
  
  Hâns Pedersen hadde nu ligjed lænje, å de så hejler ente ud te, a hanj velle
  komma op mera, å de va hanj âu  sæl got klâr âuer, a nu va der bâra en Tinj
  hanj lå å bekømrada saj âuer, å de va veddan de skujle gå Konna å Bæl, når hanj
  falt frå. Hanj ajde ju injed, Væstregår å Gjylensgår hadde hanj ju bâra i
  Injtækt, så lænje hanj læude, sin velle di nok gå te denj nya Lansdommarenj.
  
  Pær forsto âu detta så got, å så skrev hanj et lânt Brev te Kongenj, om vår ila
  stellader Hâns Pedersen va. Der kom âu ret snârt Svâr frå Kongenj, å der sto, a
  Gjylensgår skujle Hâns Pedersens Konna å Bæl hâ for Livstid.
  
  Då Hâns Pedersen fikj detta å læsa ble hanj glâr; nu kunje hanj dø rolit, Konna
  å Bæl velle ente komma te å fara ila. En Ugga ætte dø hanj.
  
  Pær hadde så småt regnad me, a hanj skujle få Lansdommaraplâzenj, men seddan
  ble’d nu ente. I et Brev frå Rigsråd sto, a hanj skujle forsætta som
  Sættedommara enjtes a denj nya Lansdommarenj va bled unæwnder. Pær veste âu got,
  va de kom saj å, a hanj ente fikj Plâzenj; Rigsråd hadde livel ente ræjti Tetro
  te’nj ætte denj Opførselen, hanj hadde udvist ver Najse i femåførre. Der va âu
  andra, der mente lessedan. Hanj hâuste got, då hanj hadde vad te et Åtamanjstinj
  i østre Harred for et Pâr År sin. Her hadde Tinjmanjana lad hannem vedda, a sæl
  om hanj va bleenj frikjænder for sin krysterajtua Opførsel ver Najse, så hadde
  hanj livel aldri fåd nân Æresoprajsnenj.
  
  Et hal År ætte kom så denj nya Lansdommarenj. Hanj hed Nels Nelsen å va borta
  frå; hanj paste sit Arbaj å blannada saj ente i ded, som ente kom’enj ver. De va
  lessedan me denj nya Lensmanj; hanj va âu i Kjevvenhavn denj mæsta Tiden, å lo
  så sinj Riefâud å Forvaltara årna Sâgerna hær. Di snød ente Bønnerna mera ænj
  gaddelit, å så tajde di. 
  
  De ble to sorlia År der nu kom. Bylepæstenj va kommenj te Najse, å sin rasserada
  denj âuer hela Øn. Der va injenj Doktara å injed Abetek, di klåge Konnerna me
  dorra Huzrå å Troijldomskonster kunje injed udrætta, å Folk dø som Flâuer, bådde
  unga å gamla. Flera å Feskaralajen sto helt ø, di halle å Gårana hadde sjevt
  Ajara på desse to Årn, å monga å di gamle Slajtarna va helt uddø.
  
  Hâzle va denj Stânj, vår a di hadde slopped bæst frå Sjøgan, sæl om hær âu va
  gåd åsjellia me. Men Lived vâunada ju ijæn, å unga Kræfter tâu fat. Hâzlebona va
  âu di der fost tâu fat. For Pær Olsen hadde der ente vad majed å sjødda på desse
  to Årn; men nu skujle der byggjes å lauas majed, å ajle velle hâ Pær me på Rå.
  
  Der va kommed nya Folk te Bønj; di hadde fåd nyer Præst. Gamla Sode va enj å di
  seks å Lanneds femtan Præster, som va dø på dorres Påst. Pâul Ânker, som denj
  nya Præstenj hed, hadde gjort et stort Arbåj,  aldri skrydded unjan for å
  gå enj te di pestsmettede å berætta dom, der va ver å dø. Pâul Ânker bode i
  Præstagårenj i Røskersen, men va âu Præst for Hâzle, så Hâslebona regnada hannem
  mæste te dorres ajena.
  
  Der va âu kommed nyer Kjevmanj te Bønj, de va en hal gammel Ænkja, Greta Lesler
  hed hon. Hon va Tante te Elsebæt Pær Ols. Greta Lesler hadde sinj Døttermanj te
  å bestyra Kjevmanjsboden. Hanj hed Jens Koffed å høre me te denj stora
  Koffedaslajten i Rønna. Jens va enj glâr Kar, der hadde mera Lyst te å mora saj
  ænj te å gå  i Boden frå Mârn te Awtan. Elna å hanj hadde vad gjevta i
  felle-sæks År å fåd enj Bælli vært År, så nu va der alt enj Krødda. 
  
  Pær Olsen kom majed sammen me Jens, men ræjti goa Venner va di livel ente. Jens
  velle ju hâ Pær me ud på Sjâu; men ded hadde Pær værkan Tid æjle Lyst te. Hær va
  ju âu Kommerâter nok å få forudan; bådde Bifâudenj, Nels Gomløs, Lojtnant Klaus
  Nelsen, Kopperâl Aage Svensen å andra ådânkada Offisérer gjik ente te Sijan for
  et Drekkelau. Jens hadde âu monga goa Venner i Rønna å tâu derfor der ud ræt
  ota, å så fikj Greta sæl om å passa Boden.
  
  Så va’d enj Mârn, a Greta kom farenes hen te Pær Ols me Vrælan i Halsenj, nu
  va’d livel gåd så rent galed me Jens. Hanj hadde i Går red te Rønna for å mora
  saj. Inja i et Magetænteri, vår hanj hadde sodded å sollad sammen me sina
  Svirebrøra, va hanj kommed i Klammeri me enj unger Bone, Måns Hânsen frå
  Knudskersen. Magatæntarenj hadde kommedert dom ud på Gâdan, vår di forsatte
  Slausmåled. Veddan de gjik te, va der nâue nânj der veste; men då Væktarenj kom
  for å sjella dom ad, lå Måns Hânsen på Gâdan å va dør, mæns Jens sto ver Sijan
  å’nj. Der va ju injed å tvivla på, de va ju Jens, der hadde slåd ijæl‘enj, å Jens
  va âu bled arresterder å sod nu i Råstâuekjæjlarenj. Om Pær nu velle ri der ud å
  se, om hanj kunje jælpa Jens fri.
  
  De lâude ju Pær, sjønt hanj va helt kjiv å’d. Hanj veste ju, a detta va en majed
  alvårli Sâg; hanj kjænde ân  Lauenj å veste, a hær hed’ed Liv for Liv, å de va
  injen Unjsjylninj, a di hadde vad fujla beggje to. Då hanj kom te Rønna å tâu
  inj te Jensa Svâuer, Villum Klausen Kilau, va âu enj stor Del å Jens Koffeds
  nærmesta Familia samlada for å drøfta, va der va å stæjla op for å rædda Jens
  frå Rakkarenjs Ojsa.
  
  De va Kilau der føre Ored. 
  
  „Ja, de e ju en grâua kjedeli Storja me Jens, for sæl om hanj altid hâr vad enj
  vilter Krabât, så e hanj livel et got å rætskaffed Menjeske, som vi ajle gjærna
  vel jælpa, om vi bâra kanj. Jâ kanj nu ente se nânj anj Udvaj, ænj vi jælpa
  hannem te enj Fil, så e’d vest nømt nok for’enj å komma ud, å så skaffa vi enj
  Båd, så hanj kanj rømma æntan te Tysklan æjle te Sverri. Konna å Bælla må vi så
  tâ vos på å forsorja.“
  
  Jensa Broer, Mas Koffed tâu nu Ored.
  
  „Naj, a Jens ska rømma Lanned, kanj jâ’nte gå me te, derte mener jâ for majed
  om’enj. Jâ hâr tænjt, om vi livel ente kanj kjevvanj fri, sæl om ded vel kosta
  enjhellu. Jâ ska nok betalla minj Pârt.“
  
  Enj anjenj å Familian fortsatte.
  
  Ja, der e ju de kjedelia ver’ed, a der e injena Vidne, der så veddan de gjikke
  te, å Jens næktar ju hejler ente, a de va hannem der slo Måns ijæl. Hadde vi
  bâra nânj der, når hanj fikj enj goer Sjellenj for’ed, velle vidna a de va Måns,
  der slo fost, å a Jens bâra hanlada i Sælforsvâr, så kunje hanj væl få’d årnad
  me en Bøda, ælje, om galed skujle varra, me et Pâr År i Slaveried. Men va mener
  du, Pær Olsen, du e ju så tresker å hâr klârad så monga Sâger?“
  
  „Ja“, sâ Pær, „jâ e âu kjiv å, a de skujle gå så galed for Jens. Men di
  Forslauen te å bjæra’nj som ni e kommed me dâua nu ente. Då jâ red hær ud
  spekkelerada jâ enj Plân ud, å om denj lokkas, som jâ troer a hanj gjor, så vel
  Jens kansje om et År æjle to gå hær imæl vos som enj frier Manj, der e mera
  ajtader ænj nânj å vos andre.“
  
  Di glode ajle forbawsta på’nj, men Pær fortsatte.
  
  „Ni vedda ju ajle, a vi e i Kri me Svenskenj, sæl om vi enu ente hâr mærkt majed
  te’d. Kongenj hâr Brug for lesse monga Soldâter, som a hanj kanj skrava
  sammen. Derfor ska vi bâra la Sâgen mod Jens gå sinj Gång, å a  hanj vel ble
  dømder te å rættes e der vel injen Tvil om. Men når nu Kongenj får unjeskrevved
  Dommenj, skriva vi en Ansøjnenj te Kongenj om a Jensa Dom må ble udsatter enjtes
  a Krien e frambi, mod a hanj møder som Soldât.“
  
  Pær sunjde saj lid å snakte videra.
  
  „Vi skriva âu, a Jens e enj stor, starker å modier Kar, som møder me to goa
  Hæsta å så goa Våben, som der kanj skaffas. Ni ska se, a de går Kongenj gjærna
  me te, å så e’d, om Jens kanj komma me i nâd Slau å udmærka saj, så vel Kongenj
  benådia hannem, når Krien e frambi. Kunje Jens varra så heldier å komma me i
  Knud Urnes Regamænt sammen me hannem Svenj Pâulsen, som di âu kajla
  Gjøngehøvdenjen, så velle hanj nok snârt komma fram.“
  
  Mas Koffed reste saj å gjik hen å tâu Pærsa Hån.
  
  „Tak for de goa Rå, Pær Olsen. Ja, du e livel treskara ænj vi andre, detta hadde
  vi aldri funjed på. Dinj Plân må vi følla, å så troer jâ nok, a Broer Jens ijæn
  bler enj frier å ajtader Manj. De e ju, som du sâ, a Kongenj hâr hort Brug for
  Soldâter, å kommer Jens me i et Slau, vel hanj ente skryda unjan, især når de e
  Liv å Frihed hanj ska stri for. Men ska vi så ente gå ner å snakka me’nj om’ed.“
  
  Di foldes ajle ner i Kjæjlarenj. Hær såd Jens pâ enj Træbænkj, hanj så så
  alvorlier å stelle ud å va blæjer som et Læj. Pær gjik hæn å velle hælsa på’nj,
  men Jens trajte Hån te saj.
  
  „Du ska’nte hælsa på maj, Pær Olsen, jâ e ente nânj ærlier Manj.“
  
  „Jâ hælsar livel på daj, Jens. Du veste ente sæl va du gjore i Nat,“ svâre Pær å
  grev hansa Hån.
  
  „Naj, de gjore jâ’nte; men va enj bedriver i Fujlskaw, ska enj svâra te, når enj
  bler ædruer, å de e jâ âu parâter te. Jâ e enj Mordara å må nu tâ enj Mordares
  Straf.“ 
  
  „Nâ, Jens, la vos nu fost se ad, kansje der livel gjes enj Udvaj te å fri daj
  frå Blokkenj. Fortæl du nu, Pær, va du hår regnad ud“, sâ Mas Koffed.
  
  Så fortalde Pær om Plânenj, seddan som hanj hadde tænjt saj enj. Då hanj va
  færdier, va de Jens, der grev hansa Hån.
  
  „Tak, Pær. Ja, kanj denj Plânenj lokkas, å jâ kommer me i Krien, kanj ni lida
  på, a jâ ska gjorra va jâ kanj for å ble enj frier å ærlier Manj ijæn. Bler jâ
  deruda, så ska ni aldri komma te å skamma jer âuer maj.“
  
  Då Pær kom jem, gjik hanj hen te Jensa Konna å Sviermoer å fortalde dom, va di
  hadde bestæmt. De trøstada dom âu majed, di forsto ju, a der velle ble gjort alt
  va gjorres kunje for å frælsa Jens.
  
  De gjik âu som Pær hadde tænjt saj. To Månada ætte fikj Jens sinj Dom; som
  Mordara va hanj ble dømder te å rættes. Nu skujle Dommenj for Hârredsdânj 
  å så unjeskrives å Kongenj. Detta tâu et hal År.
  
  Nu skrev så Pær en Ansøjninj te Kongenj, om Jens måtte varra Soldât enjtes a
  Krien ble frambi, å så va hanj runt å fikj di mæst ajtada Manjana te å
  anbefâla’d. Der va ajle Bormæstrana, Bifâudarna, Lensmanj, Lansdommarenj å monga
  andra. Då detta va årnad, reste Jensa Broer å Svâuer, Mas Koffed å Vellum
  Klausen te Kjevvenhawn me Ansøjninjen å âuerrajte Kongenj na. Svâr fikj di me de
  samma, ded ble bevelliad, å Jens skujle så Stella væl udrøstadar ver Knud Urnes
  Regamænt. Enj Dâ mit på Sommarenj sâ Jens Fârvel te Familia å Venner å reste te
  Skåne.
  
  Så gjik Sommar å Feskje udan der sjedde ræt majed. Veddan de gjik me Krien,
  veste injenj; kun a Frederik den Trede hadde ærklærad Karl Gustaw Kri, udan a
  Danskana hadde ret majed telawad. Di mente bâra, a nu va Tiden belajli, ætte som
  Karl Gustaw lå nera i Pommern me sin Hær å sloedes. 
  
  Men hær tau di Fajl. Aldri så snârt Karl Gustaw hadde fåd Krisærklærinjen frå
  Danskana, spode hanj saj me å sluta Fred me Tyskarna, å marsjere så me hela sinj
  Hær op gjennem Sønnerjyllan å va snârt Harre i hela Jyllan; men lænjer va hanj
  nok ente kommenj enu.
  
  De lakkada mo Jyl, å enj Dâ en Ugga for kom Jens Koffed jem; hanj hadde fåd
  Orlâu i fjâurtan Dâ. Der ble stor Glæ i Jensa Jem i Hâzle å hos ajle Vennerna;
  di forsto ju a Jens måtte stå hojt hos sina Âuerårnada, ættesom hanj seddan
  hadde fåd Jylaorlov. Jens hadde forandrad saj enjhellu, va bled mera stelle å
  alvårlier å velle nu hælst ble jemma hos Konna å Bælla. Sjed’ed a hanj kom ud i
  got Sælskaw, skujle hanj nok vâra saj for å drekka mera, ænj hanj kunje tølla.
  
  De ble tilia Vinjter de Åred. De begjynjte alt å frysa got for Jyl, å då Jens i
  Nyårsdâna skujle âuer te Skåne, va der alt så majenj Hawis, a injenj Båd kunje
  sajla âuer me’nj. Detta va Jens nok ente så kjiv å, de va nok ente ârtit å ligja
  i Fælten i kåjla Vinjternætter. Vinjterenj gjik rolit å freddelit, Hawisenj
  hadde sat Bom for alt Samkvem me andra Lansdela.
  
  Ændeli sist i Mars begjynjte Isenj å bryda å driva væk. Nu skujle Jens så se å
  komma âuer te Skåne; men ded ble der injed å me, for ævent et Pâr Dâ forenj Jens
  hanj skujle astâ, lannada enj Feskarabåd frå Ysta  i Hâzle. Et Par Manj
  ombor fortalde, a bodde Borrinjholm, Skåne, Halland å Blekinja hadde hørt te
  Sverri helt sin denj 24. Februâr!
  
  Hawisenj hadde ju lajt Bro âuer Bælten å Sunjen, å Karl Gustaw hadde så vad så
  forvâuenj, a hanj hadde marsjert âuer Isenj me hela sinj Hær, fost te Fyn å
  derfrå te Lålland å Falster, å forenj Danskana tænjte på’ed, sto hanj me hela
  sinj Hær mit på Sjællan. Danskana hadde ju ente telauad te å forsvâra dom, å
  Frederik denj Trede måtte nu spo saj å sluta Fred me Karl Gustaw i
  Roskilde. 
  
  Men mer vel hâ mer, Karl Gustaw gjik nu å forhâude, a hanj ente hadde tâd hela
  Dannemark, mæns hanj va i law me’d; men de va kansje ente for sent enu, derfor
  lo hanj sina Tropper ble på Sjællan, å de våre nok ente lænje, forenj hanj gjik
  mod Kjevvenhawn. Hær va di nu forberedda på’d, å Kongenj å Borjarna va enia om,
  a di velle forsvâra Røddanj te sista Manj.
  
  Seddan fortalde ju di skånske Feskarna; men de knev mæst for Borrinjholmarna me
  å tro’ed. De va ju så lorlit, a di, som i ajle Dâ hadde vad Danska, nu skujle te
  å varra Svenskara, udan såmajed som å ble sporda om’ed æjle fåd Lâu te å kjæmpa
  for dorres Frihed.
  
  A de paste va Feskarna hadde fortalt, fikj di livel snârt å mærka, for enj Månad
  ætte kom der en svensk Orlosbreg, å enj Offisér gjik i Lan me enj Hær på to-tre
  Hondrede Soldâter å presentere saj som svensker Stâthojlara âuer
  Borrinjholm. Hanj hed Johan Prønsenskjojl. Hanj va enj Præstahorra, men hadde
  bled enj å Karl Gustaws vilesta Kriara, hadde avensert, bled Oberst å âdlader å
  fåd Nawned Prønsenskjojl. Ajle der kjænd’enj, veste hanj va enj tapper å
  strikser Krismanj; men livel et rættænjkjenes Menjeske.
  
  Nu skujle hanj så læra Borrinjholmarna te å ble Svenskara, å de velle vest ikkje
  ble nømt. Hanj velle hælst tâ dom me de nætta; men hanj skujle ju âu lystra sinj
  Konge, å hanj fodrada majed. Hanj hadde hørt, a Borrinjholm skujle varra senn’ed
  ræjt Lan. A detta ente paste, ble Prønsenskjojl snârt klâr âuer; di hadde te
  Huzbehâu, men hejler ente stort mera.
  
  De va ju ente bâra Føvârer å Klævârer a Svenskakongenj forlongde; men âu, a der
  skujle udskrives Manjskaw te hans Hær, å især te Flådan. Prønsenskjojl va ju
  klâr âuer, a hær kunje ente nær skaffes di halle å, va Kongenj forlongde. De va
  ju ente mera ænj sæks-sju År sin, a Pæstenj hadde tâd sin stora Udskrivnenj, å
  de va ju âu  bâra di unge, ugjevte Karana der kunje tâs, æjla velle Gårana
  komma te å stå ø å Lanned ble ølajt. 350 Lansoldâter å 40 unga Feskara ble livel
  tâna å sænda te Sverri. 
  
  Prønsenskjojl bode på Slotted; men de lignada nu mera en Ruin ænj et Slot. Tâg
  va der nâue på, å Murana va nerstorta monga Stâ, å så hadde di fylad di varste
  Hollarna me Kuletorru. Nu om Sommarenj gjik’ed nok an; men ver Vinjtertid velle
  der nâue varra for Folk å bo i. Præsterna å andra Embedsfolk fikj Besje på å ble
  i dorres Plâzer å vâretâ dorres Gjærnenj som vân. Der skujle bes i Kjærkarna for
  denj svenska Kongenj, å ded gjore di âu ajle unjtânjs Pâul Ânker ver Røskjærke;
  hanj bâ for „vor rætmæsia Konge“, å så kunje Folk ju lægja Nawn te, som di
  synjtes. Prønzenskjojl fikj’ed å høra, å gâ âu Pâul en Irættesættelse for’ed,
  men hanj ble livel ver me i sina Kjærker å be som forra.
  
  Nu drâu’ed hen på Feskje, å Prønzenskjojl hadde helt opgjed å ble alians me
  Borrinjholmarna. Hanj så got, a di ble lænjer ju mera fienska mod’enj, å hanj
  begjynjte å igna for a di skujle gjorra Oprør. Så skrev hanj te Kongenj om å
  sænna hannem flera Soldâter, æjle kunje hanj ente i Længden hojla Styre på
  Borrinjholmarna. Kongenj svâre, a hanj ver Lajlihed skujle få nonna; men
  alrafost måtte hanj sænna hannem flera Penja, hanj skujle påligna vær Bone tâl
  Dâler å vær Præst åta Dâler.
  
  Prønsenskjojl så got, a de velle ente ble nømt å få så majenj Pænj inj, for sæl
  om der va enj ynjka Bone der hadde igrân Penja, så forsto di å gjemma dom. Der va
  livel en anjen Måda å få Penja på, å de va om hanj lo enj stor Del å sina
  Soldâter fordela uda på Gårana, vår så Bonenj skujle kostera dom, då velle der
  ju spâras enjhellu jemma på Slotted. Så sænde hanj Soldâterna ud, enj æjle to
  vær Stâ, ætte som Gårana va stora te; men de va ju bâra i norre å væstre Harred,
  a di fikj Injkvaterenj, hær kunje di ju rapt samlas, ves hanj fikj Brug for
  dom. 
  
  Pær Olsen paste sinj Bormæstaraplâz som forra, sæl om de va’nte nân ârti
  Bestellinj nu. Hanj måtte ju lystra di Ordren, som Prønsenskjojl gâ’nj, å de va
  ju bâra Skat å Skat ijæn a de galt, å når hanj så kom ud te sina Borjara for å
  kræua Skattenj inj, vânkada der monga sjita Or, men injena Pænja.
  
  ---
  
  Pær sod enj Awtan lænje ætte Sænjatid å groblada âuer detta. Der snaktes ju så
  majed om, a Hollænnarna snârt velle komma me en stor Flåda å jælpa te me å driva
  Svenskenj, som nu belajrada Kjevvenhawn, væk; men om detta paste, va’nte got å
  vedda, å vår lænje kunje di så hojla Bønj, å når fost denj va tânj, velle Carl
  Gustaw varra Konge âuer hela Dannemark. Pær velle grâua nødit varra Svenskara;
  men enj må ju hyla me di Hunjana enj e imæl, sæl om enj ente synes om denj
  Musikken, kansje de livel va de fornoftista å snakka Prønsenskjojl ætte Munj å
  se å ble Goven me’nj, seddan hadde ju Lansdommarenj gjort, å de så ud te a de
  bekom hannem væl.
  
  Pær høre, a der ble knabbad ganske svâgt på Vinjued, å reste saj forbauster, væm
  kunje de då varra, der velle snakka me hannem på denja Tiden, de va ju snârt
  Midnat. Hanj gjik hen te Vinjued å veskada.
  
  „Væm e ded der knabbar så sent?“
  
  „De e maj, de e Jens Koffed, jâ hâr nâd, jâ vel snakka me daj om.“
  
  Pær gjik ud å lokte op, å Jens folde me’nj inj i Skrivestâuan.
  
  E der nânj, der kanj høra vos hær?“
  
  „Naj, Elsebæt å Gjârted sawer i et Kammers henna i denj andra Ænnanj å Huzed, å
  Tjænestefolken hâ dorres Kammers i væstre Lænja. “
  
  Jens satte saj.
  
  „Jâ hâr en majed alvorli Sâg å snakka me daj om; men forenj jâ begjynjer, vel du
  så lâuâ maj ikkje å fortælla’d for nâd Menjeske, va jâ i Nat betroer daj, sæl
  om du ente vel tâ Del i denj Sâgen de gjæjler?“ 
  
  „Ja, Jens, de vel jâ. Jâ kjænjer daj nu så got, a jâ ved du ente vel rækja Hån
  te nâd, der e Uret.“
  
  Jens sod å betænjte saj lid, så begjynjte hanj.
  
  „De va sista Nat omkrenj Midnat, jâ va oppa ænjdå. Sâ va der nânj, der knabbada
  på Vinjued, ævent som jâ gjore hos daj i Jåns. Då jâ lokte op, va de
  Præstenj, Pâul Ânker, å vi fikj vos så en Samtâla, der våre de mæsta å
  Natten. Hanj spore, om jâ velle gå me te å driva Svenskana væk hærfrå å
  tebâgagje Lanned te vor rætta Konge. Jâ svâre strajs, a de velle jâ, ves hanj
  hadde enj Plân, som der va Udsekter te å vella lokkas. Jo, de hadde hanj, å så
  fortalde hanj, veddan hanj hadde tænjt saj a de skujle forregå, å jâ troer nâue
  enj Gjenerâl kunje laua bære Plân. Å nu spor jâ daj, Pær Olsen, vel du varra me
  i detta Arbajed?“
  
  „La maj fost høra lid om va Plânenj går ud på, forenj jâ svârar.“
  
  „Ja, nu ska du høra. Prønsenskjojl bruggar ju ret ota å ri te Rønna, å når hanj
  kommer hær igjennem, târ hanj ju inj te daj for å drøfta Sâgarna. Men så snârt a
  du ser enj komma, sænner du dinj Skrivarahorra ner te maj me Besje, å så gjor du
  va du kanj for å få hannem te å hâda lid. Imæns hâr jâ så fåd samlad tol-tre
  Kara, som jâ kanj lida på, å så ria vi i fujl Firsprinj ud te Sjyleskâu i
  Nøkkersen, å hær târ vi imod enj å târ enj te Fonga. Vi ska hâ gjed ajle
  Bønnerna Besje på, å når di om Midnat hør Kjærkeklokkerna rinja, ska di jælpes
  te å tâ ajle di svenske Soldâterna, som di har ligjenes, te Fonga. Så tilia om
  Mârnenj samlas alt Manjskawed frå væste  å norre Harred ver Røskjærke, å
  så marsjera vi te Slotted. Her e mæn liden Besætninj, å når vi møda me
  Prønsenskjojl me vos, âuergjer di dom nok, å derme e Lanned vunjed“.
  
  Pær såd å grunjada lid. 
  
  „Ja, jâ vel varra me. Sæl om Pennenj passar maj bære ænj Savvelenj, så kunjed ju
  varra, a ni livel kunje få Brug for maj.“
  
  „Jo, de få vi nok; men denj Dânj vi ska tâ Prønsenskjojl te Fonga, må jâ hâ
  nonna hånfâsta Kara me maj, Kara, som bodde kanj tâ et got Tag å slå et
  Slau. Hanj regnas ju for å varra enj å di modiste å vileste Kriarna i hela Kong
  Gustaws Hær, å hanj âuergjer saj ente govellit, sæl om hanj e ena mod ti. Jâ hâr
  nu tænjt, a jâ får Nels Gomløs, Åge Svensen å Klaus Nelsen me maj. Nels Gomløs e
  ju starker som enj Jætta å ente bånge for å slos me denj ona sæl, om de gjorres
  Behâu, å di andre e âu et Pâr Kara, som ente e bonge å dom.“
  
  „Ja, a ni kanj få Prønsenskjojl tâ’nj te Fonga æjle dânkkadar, ignar jâ’nte for;
  men monne a Bønnarna kanj klâra di svenske Soldâterna? Di e ju for de mæsta
  gamle Kara uda på Lanned nu, ætte di unge ble tâna te Soldâter.?“ 
  
  „Ja, de e ded a jâ âu e mæst bonge for; men jâ tænjkjer nok de går. Svenskana
  ligja ju å sniva, å di bler âu monga om’ed. Jâ ser got a de e et Vâuespel; men
  vel vi vinja majed, må vi âu vâua majed, å jâ slos ju for min Framtid âu, du
  ved.“
  
  „Ja, jâ forstår daj så got, Jens, å derfor e du âu denj rætta te å varra
  Førarenj. Præstens Plân e vel æjla goer nok; men jâ synes de lyer så lorli, når
  hanj mener, a vi ska kunja vinja Lanned tebâga ijæn, udan a værkan nânj Svensker
  æjle nânj Dansker får så majed som en Skramma.“ „Ja, jâ troer livel hejler
  ikkje, a de ævent vel gå som Præst prækar; men sæl om der skujle gå et Snes Kara
  i Løvved, så velle de livel varra got Kjev.“
  
  „Ja, de hâr du vel Ræt i; men nu ska jâ visa daj nâd; men du må lâua ente å
  fortælla’d for nânj.“
  
  Så gjik Pær hen å låsada sit Brevskrin op å tâu to Brev op å flyde Jens dom.
  
  „Kanj du læsa dom?“ 
  
  „Jo, men di e ju frå Kongenj å frå Major Oldenak, va gjæjla di?“
  
  „Jo, di hâr to Gonga skrevved te maj å opfordrad maj te å sætta maj i Spesenj
  for Borrinjholmarna å vinja Lanned tebâga.“
  
  „Ja, men vårfor hår du då’nte snakt te maj om ded forra, du veste då got, a jâ
  så gjærna velle jælpa te?“
  
  „Naj, jâ hâr lært detta, a enj ska aldri plokka Pæran forenj hon e mon. Så lænje
  a Prønsenskjojl hadde ajle sina Soldâter samlada på Slotted, kunje vi injed
  udrætta me de Manjskawed å di Våben a vi hadde; men nu mener jâ, a Tiden e
  kommen, å nu ska vi spo vos, for hanj vænter nok mera Manjskaw me de fosta.“
  
  „Ja, Pær, du e livel treskara ænj vi andre, å derfor va’d vel âu de retta, a
  Kongenj skrev te daj om å varra Førara, å jâ ska âu lystra daj i va du så
  bestæmmer. Jâ står âu i en Gjæjl te daj, som jâ aldri kanj åbetalla.“
  
  „Naj, Jens, Førara e jâ’nte ajnader te, de e daj å Pâul Ânker der ska jælpes te
  om ded. Men ves a Plânenj lokkas, så kanj du livel åbetalla din Gjæjl te maj,
  ver a du lauar, så de bler maj der får Lâu te å resa âuer te Kongenj å âuerrækja
  hannem Lanned, å du kanj lida på, a jâ ska nok hâ et Brev me jem te daj frå
  Kongenj, som du vel ble glâr ver. Du sâ forra, a du hadde mera ænj vi andre å
  kjæmpa for; men du ved ikkje, a jâ âu hâr enj Plæt på mit Nawn, som jâ trænjer
  te å få åtoder. Då Svenskenj i fæmåførre gjik i Lan ver Najse, va jâ ju
  Bykaptajn; men jâ va ju så unger å horraajtuer, a jâ slæt ikkje va Plâzenj
  vâusenj å gjore hæjler ikkje min Plekt. Jâ slop bære frå’d ænj di andre
  Offisérerna å ble frikjænder. Sin gjore jâ ju va jâ kunje for å jælpa Bønnerna å
  me Ulfælt å Mas Holst; men livel lo di maj ver et Møde vedda, a jâ hadde
  fortjænt denj samma Straffen som di andre Offisérerna, der va me ver Najse. De
  va bâra, fordi jâ va mera snuer, a jâ slap så nådit. Jâ tajde, men forsto âu a
   jâ trænjde te Æresoprajsninj, å ded vel jâ få denj Dânj jâ me râger Nakka
  kanj gå Blåtårn frambi å inj på Slotted å âuerrækja Kongenj hela Borringholm.“
  
  „Ja, Pær Olsen, du kanj lida på, a jâ ska gjorra mit te, a de bler daj der bler
  Formanj for di Karana, der ska resa âuer å âuerræjkja Kongenj Lanned. Men nu e
  hær vel ente mera å drøfta i Nat, jâ ska âu jem å sniva et Pâr Tima. I Mârn bler
  der majed for maj å Paul Ânker å gjorra me å få andre me i Lawed. Om tol-tre Dâ
  vel vi samlas oppa hos Præstenj for nærmara å drøfta Sâgarna, om du så âu vel
  møda.
  
  Detta sâ Pær ja te, å Jens bâ nu Gonat å lestade jem. Dânj ætte red Pær te Rønna
  for å snakka me sinj Ven Harmen Bohn. Å hannem fikj hanj å vedda, a
  Prønsenskjojl hadde vad der uda å kommedert enj te å gjorra Skudan klâr å løvva
  te Ystâ ætte et Kompani Rytara me de fosta.
  
  Pær forsto nu a der va’nte majen Tid å spila om dorres Plân skujle lokkas. Hanj
  veste, a Harmen Bohn va enj Kar hanj kunje lida på, å betrode’nj va Jens Koffed
  å hanj hadde drøftad om Natten. Pær spore’nj, om hanj ente i Stânj for å sajla
  for Prønsenskjojl te Ystâ, velle sajla for hannem te Kjevvenhawn me hela Lanned
  på Slævetâu. Harmen svâre retad ja. Æjla va hanj ente majed for å tâ na âuer
  Østersjønj Mitvinjtersdâ; men når de galt senned Ærne, skujle hanj nok varra
  klâr, sæl om de blæste enj Brânstorm å roggada, så hanj ente kunje se frå for te
  akter på sin gamla Skuda.
  
  Tre Dâ ætte red Pær å Jens å tre-fira andre Hâzlebo lid sent på Awtanenj op te
  Præstagårenj ver Røskjærke. Hær va âu nonna Røskjærkebønner møta. Der va
  Sannemanj, Mas Hânsen frå Højâgergårenj å Injemar Hânsen frå Injemarsgårenj å
  tre-fira andra, å Humøred va hojt hos dom ajle. De tajnada got for dorres
  Plân. Pâul Ânker hadde gjort et stort Arbaj desse sista Dâna; hanj hadde  vad
  runt hos vær enesta Bone i Røskersen, Olskersen å Røsen, som hadde svenska
  Soldâter i Injkvarterenj. Ajle hadde di vad majed opivada på’d å lâut, a ente
  enj enesta svensker Soldât skujle slæppa lævenes op te Slotted denj Natten. 
  
  Jens Koffed hadde âu værkad got. Hanj hadde vad i Rønna å snakt me sina
  Slajtninja å gamla Offisérer om’ed, å di hadde ajle lâut, a di nok skujle møda
  ver Slotted me hela dorres Manjskaw, når Bod kom, de skujle ente gå hær, som då
  for trættan År sin, då di skujle te Najse å brugte mæst halanjenj Dâ om Turn. Så
  hadde hanj vad hos Esber Jørnsen på Smorbygårenj å hos sinj Fætter, Hâns Koffed
  på Blikobba, å flera andra Stâ i Klæmmenskersen, å ajle hadde di lâut, a di nok
  skujle gje Bønnarna Besje om, a di skujle slajta dorres Svin, når di om Natten
  høre Kjærkeklokkarna rinja. 
  
  Nu va alt sâ i Orden, når de nu bâra ente vâre for lænje, forenj Prønsenskjojl
  kom, for så kunje rapt enj Forrædara komma dom i Forkjevved å mæjla’d te
  Prønsenskjojl, å då vell‘ed gjæjla Lived for dom ajle. Derfor va de nu spænda Dâ
  for dom ajle.
  
  Pær skujle ju sænna Besje, når a Prønsenskjojl va på Len, hanj hadde ju enj
  Skrivarahorra, å Ola, som Horrenj hed, måtte nu stå på Vajt ver Vinjued mæst frå
  Mârn te Awtan for å hojla Udkjik om a Prønsenskjojl va i Fârvanned, å ændeli,
  trede Dâ, le âuer Medda râvte Ola, a nu kom hanj. Pær flyde hannem enj Sæddel,
  vår der bâra sto „Pæran e mon“ å sâ, a hanj skujle spo saj å løvva ner te Jens
  Koffed me denj. Ola va enj tresker Fyr, å lid hadde hanj hørt å mera hadde hanj
  gat saj te, så hanj veste mæst lesse majed som di andre å forsto nu got, va
  detta betød. Me et Sprinj va hanj på Dørn å snârt lânt nera i Gâdan.
  
  Pær gjik ju ud å tâu imod sinj Gjæst, hanj hælste så væl på’nj å sâ, om hanj
  ente velle sætta Øjed inj i Lân å følla me inj i Stâuan å få lid å varma saj på,
  de va ju så råkâlt å hal ila Vær. Prønsenskjojl så lid mistroisker på’nj å svâre
  kort naj; hanj va bâra kommenj for å la hannem vedda, a Skattenj, som va
  pålingnader Bønj, skujle varra betalder injan der va gåd en Ugga, æjla velle di
  få Soldâter i Injkvaterenj, lesom di hadde på Lanned.
  
  Pær svâre nok så galant, a de skujle hanj nok, men hanj skujle då livel hâ enj
  Syp, forenj hanj red ijæn. Så gjik hanj inj ætte Sypaflaskan å gâ saj te å
  sjænjkja. Pær  snakte å prâtada; men Prønsenskjojl tâu bâra enj Syp å høre
  slet ikkje ætte, va Pær sâ, hanj strammada Tojlana å red i skarp Traw ner a
  Gâdan.
  
  Detta hær va ju ente nân go Begjynjelse, for på denja korta Tiden kunje då’nte
  Jens Koffed få sina Kara samlada å komma i Forvænj, å hinj’anj kunje di nok
  hæjler ente, for Prønsenskjojl hadde et got Øj å red hâuse.
  
  Ola kom nu løvvenes; hanj hadde hæjler ente vad hældier. Jens Koffed hadde ente
  vad jemma, hanj va tâd op te Pâul Ânker på Præstagårenj. Ola hadde livel vad så
  betænjksammer, a hanj hadde løvved hæn te Nels Gomløs me sinj Sæddel. Nels hadde
  strajs forståd va de betød å sjikt Bod te Svensen å Nelsen, å om lid velle di
  nok ri samma Vaj som Prønsenskjojl.
  
  „Spo daj, Ola, tâ Lotta å ri så arrit du kanj op te Røskjærke, hælsa Jens Koffed
  frå maj å saj det samma som sto på Sæddelenj.
  
  Ola va alatter, å en Stynj ætte red hanj i Galop op te Præstagårenj. — Enj go
  hal Tima ætte va Ola alt jemma ijæn å lid ætte kom Jens Koffed å Pâul Ânker. Di
  va kjørenes i Slæ; men de va slåd om te Tø, så de va mæn hal lorta Slæføre. Di
  stansada for å høra veddan de gjik. Då di fikj de hela å vedda, så’d ud te a
  Præstenj ble hal ila ver’ed; men Jens hadde ente tavt Moded.
  
  „Ni ska se, de går hyvans. De a Prønsenskjojl e nåd Rønna forenj vi får fat
  i’enj e kansje de aldra bæsta; hanj e vel nømmere å tâ te Fonga inja i en Stâua
  ænj uda på âven Mark. Å jâ ved a hanj vel tâ inj te Peder Møller i Storegâda.
  
  „Ja, kansje du hâr Ret, jâ ska be te Vorharre a de må gå væl,“ veskada Pâul.
  
  Pâul Ânker skujle ju ente me te Rønna; men velle livel gjærna varra lid i
  Nærhedenj, å så kjøre di te Nøkkersen, vår hanj tâu inj te Præstenj; mæns Jens
  tâu ner te sinj Fætter på Blikobba for å få hannem me saj te Rønna.  Pær gjik
  nu inj te Elsebæt å fortalde henje de hela, å sæl om hon hadde forståd a der va
  nâd på Færa, ble hon livel bådde bonge å kjesam.
  
  „Ja, men vårfor ska du då me i denj stygja Krien, Pær, kunje du då livel ente
  ble fri?“
  
  „Naj, då ajle andra å sæl Præstenj velle, så kunje jâ’nte hojla maj tebâga å
  velle hejler ente, sæl om jâ kunje. Du ska’nte hejler varra bonge, Elsebæt, de
  går nok got, ska du se.“
  
  „Ja, gjid de må; men jâ e livel så bonge, a du ska blenj tâd frå maj. Jâ hâr ju
  ente andra ænj daj å lila Gjârted å mena om.“
  
  „Nâ, Elsebæt, se nu ente al for svort på’ed, du ska se, a i Mârn om denja Tiden
  e vi ajle glâ, for då e vi ijæn blena Danskara, som vi ju ajle aldrahælst vel
  varra.“
  
  Så tâu hanj sin Hâua å gjik i Bønj, hær va ju asjellit å årna. Hanj va fost runt
  hos tâl å di yngste å vileste Karana å gâ dom Besje på, a di i Nat skujle gå
  Vajt ver ajle Vaja å Staja, som gjek mod Slotted, å forhendra, a der kom enj
  enesta svensker Soldât ijennem. Ajle di andre Karana fikj Besje på å hojla dom
  klâra te å følla me hannem te Røskjærke i Mârn tilia ver Fæmtiden. Hanj hadde
  livel ente Ro te å gâ jem; men ble gånes på Gâdan. Hanj hadde ju lad saj så
  sækker i sin Sâg, så lænje hanj va sammen me di andre; men nu så hanj ente
  lænjer så lyst på’ed. De va livel et stort Vâuespel de hela. A Jens Koffed å
  Nels Gomløs sammen me di andre Karana velle kunja tâ Prønsenskjojl te Fonga va
  majed mâulit; men veddan velle’d gå Bønnerna me di svenske Soldâterna. Va der
  bâra enj å di foste Stâna, a enj Soldât løv frå dom å så vårskode di andre, så
  va hela Plânenj ju ølajder, for de nøttada injed, a Bønnarna gâ dom te å slos me
  di vælbevæbnada å krisvâna Soldâterna, å marsjere di så te Slotted, så va hær
  Manjskaw nok, å så âuergâ di dom ente. Pær gjik jem å inj i Skrivestâuan å
  præude å arbja;  men det nøttada injed; hanj kunje ente hojla Tânkarna
  samlada. Nu va Klokkan åta, å der va injed Bod kommed enu. Vår kunje enj Tima
  livel varra longer. Ændeli, då Klokkan va pånå ni, høre hanj, a der kom et Pâr
  Rytara ner a Gâdan, hanj spode saj ud å så strajs, a de va Jens Koffed å Nels
  Gomløs.
  
  „Veddan gjik’ed,“ râvte hanj.
  
  „Jo, de gjik ju. Prønsenskjojl vel ente forulæmpa vos mera,“ svâre Jens å så så
  alvårlier ud, „men lavos komma inj, så ska du få de hela å vedda.“
  
  Di satte Øjen inj i Lân å foldes så ad inj i Skrivestâuan. Jens fortalde:
  
  „Jo, vi trof ju sammen i Rønna å tâu inj te Broer Mas å sod å snakte om, veddan
  vi skujle griva Sâgen an; men så kom der enj Rønnabo å sâ, a vi skujle spo vos,
  for Prønsenskjojl va vest bled advârder. Nu spode vi vos ner te Peter Møllers,
  vår vi veste, a hanj va, der va âu nonna Rønnabo der folde me. Då vi kom der
  ner, va der ikkje enjgong stænjt; men Nels å jâ gjik retad inj i Stâuan, mæns di
  andre Karana ble i Foststâuan. Inja i Stâuan sod Prønsenskjojl å va ver å få
  Mâd, å sina Våben hadde hanj sat frå saj i enj Krog. Hanj va strajs klâr âuer va
  de galt å reste saj. Jâ gjik så hen te Bored å opfodrada hannem te å âuergje
  saj.
  
  Hanj svâre ente; men grev om Kântenj å Stenbored, der va så tungt, a tre Kara
  nâue kunje løtta’d, å vælte’d mod vos, vi sprong ju te Sijan, å så sprong hanj
  râks âuer Bored å for på Dørn for å komma ud; men hær sto ju di andra Karana å
  gjennad’enj. Nels å jâ sprong så te å grev’enj om vær sinj Arm, å så holte
  vi’enj, i vår starker hanj så va. Så fikj vi’enj ud på Gâdan å skujle
  træjkkja’nj ner te Råstâuekjæjlarenj, som ju e le ver; men ævent som vi kom mæst
  der ner, gjer Prønsenskjojl et Sprinj å præuer på å slida saj frå vos. Nels å jâ
  hadde livel så got Tag i’enj, a vi nok skujle holt’enj; men Villum  Kelau,
  som gjik le bâg ætte, ble bonge å mente, a hanj va ver å gå frå vos, å tâu så
  sin Pistol å skod hannem en Kula jennem Hâud; hanj falt om på Gâdan å va dør me
  de samma. Nels å jâ gâ hannem så âu vær et Skod for å visa, a vi sto Last å
  Brast me Kelau. Så bâr vi Læjed inj i Råstâuekjæjlarenj å Kames satte Vajt
  udanfor.“
  
  Pær sod lid for å høra om der kom mera, så sâ hanj.
  
  „Ja, ni kanj saj om Prønsenskjojl va ni vel, jâ sajer, a hanj va enj
  rættænjkjenes Manj, å hanj dø som enj Hælt.“
  
  „Ja, de hâr du Ræt i, Pær Olsen, hanj ofrada Lived for Konge å Lan, å jâ e âu
  kjiv å, a de skujle gå seddan, å vi velle âu hâ got Brug for’enj i Mârn, når vi
  ska tâ Slotted. Men sjet e sjet, å nu kanj’ed ente nøtta nâd å snakka mera om
  ded. Nu ska Nels å jâ spo vos ner te Højagårenj te Gjæstabod.“
  
  „Te Gjæstabod i Nat sajer du, hâr ni då’nte anjed å tænjkja på?“
  
  Jens grinada.
  
  „Jo, men de bler âu som Snyltegjæster; men der sajes ju, a de e et lorta
  Gjæstabod, vår der ente e nânj Snyltegjæst. Nâ du forstår nok ente va jâ
  mener. Mas Høj e enj snuer Fyr, å hâr lad, som om hanj holte me Svenskana, å di
  svenske Offisérerna hâr ota vad der å besøjt enj. Nu hâr hanj gjæstbød
  Styklojtnant Nels Rud der ner i Awtan, å de e denj Fâulenj, vi ska ner å
  fonga. De e ju et Hæjl, for hanj e denj enesta på Slotted, som forstår saj på
  Kanonarna. Men nu må vi fæjes, for sin ska jâ te Âlinja å porra Folken ud der.“
  
  Pær gjik så ud å fikj Vajten sat; men hanj hadde livel ente Ro på saj te å gå
  jem i Sænj. Hanj måtte ble uda for å se, om der skujle sje nâd, men der va
  stelle å rolit âueralt. Så gjek hanj saj en long Tur helt op på hinjsian
  Tassinj.
  
  Nu va’d Midnat, å hanj høre ganske tydelit, a di begjynjte å ringa me
  Klæmmenskjærkeklokkerna, å en Stynj  ætte begjynjte di âu å rinja frå
  Nykjærke. Frå Røskjærke va der injed å høra, di va ju for nær Slotted. Hanj sto
  en Stynj å lydes. Di ble ver å rinja, hanj syntes de hørdes styt; de va mæst,
  som om di rinjde for Læj. Å de gjore di kansje âu; der velle nok ble asjellia,
  der kom te å ligja Læj injanj Natten va gåd. Vår va’d dâ livel lorlit, a
  Menjesken skujle myrda hinjanj i Stânj for å forlæjes å hâ’d got. Så gjik hanj
  jem å tâu en Tur runt å så om Vajten. Di va vagana  got nok å sâ, a hær
  skujle ikkje enj enesta Svensk få Lâu å slæppa igjennem.
  
  Pær møte Nels Gomløs, der va i vældit got Humør. De hadde gåd gjevaldit got nera
  på Højagårenj, å nu sod Nels Rud å kukkulerade  i
  Kjærkestevvelenj i Røskjærke. Bønnerna velle nok klâra di svenske Soldâterna, sâ
  hanj, å i Mârn marsjere di ajle te Slotted. Der âuergâ di dom nok, å så va de
  hela frambi.
  
  Så gjik Pær jem; men de va’nte majed hanj fikj snevved, hanj hadde for majed å
  tænjkja på. Alt Klokken fira va hanj oppa. Elsebæt sto âu op å lawada hannem et
  got Måltid Mâd å fylde hansa Ransel, så hær va Mâd te tol-tre Dâ. Så så hanj om
  Vajten, hær va alt som de skujle varra; di hadde varkan set eller hørt nânj.
  
  Hanj gjik inj å tâu sin Lotta ud å red ner på Torred. Hær va âu Nels Gomløs å
  alt de andra Manjskawed møta, å di va nu sajstan Manj ialt, som så marsjere mod
  Røskjærke. Då di rajte Præstagårenj va hær alt enj Del Røskjærkebønner samlada,
  snârt kom flera te, å Humøred va hojt hos ajle.
  
  Monga sod å grotada å, veddena fæzelia Kara di hadde vad i Nat. Især va Hâns
  Lârsen frå Svartinjagårenj enj stor Hælt. Hanj hadde tâd sin Drænj me saj å gåd
  inj te sina to Svenskara. Di hadde vad vâgena bæggje to å spronged op, å Drænj
  va bled bonge å løvved; men hanj hadde trajt sinj Kniv å gjælad denj ena å sin
  tâd denj andra te Fonga. Så hadde hanj spot saj hæn te Olahalsagår  for å
  jælpa Tommes Annarsen me sina, Tommes va ju hal gammajl; men Lârs hadde snârt
  årnad Sâgarna å tâd bæggje Svenskana te Fonga.
  
  „Jo, jâ hâr ju, som jâ fikj Bod om, slajtad mina Svin i Nat; men Pølsa vânker
  der livel ente“, slutada Hâns.
  
  Nu va der enj Klæmmenskjærkebone, der hadde sodded å hørt på’nj. Ded va då’kje
  nâd å grota å, naj på enj å hansa Nâbogåra bode der en Ænjkja. Då a hon høre
  Klokkerna rinja, sto hon op å gjik ud, tâu sin Brænjeojsa å gjik så inj å klæwde
  Hâud på dom beggje to.
  
  Pâul Ânker syntes ente om detta Snakked; men ble snârt klâr âuer, a detta va nok
  bâra nâd Groteri som ente paste. De va nok mæn enj ynjka Soldât, der va bled
  dânkader, kansje sju-åta ialt. Der va ikkje enj enesta å Bønnerna, der hadde fåd
  så majed som en Skramma, så stort bære kunj’ed væl ente gåd.
  
  Ver Sjutiden va ajle Bønnerna møta, å så kommedere Pær Marsj te Slotted. Sæl red
  hanj i Spessenj sammen me Nels Gomløs å Pâul Ânker. Då di nåde fram, va Jens
  Koffed alt møter sammen me Âlinja- å Sanviabona.
  
  Då di nåde Broen, va Brovajten flyktad inj på Slotted; bâra Offisérenj, enj
  unger Fænrik på attan-nyttan År, va bled stånes. Jens hadde opfordråd hannem te
  å âuergje saj; men Fænrikenj hadde trajt sinj Savvel å svârt, a enj Âdelsmanj
  âuergâ saj ente te enj Bone. Så trajte Jens sinj Savvel å hugd’enj ner.
  
  Pâul Ânker røste på Hâud å mente, a detta va forkjert gjort, di va ju så monga,
  a di sajta kunje tâd sennenj Horra te Fonga. Jens svâre, a hanj hadde hanlad
  ætte Krislâuana, å a de skræmde Manjskawed inja på Slotted; di velle forstå a de
  va’nte enbârt Bønner a di hadde for dom.
  
  Rønnabona hadde âu vad tilia oppa, for enj hal Tima ætte kom Kames rienes i
  Spessenj for enj hel Hær å Rønnabo å Bønner frå væstre Harred. Nu va di så ajle
   samlada, Klokkan va mæn åta, å de va naue helt Dâ enu.
  
  Pær å Pâul Ânker gâ dom nu te å stæjla et Brev sammen te Slotsfruen, Anna Harder
  å denj milertidia Slotskommedant, Pær Lagmann. I Breved sto, a ves di velle
  âuergje Slotted å Soldâterna nerlâ dorres Våben, skujle der ente sje dom nân
  Âuerlast; men gjore di’ed ente, velle Slotted ble stormad å Besætnenjen
  nerhuggen te sista Manj. Di skujle hâ Svâr injan der va gåd enj Tima.
  
  Imæns hadde Kames tâd Prønsenskjojls Hat å Kappa på å sat saj pâ Prønsenskjojls
  Hæst. Kames va ju stor å svær lesom Prønsenskjojl å kunje i Fråstan got ligna
  hannem. Då Kames nu red fram, så ajle frå Slotted kunje se’nj, å nonna å di
  andre Rytarna slo å poffada te’nj, så måtte di ju ajle på Slotted tro, a de va
  Prønsenskjojl, som di føre me dom som Fonga. Då Breved va færdit, râvte Jens
  Koffed, væm der velle påtâ saj å gå inj på Slotted me’ed.
  
  „Må jâ’nte,“ râvte Jørn Trommeslår, „jâ hâr Tromman me maj, å ni kanj tro, a jâ
  ska nok tromma for dom.“
  
  Jørn va ju mæn enj Horra på fæmtan År, å di nærmeste gâ dom te å grina; men Jens
  svâre alvårlit.
  
  „Ja, lila Jørn, du ska få Lâu å levera Breved, å daj e der nok hejler injenj der
  sjyder på.“
  
  Jørn fikj nu Breved å marsjere nok så kryer âuer Slotsgårenj å hen te Trappan,
  så slo hanj en vældi Krismars, så de donrada i hela Slotted. Dørn ble âu snârt
  âvnad. De va Pær Lagmann der sto, å Jørn flyde hannem Breved å gjik tebâga ijæn,
  mæns hanj slo på sin Tromma så de skalrada ætte.
  
  Pær å Pâul Ânker sto lid åsies å snakte sammen, di så slet ikkje så lyst
  på’d. Di trode ente, a desse Kommediakonstarna som va lauada velle nøtta
  nâd. Pær Lagmann va nok treskara ænj som så, å velle Svenskenj ente âuergje
  Slotted me de goa, velle de komma te å kosta majenj Blo, om de skujle tâs. Sæl
  om Slotted va enjhellu forhobbad å der nâue va Tâg på, så sto livel di hoje å
  âlnakjøkke Stenmurana der, å di va nok ente nømma å løvva omkujl æjle kriva
  âuer, å Portana va å sværa Æjeplânker, der nok kunje stå for et hort Stød. 
  
  Der va vel nok for lid Manjskaw te å forsvâra Slotted, ves de ble angrevved frå
  ajle Ler. Der va trøs Manj, å sæl om di tjive va Borrinjholmara, der ente velle
  sjyda på dorres ajena Lansmænj, så va der livel førretjive uddannada Soldâter,
  som hadde goa Gjevær å som âu forsto å brugga dom. Sæl hadde di ju Folk nok; hær
  va nok sæks-sju Hondrede Manj i alt; men der va vel nâue Halpârtenj der hadde
  Gjevær, di andre hadde bâra Kniva å Ojser å va anjed, di hadde kunjad fåd fat
  på.
  
  De gjik livel majed bære ænj Pær å Pâul hadde ignad for. Der va nâue gåd enj hal
  Tima, forenj Pær Lagermann kom ud på Trappan å râvte a hanj i Slotsfruens Nawn
  âuergâ Slotted.
  
  „God sje Lov, a de gjek så væl,“ veskada Pâul Ânker å tryte Pærsa Hån. „Jâ, hâr
  livel di siste Dâna vad så ræder for a de skujle gå ila te Slut.“
  
  „Ja, de hâr såmænj gåd maj ævent lessedan“, sâ Pær.
  
  Nu kom så ajle Soldâterna ud å lâ dorres Våben ver Slotsbroen å ble som
  Arrestanter førda tebâga å injsatta i Vajtkamrana. Sâ snârt de va ornad,
  stormada Bønnerna å Borjarna inj i Slotted, å ætte a di hadde hijt
  Vinkjæjlarenj, knev’ed mæst for Kames me å hojla Styre på dom. Hanj måtte sætta
  et Pâr å sina pålidelista Folk som Vajt ver Slotsfruens Dør, a der ente skujle
  sje henje å henjes Bælla nân Âuerlast. Då de begjynjte å sjymmes lestada di
  mæsta Karana jem ijæn, bâra Kames me sina Borjersoldâter ble der som
  Vajt. Forenj di sjeldes, bestæmde di a Dânj ætte skujle holdes Stændermøde for å
  bestæmma va der sin skujle gjorres.
  
  Frå Byjana va ajle Bormæstrana, Bifâudana å andra, der hadde tâd Del i Opgjorred
  me Svenskana møta, å frå  Lanned ajle Sannemænjen å Præstarna. De va ju æjla
  Lansdommarenj, der skujle leda Stændermøden; men Nels Nelsen hålt me Svenskenj å
  va ente møter, så de va Pær Olsen, der som Sættedommara skujle funggera, å hanj
  satte saj âu for Borænnanj i denj stora Sâlenj.
  
  Fost skujle der vælles enj Slotsfâud, å ajle va enia om a Kames va denj rætta;
  men hanj velle hâ enj Jælpara, der skujle hâ Kommandoen âuer Væbnenjen. Hær
  velle nok komma svenska Skuder som skujle åvæbnas, å hanj forreslo Jens Koffed
  som Kaptajn, å det va der injenj der hadde nâd imod. Så skujle der vælles et hal
  Snes Manja te a resa âuer å âuergje Kongenj Lanned. Te ded forreslo Jens Koffed
  Pær Olsen som Formanj. Hær va der då flera der prottestere; di synjtes a hanj
  hadde hat alt for lid me detta å gjorra te nu å varra Formanj å mente, de skujle
  varra Pâul Ânker, der fikj denj Æran. Pâul Ânker unjslo saj; hanj hadde sin
  Gjærnenj å vâretâ, å denja Formanjsplâzenj paste saj hæjler ente for enj Præst.
  
  Så ble’d Pær. Te å følla me’nj forreslo hanj Pær Jensen, Harmen Bohn å Mas
  Koffed; di ble âu valda, å di hijte snârt felle-fæm andra Kara som âu kunje
  følla me. Nu skujle der så lauas et Dokkemænt, våri di âuergâ Lanned te
  Kongenj. Hær va Pær ju denj rætta, å hanj hadd’ed alt færdit, forenj hanj tâu
  jemma frå. Nu læste hanj’ed op, de va ju enjhellu hojtrauenes me monga frammada
  Or, som injenj å dom forsto; men netop derfor synjtes di ajle, a de va vældit
  fint stalt sammen.
  
  Nu kom de aldra varsta, for ded måtte ju unjeskrives å ajle di, der hadde værkad
  me, å væm skujle nu hâ sit Nawn æwarst? Pær mente, a då hanj va Formanj å âu
  hadde skrevved Dokkemænted, måtte de ble hansa Nawn. Hær ble der prottestert å
  forreslåd Jens Koffed. De va då livel hannem der hadde vad Førarenj, bådde då
  Prønsenskjojl ble slåd ijæl, å i Går då di tâu Slotted.
  
  Men så reste Jens Koffed saj å sâ: 
  
  „Naj, varkan mit æjle Pær Ols Nawn ska stå ævarst, men de ska Pâul Ânkers. Hanj
  va denj fosta der snakte om’ed, hanj lauada Plânenj å hâr sin gjort de stosta
  Arbajed å vos ajle for å få Bønnerna me. Udan hannem hadde vi aldri vunjed.“
  
  „Nå, ja, de velle kansje âu se penast ud, a vi hojajta Gajstlihedenj å sætter
  Præstenjs Nawn æwarst,“ sâ Pær. Detta va der hæjler injenj, der hadde nâd å
  injvænna imod, å seddan kom Pâul Ânkers Nawn fost, derpå Jens Koffeds, å så
  spode Pær saj me å skriva sit Nawn, Nommer fira ble Nels Gomløs, å sin kunj’ed
  så varra le majed veddan di kom te å stå.
  
  Så hadde Pær ænjnu et Punkt å sâ:
  
  „Ja, ni vedda ju ajle got, a de kniver enjhellu me Føn i Kjevvenhawn å ded bådde
  for stora å små. Vi ska derfor ente komma som Tygjara; men hâ så majed me vos, a
  di âu kanj få Gawn å’ed på Slotted.“
  
  Detta synjtes di andre a der va go Menenj i, å Sannemænjen svâre, a sæl om
  Svenskenj hadde plokkad Bønnerna hort, så va hær livel så majed Sâul å
  Mâdavârer, a Harmen Bohns Skuda nok skujle ble fujlt lastad.
  
  Så va der enj å dom der kom i Tânker om, a der sto i Dokkemænted a di âuergâ
  hela Lanned te Kongenj; men di hadde ju aldri snakt me dom om’ed som bode på
  hinj Sijan Hojlyngenj. Der va ju ikkje et Menjeske der ânada, va hær va sjet di
  sista Dâna. Detta ble nu noje drøftad, å så ble’d bestæmt, a Pâul Ânker å Pær
  Olsen skujle følles ad ner te øste  å søndre Harreder. Pâul hanj skujle
  snakka me Præsterna å Pær me Bormæstra, Bifâuder å Sannemænj. Hærme va så
  Stændermøded slutad; men de hadde âu vart de mæsta å enj Dâ.
  
  Dânj ætte foldes så Pær å Pâul ad te di sønre å østre Len. For Pâul gjik’ed ret
  got; di mæste å Præsterna skrev unje på a di velle varra Danskara, å lâude a di
  velle be i Kjærkan for Frederik denj Trede. Men for Pær gjek’ed  rent
  Lort. Der va ikkje enj å di Karana hanj snakte me, der velle tå Ansvâred for en
  Unjeskreft på, a di velle varra Danska. Di va bonge for a Danskana ente kunje
  klâra dom mod Karl Gustaw, å a hela Lanned kom te å høra unje Sverri; då velled
  komma te å svi te dom, der hadde skrevved unje. Det kunje âu sje, a der enj å
  Dâna kom svenska Orlovssjev å gjore Langång, så fikj vi denj samma Afærran om
  ijæn som i fæmåførre. Når nu nonna å væstre Harreds Folk hadde vad så færma, a
  di hadde dânkad Lanshøvdinjenj å tâd di to Harradarna tebâga, så fikj di âu sæl
  om Føljarna. 
  
  Pær ble kjiv å å gå der å trættes me dom, å to Dâ ætte red hanj jem ijæn te
  Hâzle. Hanj skujle âu spo saj for a di kunje komma âstâ te Kjevvenhawn injan
  Jyl.
  
  Harmen Bohn hadde nu fåd sin Skuda lastad, å då de nu blæste en gaddeli Kulenj
  frå Østan, sto di ud frå Rønna. Harmen lo føra lesse monga Sajl hanj tore, å 14
  Tima ætte lâ di te ver Bolværked i Kjevvenhawns Hawn. De va denj hortista Resan
  Harmen nântis hadde gjort.
  
  Ver Meddestid gjik Pær Olsen i Spessenj for sina Lansmænj op te Slotted. Hanj
  skâlada lid te Blåtårn, de rommada ju injena goa Minje for hannem; men gjik så
  me râger Nakka hen te Slotsportenj, vår Vajten sto. Hanj spore ætte
  Vajtoffisérenj, å då denja kom, sâ hanj hannem sit Nawn å ba om Audiæns hos
  Kongenj; hanj hadde en glædeli Mædelelse. Offisérenj kalte på enj Tjænara, å enj
  hal Tima ætte kom der så enj anj Offisér å bâ dom følla me.
  
  Då Pær kom inj i denj stora Sâlenj, vår Kongenj sod i sinj Lænnestol, gjik hanj
  hen å bokkada divt, rajte hans Majestæt Dokkemænted å trok saj lid
  tebâga. Kongenj læste en Stynj sønnerlian forbauster, så reste hanj saj, gjik
  hen te Pær, slo enj på Skolran å sâ:
  
  „Du er en Helt, Peder Hassel! For en Maaned siden skikkede vi dig Bud, om du
  ville stille dig i Spidsen for  dine Landsmænd og søge at tilbageerobre den
  gode danske Ø Bornholm fra Svenskerne. I Dag kommer du og meddeler, at nu er det
  allerede sket! Du kan tro, at det vil vi aldrig glemme jer!“ 
  
  Pær ble helt rør i Hâud å bokkada divt. Di andre glode lid forbâusta
  på’nj. Hadde hanj fåd Brev om å sætta saj i Spessenj for’ed å varra Anførera; di
  synjtes a hanj ente hadde gjort mera ænj di andre å nâue ded.
  
  Nu gjek Kongenj hæn å hælste på di andre Manjana å noterde saj dorres Nawn. Så
  rinjde hanj på enj Tjænara å gâ hannem Besje på å injlosera Borringholmarna hos
  di nærmast Slotted boenes Borjarna, å forenj di reste jem skujle di enj Awtan
  komma op på Slotted å varra hansa Gjæster.
  
  Ijæn bokkada Pær divt å sâ, a Skudan di va kommed me va fujlt lastad me Føvârer,
  å om di nu måtte ble fordelda mæl Slotted å di Værtsfolken, vor di skujle
  bo. Kongenj så så milt å svâre:
  
  „Det er sandelig en saare velkommen Juleskænk, de Herrer bringer os, og de
  Herrer bedes modtage vor varmeste Tak!“
  
  Pær ble injloserder hos Kongens Skrivera å ble âu majed Goven
  me’enj. Skrivverenj mente, a det va Pær der måtte hâ hela Æran for a Svenskana
  va bled fråtâna Borrinjholm, å Pær skujle nok vâra saj for å modsaj’nj. Tre Dâ
  ætte ble di ajle tesajda te å møda på Slotted te enj fæstelier Awtan. Nân stor
  Fæst ble’d livel ente; de va ju hæjler ente Tider te å fæsta i, så lænje a denj
  svenska Hærenj lå udan for Vojllana, a di ente veste va Tima hanj velle præua på
  å storma Bønj. Detta a Borrinjholmarna sæl hadde årnad Sâgerna me Svenskenj, va
  nâd, der hadde opmuntrad ajle, å Pær va enj stor Hælt. De va âu Pær, a Kongenj
  snakte mæst me ver Fæsten, å Kongenj gâ hannem enj hel Del Skrivelser, som hanj
  skujle hâ me saj jem. 
  
  Met unje Festen gjik Mas Koffed hen te Kongenj å flydde hannem et Brev; de va
  Ansøjnenjen om Fredebrev for Broer Jens. Kongenj spore Pær te Rås å lo så sinj
  Skrivera formulera en Skrivelse, som Kongenj unjeskrev å lo Mas få.
  
  Dânj ætte va Vinjen go, å så gjik Resan jem. Ajle va di glâ; men denj der va
  mæst glâr va nok Pær. Sæl om de ente va hannem der hadde vâuad mæst så va’d
  livel hannem der hadde vunjed mæst.
  
  Då Pær et Pâr Dâ ætte sod i sin Skrivestâua å kjikkada i Brevskawerna, hanj
  hadde fåd å Kongenj, kom Jens Koffed farenes inj; hanj hadde ju hørt a di va
  kommena jem, å va majed opendauader âuer, veddan a de hadde gåd. Hanj gâ saj
  ikkje enjgong Tid te å hælsa.
  
  „Nâ, veddan gjik’ed så?“
  
  „Jo, de gjik ju som de skujle, å dinj Broer hâr et Brev me jem te daj frå
  Kongenj, som du nok vel ble glâr ver.“ „E, e jâ nu bled frikjænder?“
  
  „Ja, nu står du som enj frier å ærlier Manj for ajle.“
  
  „God sje Lâu,“ veskada Jens. „Du ved ikkje vår detta hâr nâgad maj i desse to
  Årn. Sæl om Koffedena ente ajle hâr vad Brâfolk, så e der livel aldri nânj der e
  bled rættader æjle behøvt å gå te skamma.“
  
  „Naj, Jens, de behøver du ente hejler nu, du hâr gjort din Pligt mod Konge å Lan
  å lid te. Men jâ hâr âu et Brev te daj frå Kongenj, som du nok âu vel ble glâr
  ver. Du e bled Harredskaptajn for østre å sønre Harred, å i Løn får du Maglegår
  i Østremarkersen å 83⅓ Rigsdâler i Pænjaløn om Åred.“
  
  „Tak, Pær. Ja, de e ævent nâd der kanj passa maj. Maglegår e nok nogged
  forhobbader å hal nerstorter, men jâ ska nok få’nj opbyder, å der vel jâ få Plâz
  te ajle mina Bælla. Men hâr så ente âu di andre, som va me, fåd dorres
  Belønnenj?“
  
  „Jo, nonna å dom e blena betænjta. Nels Gomløs bler  lesom du Harredskaptajn,
  å de bler ju for norre å væstre Harred, å hanj får Frennegår i Ipskersen å samma
  Pænjaløn som du. Vellum Kelau bler skattafri på Râbæjkjagårenj, å di mæste å di
  andre få âu lid.“
  
  „Men du sæl, Pær, du hâr væl ente forgat daj sæl, de velle ikkje ligna daj,“ sâ
  Jens å grinada.
  
  „Naj, vest så, jâ hâr nu fåd denj Plâzenj jâ hâr ønst maj helt frå a jâ va enj
  Horra, jâ e bled Lansdommara.“ „Va, e du bled Lansdommara? Ja, ded e et stort å
  viktit Æmbede, de e væl de stosta ætte Lensmanj, å der føller âu et stort Ansvâr
  me; men jâ troer livel, a du e Plâzenj vâusenj.“
  
  „Ja, de tænjkjer jâ a jâ e, å denj Plâzenj e ju âu pent lønnader, jâ får ju
  Skattainjtæktarna å Gjyllensgårenj i Østremarkersen å Brogårenj i Nøkkersen å
  Bjørnagårenj i Klæmmenskersen å 200 Rigsdâler om Åred i Pænjaløn.“
  
  „Ja, de må jâ nok saj, a du, Pær, forstår å høsta udan å så, å di Fedesvin å
  Gjæssen som Bønnerna gâ daj me te Kongenj hâr du fåd en go Betalnenj for. Men
  veddan e’d så me Pâul Ânker, som hâr gjort så majed, e der ente falt nâd å te
  hannem?“
  
  Pær ble lesom lid sjenerder.
  
  „Naj, for nue, me Præstenj e’d lesom lid anjelens, for sæl om a Hâzle å Røsker
  Præstakajl mæn hør te di små, vel hanj vest livel hælst ble hær, å hadde Kongenj
  vellad jauad enj anj Præst frå et fet Kajl væk for a Pâul Ânker skujle få’d,
  troer jâ, a hanj e for rættænjkjenes te å tâ imod’ed.“
  
  „Naj, de troer jâ’nte hejler hanj hadde, Pâul Ânker hâr ente, som somma andra,
  bâra tænjt på va Løn hanj velle få for sit Arbaj, dæmmeså.“
  
  Pær ble lid rør i Hâud å bâr lid anjed Snak på Gled.
  
  „Men Kongenj spore âu maj om, væm jâ trode der velle passa bæst te Plâzenj som
  Lensmanj å Slotsfâud, å jâ svâre så, a denj bæsta a jâ kunje tænjkja maj va
  Mechâl  Echsten, hannem va vi ajle got kjænda me å så op te, å fikj Pær
  Jensen så sinj gamla Plâz som Riefâud, så hadde vi hær et Pâr Kara, som vi nok
  velle forlæjes me.“
  
  „Ja, Pær, de va et got Rå du gâ, de e ju to så goa Kara som vi kunje ønska vos,
  å du hâr som altid hanlad tresk, å enj tresker Kar hâr du ju alti vad, sæl om jâ
  mener, a du ver denja Lajlihedenj hâr vad lid for tresker,“ svâre Jens å gjik.
  
  Pær forsto got, a Jens mente, a hanj hadde vad lid for majed om saj å bjærad lid
  for majed te saj, bådde å Æran å Fordelana, ænj der egentli tekom hannem. 
  
  Pær hadde ju strajs a hanj kom jem fortalt for Elsebæt, a nu skujle hon varra
  Lansdommarafru, å hon ble glâ, seddan me Måda. De va ju majed brâ a Pær nu hadde
  nåd de Måled, hanj i ajle Dâ hadde sat saj, når nu bâra Pær kunje tølla å komma
  så hojt te værs. Hon hadde ju i ajle sina Dâ bot i Hâzle å kjænde ente majed te
  nâd anjed; men nu skujle di vel fløtta ud på enj stor Går, å di skujle hojla
  Omgong me di fineste der va på Lanned; monne hon kunje begå saj mæl dom, velle
  di livel ente se ner på henje?
  
  Pær trøstada’na me, a de skujle nok gå; hanj skujle nok sorja for, a hon ble
  lesse fin i Tojed som di andre, å når di så fikj dom enj finer Går, va der nok
  injen der velle se ner på Lansdommarafruen. Bormæstaraplâzenj i Hâzle velle hanj
  livel behojla. De Grâned Arbaj hær va å gjorra, kunje Ola mæst besorja, å når
  hanj så bâra tâu der ud enj Gong om Uggan å snakte me sina Bybo, så årnada de
  saj nok.
  
  Men nu va’d så vår hanj skujle bo. Der va injen å di tre Gårana, hanj hadda fåd
  Rættihedarna å, der lå tepas. Hanj skujle ju ente hâ for lânt te Åkjærkeby, vår
  Lanstinjed holtes, å som Bormæster i Hâzle skujle hanj ju hælst bo hær mit
  imæl. Store Bjæragår i Væstremarkersen hadde ju denj mæsta Tiden forra vad
  Lansdommaragår, å denj lå âu ævent tepas, å denj tehøre ju Kongenj; men nu va
  der ju bâra Jorn, for Bygninjarna va nerbrænda. Så skrev Pær te Kongenj, om hanj
  kunje få Jorn i Fæste te en gaddeli Pris, så velle hanj sæl bygja’nj op. De gjik
   Kongenj âu me te, å Pær sålde så sinj Awlsbruggaraajendom i Hâzle å byde saj
  enj stor finer Bjæragår.
  
  Harmen Bohn hadde ju hela Vinjterenj sajlt me Føvârer te Kjevvenhawnerna, å
  derfor fikj di âu å vedda, a Svenskana denj æjlute Februâr hadde præut på å
  storma Bønj, men va blena slåna tebâga; å om Framtiden kom âu Hollænnerna dom te
  Jælp me en stor Flåda, så nu ble nok Karl Gustaw nødder te å sluta Fred, å
  ændeli sist i Maj ble Freden så unjeskreven.
  
  Denj ble livel ente helt som Danskana hadde tænjt dom. Svenskana beholte ju
  Skåne, Hallan å Blekinge. De va nok Hollænnerna der mente, a ves de ena å Lannen
  råde for beggje Sijer å Øresunj, så velle di tâ for hojer Tojl å di frammede
  Skuderna der skujle der ijennem. Borrinjholmarna ble ju enjhellu glâ, då di fikj
  å høra, a Freden va slutad å di fikj Lâu te å ble ver me å varra
  Danskara. Mechâl Echsten hadde alt kommed mit om Vinjterenj å âuertâd sinj Plâz,
  sin hadde Pær Jensen vad âuer å fåd en hel Taska Brevskawer frå Kongenj, som
  hanj som Tinjskrivera skujle læsa op ver Sommartinjed. Hær vist’ed saj så, a de
  va’nte enbârt søda Sypa, a Kongenj hadde å sjænjka for dom, der va âu beska
  Sypa, å der va mæst å di siste. Borrinjholmarna mente ju, a då di hadde drevved
  Svenskenj væk å tâd Lanned tebâga va denj Sâgen årnad; men nu fikj di å høra, a
  ver Freden i Roskilde Åred forra va Borrinjholm bled Svensk, å de ble denj ver å
  varra, te denj ver en ny Fredslutnenj ble tekjænt Danmark.
  
  Nu ver Fredslutnenjen udan for Kjevvenhawn hadde Karl Gustaw ente vellad lad
  denj gå frå saj; men så hadde Frederik denj Trede kjevt Borrinjholm tebâga for
  enj urimeli stor Somma, å i di Breven som Pær Jensen bâr i sin Taska sto der, a
  nu skujle Borrinjholmarna sæl betalla denja Sommanj. De forsto livel Kongenj
  snârt, a de kunje ente la saj gjorra, for Pænja va der nâue nâd der hed på
  Borrinjholm. Enj stor Hær skujle der âu varra nu, å denj  skujle
  Borrinjholmarna sæl lønna å kostera. Pær forsto snârt, a de va’nte nânj årtier
  Påst å varra Lansdommera nu, vår de bâra hed mera Skat i ajle di Breven, hanj
  fikj frå Konge å Kansleri, å ajle Bønnerna morrada hojt, når hanj kom ud imæl
  dom. Hansa ajena tre Gåra gâ hejler ente nær ded som hanj hadde vænt.
  
  De gjik livel noggenlunja så lænje Echsten va Lensmanj å Pær Jensen Riefâud, di
  to kjænde Bønnerna å veste, a di fikj aldra mæst Skat pint idå dom ver å tâ dom
  me de nætta. Nu fikj di så Adolf Fuks te Lensmanj å Slotsfâud. Te å slos me
  Svenskenj hadde hanj vad enj præjtier Kar; men då Krien va frambi, å der injena
  Svenskera va å slos me, tâu hanj fat å slos me di Hollænnerna, som va hær å jolp
  te me å slå Svenskenj. Di mæste som kjænde Fuks sâ, a hanj høre jemma på en
  Galnaanstalt; men Frederik denj Trede mente, a hanj kunje ævent passa te å varra
  Lensmanj å Slotsfâud på Borrinjholm.
  
  Borrinjholmarna mente ju æjla, a varre Lensmanj ænj Ebbe Ulfælt kunje di ente
  få; men di fikj nu snârt å mærka, a Major Fuks va monga Gonga varre. Denj fosta
  de gjik ud âuer va Riefâudenj, gamla Pær Jensen; hanj tore slet ikkje ble på
  Slotted, men flyktada te sinj Amtsskrivaragår i Rønna; men Fuks kom âu derud å
  gâ saj te å mishanla’nj, å hadde der ente kommed andra å lajt dom imæl, hadde
  hanj slåd ijæl‘enj.
  
  Pær Jensen sjylde saj nu uda på Lanned hos Bønnerna. Hanj regnada nok me, a
  Lansdommarenj âu denja Gongenj velle jælpa te me å ble å me denj forryta
  Lensmanj, lesom då di hadde fåd Ebbe Ulfælt hærfrå. Detta velle Pær Olsen livel
  ente, de velle ju varra å fornærma Kongenj. Pær hadde ju ævent fåd stor
  Lønforhojelse; hanj hadde fåd Injtækterna å trættan Gåra, enj i vært Sogn.
  
  Pær Jensen skrev nu et lânt Brev te Kongenj å bâ om å ble å me Fuks å hansa
  Rytara, då Fuks skavada saj som enj viler, når hanj fikj sina Anfajl. Som Svâr
  på detta  Breved lo Kongenj Pær Jensen arrestera å injsætta på Slotted. Pær
  Olsen forsto nu, a de bæsta va nok å hojla saj udan for, når di store sloedes.
  
  Di hadde nu fåd nonna majed fina Fongar på Slotted; de va Corfitz Ulfælt å
  Leonora Krestina, som ju va en Døtter å Krestian denj Fjære å Krestina
  Munch. Mens di sod hær, kom der Brev om a Krestina Munch va dø, å der skujle
  varra Sjevte. Leonora Krestina skujle injsænna sina Paper, som kunje bevisa a
  hon hadde Arreræt ætte sin Moer. Leonora svâre a hon hadde injena Paper, di
  hadde Fuks rânad frå na. Kongenj gâ så Mechal Echsten Besje på å tâ te Slotted å
  hojla Forhør. Fuks velle ente hâ Echsten injan for Slotteds Porta å gâ Pær Olsen
  Ordre te å komma.
  
  De va ju majed ærefujlt a hanj skujle møda å forhøra enj Lensmanj å en
  Kongadøtter; men livel va Pær ente helt glâr ver’ed, de galt ju om ente å
  fornærma nânj å dom. Som Lansdommera hadde hanj lajt saj ætte, a når der va to
  der va blena uklâra, så fost præua a mægla dom imæl. Ves ded ente lokkades, så
  præua å dømma, så di mente å hâ fåd Ræt på beggje Ler. De va nok de bæsta å
  præua de samme hær. Men de gjik bâra ente; Pær forsto snârt, a værkan Fuks æjle
  Leonora Krestina regnada hannem stort for nâd, sen’nj Opkomlenj.
  
  Leonora besjylde Fuks for, a hanj hadde âvnad henjes Brevskrin å stolled henjes
  Paper. Detta næktada Fuks hæjler ente; men hon hadde gjort de samma mod sinj
  Fâr, då hanj lå for Dønj. Fluks sâ, a hon hadde bød hannem 2000 Dâler, for å hon
  å henjes Manj skujle hâ Lov te å flykta udan å ble pågrevvena, vårte Leonora
  svâre, a hadde hon hat, så hon hadde kunjad bød hannem 5000 Dâler, så hadd’ed
  nok gåd i Ården.
  
  Nu ble Fuks helt ustyrlier å râvte, a hon lev som en Mær. Leonora svâre, a hanj
  snakte som et Æsel. Grev Ransâu va der for å henta Brevskavarna, å nu tâu hon 
  hannem å Pær Olsen te Vidne på, va Fuks hadde sajt, å hanj hadde i Dâ å âu forra
  fornærmad henje så grâut, a de ente kunje åvaskas me anjed enj Blo.
  
  Pær spode saj jem. Hanj skujle nok vâra saj for å plokka Kjøssebær me di
  store. Nonna Dâ ætte ble hanj tesajder te å møda som Vidne i Kjevvenhawn; men då
  der ble sport enj, om va di hadde sajt ver dorres Trætteri, svâre Pær bâra, a de
  hadde hanj ikkje lajt Mærke te, å nu hadde hanj rent forgat’ed. På denja Mådan
  veste hanj då, a hanj ente hadde fornærmt nânj å dom.
  
  Pær fikj nu majed anjed å vâretâ. Grev Ransâu va ijæn kommed hær âuer, å der ble
  asjellit å årna. Ajle Borrinjholmarna skujle nu tâs i Ed te Frederik denj Trede,
  å sâ skujle ajle, som hadde vad me, då Lanned ble vunjed tebâga frå Svenskana hâ
  dorres Belønnenj bekræftad. De ble nu ente så majed me Belønnenjen, som di hadde
  hadde drømt om. Jens Koffed fikj Kjev på Maglegår, å Nels Gumløs på
  Frennegår. Pær Olsen fikj Kjev på Bjæragårenj å Bekræftelse på Injtækterna å di
  andre fjâurtan Gårana, så de ble livel hannem der skommada Flødden; di andre ble
  nâue næunda.
  
  Så fikj di Kongens skreftelia Or for, a Borrinjholm i ajle Dâ skujle tehøra
  Danmark, å de ble ju ajle glâ ver å høra. Ransâu hadde âu anjed i Taskan, som
  ente va så ârtit. Di fæm Tynjer Gujl, som a Kongenj hadde gjed Svenskenj for
  Borrinjholm, å som di hadde hat Hænstan me i to År, skujle Borrinjholmarna nu
  betalla. Sommanj va ju så stor, a der va nâd å slå å på. Ver et Møde fikj Ransâu
  å vedda, a sæl om di betalde vær Sjellinj di ajde, ble de ente te mera ænj en
  Tynja Gujl. Ver å forhanla me Kongenj, fikj di’ed livel årnad, så ajle skujle
  betalla enj Tienepârt å va di ajde; men de ble mæn te halanjen Prosent å va
  Kongenj hadde forlongt.
  
  De bæsta a Ransâu fikj lauad va, a hanj fikj Fuks forfløtter, å a di ble å me to
  Kompanier frammada Soldâter. 
  
  Denj nya Lensmanj å Lansdommarenj å Prostenj skujle nu ligna denja Skattenj, å
  ded va ente nâd ârtit Arbaj. De ble ju monga Pænja a vær By å vært Soggen skujle
  udre. Hazlebona  slop me 118 Dâler, å de kunje di nok takka Pær Olsen for.
  
  Lila Gjârted va nu en næt vâusen Paja på got en Snes År, å Elsebæt å Pær hadde
  ota snakt om a de va væl på Tiden a hon fikj saj enj Manj. Der mæjlde saj âu
  Frajera nok; men å hijta enj, der paste, va ente nømt. Gjârted hadde set så milt
  te enj unger Lojtnant, Olof Ståle. Hanj va å fin Familia; men Pær synjtes livel,
  a Gjârted, som va enesta Bælli å Lansdommarenj, skujle hâ enj Manj, der va i
  hojara Rong ænj Lojtnant. Elsebæt hojlte ju mæ sin Pibel, Pær måtte gje saj, å
  så hojlte di stort Broijlep for Pâred, vår ajle di fine frå hela Lanned va
  me. Pær gjore senera alt va hanj kunje for å få sinj Døttermanj fram; et Pâr År
  ætte ble hanj Kvatermæster.
  
  Der kom nu nonna tunga å trånga År, vår der mæst va ver å ble Hungersnø; der
  falt nâue Rajn hela Sommarenj. Vært År om Framtiden måtte Regjerenjen sænna
  Såsæ, der va mæn enj ynjka der hadde kunjad læuna Sæ te å så. Pær hadde hæjler
  ente stora Injtækter i dæsse Årn, sæl om hanj hadde Rænteinjtækterna å fæmtan
  stora Gåra; der vâuste ju injed, å vor injed e hâr sæl Kajsarenj sinj Ræt
  forlorenj. Denja Lâuenj galt âu for Lansdommera.
  
  Enj Dâ mit på Sommarenj kom Præstenj, Pâul Ânker, ud te Bjæragårenj for å
  besøja; Pær å hanj hadde altid vad goa Venner, sæl om di nu bode sâ lânt frå
  værandra. Pâul va nu flytter te Hâzle, å Pær spore strajs om veddan hanj synjtes
  om å bo hær.
  
  „Ja, jâ ska’nte klaua. Jâ kjænde ju âu Hâzlebona i forvænj å veste, a di taja
  ente å la dom trø âuer Tærna; men e enj fost Govenner me dom, kanj di varra
  majed omgjænjelia, di hâr i Sommar gjed maj Lâu te å græsa mina to Kjør oppa i
  Æjekratted som Bønj ajer.“ 
  
  „Ja, de høres ju majed pent; men de Kratted e ju hejler ente majed vært, du kanj
  forræsten got få’ed å kjevva å maj.
  
  „Du kanj då’kje sællad udan å sporra di andre om’ed, de tehør ju Bønj.“
  
  „Ja, men jâ e då Bormæster, så de e då livel maj, der hår de stora Ored å skujla
  hâ sajt, å jâ ska nok gje daj Kjev på’ed.“
  
  „Ja, jâ velle grâua gjærna hâ de Kratted; men Præstaløn e ju mæn lawli, å i Fjor
  kjevte jâ ju denj stora Askelykjan for å hâ fe Vinjterbrænjsel, å denj koste ju
  100 Dâler, så jâ hâr nu injena Pænja å kjevva for.“
  
  „De ska du ente bry daj nâd om, Pâul Ânker, Æjekratted ska du hâ, å de ska’nte
  kosta mera ænj tâl Dâler, å di Pænjana kanj du betalla enjgong ver Lajlihed.“
  
  „Ja, så sajer jâ Tak, de vel jælpa maj enjhellu me Sommargræsninjen.“
  
  „Nâ, ja, så snakka vi ente mera om ded. Jâ kanj forræsten hælsa daj frå dinj
  Svâuer, Ola Svensen Lemvig i Bolskersen, jâ besøjtenj  nu i Hinjdânj.“
  
  „Tak, men bruggar du å besøja Bolskjærkepræstenj?“
  
  „Ja, de sjer ju ikkje så sjæjlan, a jâ târ der injom når jâ hâr vad i Najse;
  hanj e ju senn’enj lærder Manj.“
  
  „Ja, va Lærdommenj angår monglar Ola såmænj injed; hanj kanj draja å vænna
  Bibelenj å ulægja’nj på di utroliste Måderna. Naj, Ola Svensen Lemvig e et
  Menjeske enj ska vâra saj for, de sajer jâ om’enj, sæl om hanj e minj Svâuer.“
  
  „Ja, jâ misunjer daj ente ded Svâuerskawed; men jâ ska nok vâra maj for å hâ for
  majenj Omgong me’nj; men der e vest injenj Præst på hela Lanned der e så vila te
  å præka som hanj.“
  
  „Naj, brugga Munj å gjorra svort te vet, de kanj hanj; men et Menjeske ska
  dømmes ætte sina Gjærninjer å ente ætte sina Or, seddan hâr jâ nu lært i minj
  Bibel, å  hâr du hørt veddan hanj hâr behanlad Sannemanj Klaus Kjøller pâ
  Kjøllaragårenj?“
  
  „Naj, men de e nok en ârti Storja, ætte va jâ kjænjer te Ola.“
  
  „Ja, nu ska du høra. Sannemanj Klaus Kjøller e ju enj nekker Manj, der altid vel
  hâ Ården i sina Sâger, å hanj e ju Nâbo te Præstagårenj, å hær sjed’ed ju ret
  ota, a der kom Krajtur løsa å kom inj i Kjøllaragårssæn å åd å trâmpada
  ner. Detta velle Klaus ente i Længden finja saj i, å enj Dâ gjik hanj inj te
  Præstenj å lo hannem vedda, a ves hanj ente holte sina Kraitur pâ sit ajed,
  velle hanj ble drânj te Ansvâr ætte Lâwenj. Ola tâu ju detta majed fortrydse op,
  å næsta Sønda holt hanj en Præken, som di aldri hadde hørt Mâga te i
  Bolskjærke. Tæksten te denja Søndanj va ju om denj forlorna Søn, å så sâ hanj, a
  der âu va monga forlorna Sønner i hansa Menighed, som âu fortjænte å komma te å
  æda Mask sammen me Svin, å de va ajle di Bønnerna som hadde vad Kjærester me
  dorres Pajer, å då de så va gåd galed, hadde lajt enj Drænj te å tâ saj Sjylen
  på. Sannemanj sod ju mit i Kjærkan, å Præstenj sto hela Tiden å kjikkada hannem
  læje i Iven, å så forsto âu hela Menihedenj væm hanj sæktada te. Klaus tajde ju
  å læste âu på Stæwna; men ves jâ kjænjer Klaus Kjøller ret, så e denja Storjan
  ente frambi enu.“
  
  „Ja, de kanj ævent ligna Ola Svensen; men monne de så passar va Ola besjylada
  Sannemanj for?“
  
  „De troer jâ nâue. Sannemanj e ju enj pener å ajtader Manj, så de va nok bâra
  nâd som Ola hijte på; hanj va ju âu så tresker, a hanj injenj nawngâ, så hanj
  kunje ble drâd te Ansvâr for sinj sjidena Munj.“
  
  „Ja, Ola Svensen e enj tresker Krabât, der ente læt lar saj lura, men hær e ju
  Lâu å Ræt i Lanned, så hanj vârar saj vel for å gå for vit.“
  
  „Ja, la vos ønska ded. Men jâ vel enu enjgong rå daj frå å hâ for majenj Omgong
  me Ola Svensen Lemvig.“ 
  
  Så reste Pâul Ânker på å red jem te sinj Præstagår i Hâzle, som hanj va så glâr
  ver. De vâre ju ente ræt lænje forenj Hâzlebona fikj å vedda, a Pær Olsen hadde
  sålt Æjekratted te Præstenj for tâl Dâler, å Awlsbruggerna lawada strajs et helt
  Postyr âuer detta. Di mente ju majed om dorres Præst å kunje got unja hannem
  detta Kratted, som di livel ente hadde majed Gawn å; å hadde Pær Olsen
  forreslåd’ed på et Borjermøde, hadde di âu ajle gåd me te’d; men a hanj gjored
  udan å sporra dom, va ju en stor Fornærmelse som di ente velle finja dom i.
  
  Pâul Ânker fikj dette å høra å sammenkalte strajs te et Borjermøde for å præua
  på å snakka dom terætta. Hær sâ hanj så, a hanj ente velle varra uklâr me sinj
  Menihed om enj lidenj Jorasnøp, som ente va majed vær. Æntan kunje Handelen gå
  tebâga, æjle âu kunje Bøjn få hansa Askelykja. Di va ju strajs klâra âuer a
  Askelykjan va dovvel så majed vær som Æjekratted å tâu derfor strajs mod hansa
  Tebod.
  
  Sâgen mod Pær Olsen velle di livel ente la fajla; Præstenj præude å snakka næt
  for dom, å minjada dom om a Pær altid hadde gawnad Bøjn, især då Lanned ble
  pålignad denj stora Skattenj i toåtrøs. Men alt detta nøtteda injed; Hâzlebona
  hadde altid vad nonna râgnakkada Kara, å di lo dom ente tesiasætta å lila Pær,
  sæl om hanj va Lansdommera aldri så majed.
  
  Dânj ætte stæjlde di så en Skrivelse sammen, som skujle injsænnes te
  Kongenj. Hær sto, a Bormæsterenj hadde sålt Præstenj et Stykje Jor for tâl
  Dâler, som tehøre Bønj, udan a di va bled sporda om’ed. Nu bâ di om å få enj anj
  Bormæster istanj for Lansdommarenj, som bode på Bjæragårenj i Væstremarkersen, å
  som bâra kom der enj ynjka Gong. To Månada ætte kom der så Brev frå Kongenj te
  Pær Olsen, a hanj måtte fråsaj et å sina Embede, entan som Lansdommera æjle som
  Bormæster i Hâzle, å nu kunje hanj sæl vælla vekked hanj velle behojla. 
  
  De va ju ente svært å vælla. Bormæsteraplâzenj for di trøs Hâzlebona gâ’nte sâ
  monga Hondrede om Åred i Løn, som Lansdommeraplâzenj for di 8000 Borrinjholmerna
  gâ Tusen. Pær å Elsebæt ble livel kjiv å, a Pær seddan va bled fråsmedenj. Ikkje
  for Løn Sjyl, denj kunje di sajtans unjværa nu; men mera for denj Skammen de
  va. Pær å Elsebæt hadde ju så ota snakt om, a når di ble gamla å skradurena
  velle di flytta te Hâzle å ænna dorres Dâ. Hær hadde di ju så monga goa Minje
  frå Bællatiden å Ungdommenj.
  
  Di hadde gjort majed got for Hâzlebona sin a di va kommena te Bjæragårenj, å de
  va’nte bâra ver å fri dom for enj hår Skat; men Elsebæt, som va majed gosinjad å
  saj, hadde ota sænt enj goer Bedda Sâul frå Bjæragårenj te sina goa Venner i
  Hâzle. Men Utak e ju Vardens Løn, dæmmeså. 
  
  Der va gåd et hal År, då Pær høre snakkes om en Afæra nera i Bolskersen, som
  hanj te å begjynja me ente tænjte stort âuer, då hanj mente, a de va’nte nâd der
  verøre hannem, men sin kom te bety så majed mera for Lansdommarenj.
  
  Om Jylatid hadde Præstenj, Ola Svensen Lemvig å Tojlskrivarenj, Mas Pedersen frå
  Rønna i et Gjæstabod i Najse bled så uklâra, hal fujla hadde di nok âu vad
  beggje to. Di hadde gjed dom te å kajla å ligna hinjanj, å Tojlskrivarenj hadde
  så gâlt, a hanj va’nte bonge for senn’enj Skredarahorra frå Lemvig, sæl om hanj
  nu gjik me Kjâul å Krawa. Di andre Gjæsterna hadde ju lajt dom imæl, æjla va’d
  nok bled te et helt Slausmål.
  
  Derme mente ju ajle, a denja Storjan va helt idå Varden, men trede Påskadâ va di
  samme Karana samlada te Påskagjile i Najse, å mit unje Gjiled reste Ola Svensen
  saj å râvte:
  
  „Ni gjor bæst i å hojla jer væk frå Tojlarenj der nera; hanj e enj uærlier
  Rakkera, hanj slo minj Kranjs ijæl me sinj Stok i Lâurdes Awtes.“
  
  Tojlarenj sprong ju op å for i Hâud på Præstenj; men di andre Gjæstarna fikj dom
  livel snârt sjelda ad. Dânj ætte tâu Mas Pedersen sinj Huzbone, Lauris Mekkelsen
  Hâubær me saj å gjik hen te Prostenj å anmæjlde Ola Svensen som enj Lojnera å
  forlongde hannem forvister frå Prækestolenj, inj te a Tinjrættenj hadde dømt.
  
  Præsterna va ju majed i Vilare me va di skujle, di va ju ente vân te å varra
  Dommara. Ætte a di hadde tænjt  dom om i et Pâr Månada, fânt di livel pâ, a
  då de va Tojlarenj der hadde mæjlt Ola Svensen, så måtte de âu varra hannem der
  skujle skaffa Bevis for, a hanj ente hadde slåd Kranjs ijæl. Detta va ju ente
  nømt for Tojlarenj, for red frambi Præstagårenj denj Awtanenj hadde hanj ju. Men
  Mas Pedersen å Lauris Hâubær va’nte domma; di sænde nu en long Skrivelse te
  Biskopenj å forlonge Ola Svensen fråsatter som Præst, enjte a Sâgen va slutad, å
  Præsterna i Ipskersen å Østermarkersen skujle så røjta Kajled imæns. Detta gjik
  Biskopenj âu me te. Nu va de Ola der måtte stæuna Tojlarenj inj for
  Harredstinjed, å Ola møte âu me tre å sina Tjænestefolk, der vidnada, a di hadde
  set Tojlarenj slå Kranjs ijæl.
  
  Pær hadde ju hørt så majed Snak om denja Hunjastorjan, a hanj hadde fåd Lyst te
  å varra me ver Forhøred å tâu derfor te Rønna denj Dânj. Då Pær kom hen a Gâdan
  der gjik ner te Råstâuan, så hanj enj Manj som âu tâu Kosenj der ner ad, å då
  hanj kom nærmer, så hanj, a de va Sannemanj Klaus Kjøller frå Kjøllaragårenj i
  Bolskersen. Pær tænjte strajs, a hær va kansje Lajlihed te å få Sâgen nærmara
  oplyst å stansada derfor Klaus.
  
  „Godâ, minj goa Manj. Nâ, du e nok kommed te Bys.“
  
  „Ja, de e jâ“, svâre Klaus kort.
  
  „Hâr du nâd særlit Ærne, æjle e du bâra i Besøj?“
  
  „Naj, jâ hâr Ærne, jâ ska ud å vidna i denja Hunjasâgen, der går imæl Tojlarenj
  å Præstenj.“
  
  „E ni bled tesajder kansje?“
  
  „Naj, jâ kommer å ajed Rå.“
  
  „Så skujle ni hæjler tâ jem ijæn, minj goa Manj, enj ska aldri blanna saj i
  Sâger der ente kommer enj ver, de vel enj bâra komma te å fortryda senera.“
  
  „De kanj kansje varra majed ræjti vâ ni der sâ, Herr Lansdommara; men jâ hâr nu
  sat maj for, a Ola Svensen Lemvig skâ’nte komma te å stå på Bolskjærke Prækestol
  otara“. 
  
  Detta kom så kârt å bestæmt, a Pær ble ænjdå mera opsatter på å få mera å
  vedda. Hanj kom âu te å tænkja på va Pâul Ânker hadde fortalt, om veddan Ola
  Svensen hadde fornærmad Kjøllarabonenj så grâut i Kjærkan.
  
  „Men ved ni då nâd, der kanj forhendra ded?“
  
  „Ja, jâ ved livel ded, a Tojlarenj slo ente Kranjs ijæl Påskaawtan.“
  
  „Vor kanj ni då vedda ded?“
  
  „Jo, de ska jâ saj jer. Påskadâ om Ættemeddanj tâu jâ maj en Tur for å se på
  Râuenj, å hadde âu minj Rolf me maj. Bæst som jâ går får jâ Iva på Kranjs, hanj
  kom luskenes å skujle nok ner ad Skâulykjan for å bida Lam. Jâ pozzada så Rolf
  ætt’nj, å di kom så op å tages; men hær ble Kranjs denj lila å måtte hinjka
  jem. I Sjømninjen høre jâ et Skod, å då jâ gjik ud, så jâ a Præstens Drænj kom
  slævanes me Kranjs, å hanj hadde Præstens Bøssa âuer Nakkanj. De e bâra detta,
  jâ ska inj å fortælla for Rættenj,“ slutada Bonenj.
  
  Nu hadde Pær fåd nok å vedda å bâ Fârvel. Forhørn brø hanj saj ente om å
  høra. Hanj tvivlada slet ikkje på a de paste va Sannemanj hadde sajt; hanj
  va’nte å di der løv me Lojnkrønniker. A Ola Svensen Lemvig va enj stor Ræwapæls,
  hadde hanj altid vest; men a hanj va så stor enj Skobbernak, hadde hanj livel
  aldri trot. Nu vell‘ed nok ble varst for Ola sæl, for Sâgen velle hanj ju
  tava. Men så kom hon vel for Lansrættenj, vår hanj skujle dømma, å de va hanj
  slet ikkje glâr ver.
  
  De gjik âu ævent som Pær hadde tænjt. Præstens Vidner kunje ente fâsthojla
  dorres fosta Forklârenj, å så dømde Bifâudenj, a Ola Svensen Lemvig skujle hâ
  sit Embede forbrut for falsk Anmæjlelse mod Tojlskrivarenj Mas Pedersen. Ola
  injânkada så me de samma Sâgen for Lansrættenj.
  
  Der kom enj stor Stavvel Forhørspaper frå Bifâudenj; men ente nok me ded, to Dâ
  ætte kom der en Klaua frå  20 Fæstebønner i Nilârskersen mod Tojlskrivarenj å
  Tojlarenj. Der va en gammel Ænjkja i Kjevvenhawn der ajde desse Gårana, å hon
  hadde hat Tojlerna te å føra Tesyn me dom å injkassera Injkomsterna; men di
  hadde injkasert ænjhellu mere ænj di va berettiada te. Der kom âu Klaua frå Ola
  Svensen Lemvig, a Bifâudenj hadde ståd å levved i Rættenj unje Forhørn. Detta
  velle Pær âu got tro, for Bifâudenj så’nte gjærna sânt udan a de sjedde
  uforajt. To Gonga sista Åred hadde Lansdommarenj idømt hannem en stor Bøda for a
  hanj va enj Lojnera. 
  
  Men de va’nte frambi enu, for et Pâr Dâ ætte kom der en long Skrivelse frå
  Præsterna i Ipskersen å Østremarkersen, a Ola Svensen Lemvig hadde lastad
  Biskoppenj å Kongenj på de grâuesta; ja, hanj hadde brugt så fæla Or om Kongenj,
  a di ente kunje sættes på Prænt.
  
  Nu satte Pær saj så te å jennemgaa hela denja Bunkkanj. De tâu hannem mæst et
  Pâr Dâ; men så va hanj âu klâr âuer, a di va nonna stora Kjæltrinja å Røvera
  ajle, bådde Præstenj å Tojlerna. Væm der va di varste, va’d ente nømt for hannem
  å dømma om. Pær så âu, a når Bifâudenj hadde dømt Præstenj frå sit Embede, så
  va’d nok mæst, fordi a Sannemanj Klaus Kjøller hadde vidnad, a Kranjs hadde vad
  i Liva Påskadâ.
  
  Præstenj hadde ju fornærmad Klaus grâut i Kjærkan då for et År sin, så de kunje
  ju tænkjes, a hanj hadde vidnad falst nu for å hæuna saj paa Præstenj. De trode
  hanj slet ikkje Klaus Kjøller te; men de skujle livel unjesøjes, å de va nok âu
  nømt å få å vedda. Pær hadde flera Gonga set Præstens Drænj, når hanj hadde vad
  i Præstagårenj, å de va nømt å se a de va et hal Skrov, som nok va nømmer å få
  pillad Sanjhedenj idå.
  
  Dânj ætte sâlada Pær Olsen sinj Hæst å red ner te Bolskersen. Nu va’d bâra om
  hanj kunje få snakt me Drænj, å hælst udan a Præstenj så’nj. Pær va âu hældier;
  hanj fikj Iva på’nj, hanj sod nera ver Kântenj å Mân å  va i Fær me å hâra
  sinj Sajs. Pær bânt så sinj Hæst te et Træ å lestada der ner. Drænj ble strajs
  majed sjenerder ver Syned å denja fina Manj, som hanj ente kjænde; men Pær satte
  saj ver Sijan å’nj å gâ saj te å snakka me’nj. Strajs va hanj ju majed trokker å
  svâre nâue et Or; men Pær snakte ju så pent te’nj, så tesist fikj hanj hannem
  livel på Gled.
  
  „Saj maj, hâr ni ente nânj Hunj hær? De e ju nâd der hør saj te på enj stor
  Går.“
  
  „Naj, vi hâr ente. Kranjs som vi hadde dø ju.“
  
  „Dø hanj, vår kanj de då varra? Når dø hanj?“
  
  „Hanj dø Påskadâ, naj, nue, de va Påskalâurda.“
  
  „De va då lorlit, va hanj sjøger, æjle va dø hanj å?“
  
  „Naj, hanj ble slånj ijæl med enj Kjæp.“
  
  „Slånj ijæl me enj Kjæp, sajer du; men enj stor Hunj dør då’kje å å få en âuer
  Rân me enj Kjæp.“ „Naj, de mente jâ’nte hejler; men Præstenj sâ, a seddan skujle
  jâ svâra, ves der va nânj der spore maj.“
  
  “Pær tajde lid, hær va hejler ente mera å sporra om, Sâgen va klâr nok; men hanj
  velle livel præua Drænjaskroved enjgong enu.“
  
  „De va då et Pâr fæzeli fina Stæwla du hâr, minj Horra, di e mæst for fina te å
  gå me te Værdâ.“
  
  „Ja, di e nætta, å jâ e âu så glâr ver dom å sawer me dom på om Natten.“
  
  Pær grinada.
  
  „Ja, de kanj jâ så got forstå, di hâr vel âu vad enjhellu kostbâra?“
  
  „De ved jâ’nte.“
  
  „Ved du’ed ente; men hâr du då’nte sæl kjevt dom?“
  
  „Naj, jâ fikj dom å Præstenj.“
  
  „De va ju pent gjort å hannem; men så måtte du vel âu gjorra hannem en Tjæneste
  ijæn?“
  
  „Ja, ja, nue, jâ skod hansa Kat.“
  
  Pær grinada ijæn. 
  
  „Å så va’d a du skod fajl å ramde Kranjs?“
  
  „Vår ved ni då ded frå?“
  
  Pær svâre slet ikkje, hanj hadde hørt nok. Hanj løste sinj Hæst å red jem
  ætter. Et Stykje hæn a Væjn møte hanj Sannemanj. Pær velle ri rask frambi, men
  Sannemanj stansada.
  
  „Nâ, fikj ni så Gawn å jert Ærne, Herr Lansdommera?“
  
  „Naj, Præstenj va’nte jemma.“
  
  Nâ, ja, men det gjore då’nte nâd. De va ju bâra hansa Drænj ni velle snakka me.“
  
  „Vor kanj ni vedda ded?“
  
  „Jo, de kunje jâ mæst tænkja maj, for Lansdommarenj e ju enj tresker Kar der ved
  a de e å Bælla å galna Folk enj ska høra Sanjhedenj.“
  
  „Troer ni så a Præstenj sto å lev i Rættenj, då hanj sâ a Tojllarenj hadde slåd
  Hunj ijæl?“
  
  „Ja, de ved jâ, å denja Gong vel jâ gjærna hâ Lâu å gje jer et got Rå, å ded e,
  a ni ente ska hojla for majenj Omgång me Ola Svensen Lemvig. Æjle kanj’ed rapt
  sje, a samma Dânj Kjâulenj røjer å Præstenj, røjer âu Kappan å Lansdommarenj.“
  
  Hærme gjik Sannemanj å Pær red longsamt jem ætter. Detta Møded hadde gjed hannem
  nâd å tænkja på. De va anra Gong a hanj va bled advârder mod Bolskjærkepræstenj,
  å begje Gongana vâ’d å ærlia, rættænkjenes Manja. Monne detta skujle hâ nâd på
  saj?
  
  De va så et Pâr Dâ ætte. Pær hadde ijæn gjennemgåd hela Bunkanj å Klauer å kunje
  pånå de hela udanad, hanj kunje nu got dømma va Dâ det skujle varra. A bådde
  Præstenj å Tojlarna skujle straffas, de kunje hanj ente komma udanom, ves hanj
  velle hâ sinj Dom gokjænder ver Harredsdânj. Nu va’d hojt Sænjatid, Pær skujle
  ævent te å gå te Ro, då der ble knabbad på Dørn. Hanj gjik ud å lokte op; der
  sto enj Manj på Trappan.
  
  „Jâ hâr nogged jâ glærna  vel snakka me Lansdommarenj om, de e ju bled
  lid halsent, må jâ komma enj?“
  
  Pær svâre ja å gjik i Forvæjn inj i Skrivestâuan, hær kjænde Pær hannem, de va
  Ola Svensen Lemvig. Hanj så så alvorlier å bestæmter ud, a Pær slet ikkje ble
  glâr ver detta Besøjed. Præstenj satte saj i Lænnestolenj, å de vâre lid injan
  hanj begjynjte.
  
  „Nâ, veddan går’ed, Pær Olsen, hâr ni fåd ajle Skrivelserna i Sâgen mæl
  Tojlskrivarenj å maj jennemlæsta enu?“
  
  „Jo, jâ hâr nu jennemlæst dom to Gonga.“
  
  „Nâ, å va mener ni så om’na?“
  
  „Ja, når jâ ska svâra jer ærlit, så står jer Sâg slet ikkje got, Ola Svensen.“
  
  „Ni vel vel så dømma maj frå met Embede?“
  
  „Ja, de bler jâ nødder te, i vår gjærna jâ velle frikjænja jer. Enj Lansdommera
  må ju dømma ætte di Lâuana som Kongenj hâr lawad, æjla vel jâ sæl ble dømder som
  enj Forbrydera.“
  
  „Hâr ni så âu ajle Dâ dømt ætte Lâuenj?“
  
  „Ja, de mener jâ; men vi e ju ajle Menjesker, å de kanj ju sje, a jâ’nte altid
  hâr udlajt Lâuenj ævent som Menenjen va.“
  
  „De bler ni vest âu nødder te denja Gongenj, for æjla kunjed vel rapt sje, a vi
  to kom te å stå ver samma Ambolt i Ânkersmedjan på Bremerholm.“
  
  Pær ble så hanj darrada.
  
  „Va mener du me ded?“
  
  „Jo, jâ ska saj daj, a Kranjs va enj vâr å globsker Hunj, å sæl om hanj nu e dør
  for âuer et År sin, så kanj hanj livel bida hort enjgong enu.“
  
  „Jâ forstår jer slet ikkje, Ola Svensen. Enj dør Hunj kanj då’kje bida, å ni gâ
  ju sæl jer Drænj et Pâr Stæwla for å sjyda’nj Påskedâ om Awtanenj.“
  
  Ola Svensen sod lid udan å svâra.
  
  „Nu ska jâ forklâra jer, va jâ mener. Nu e ni ju enj fæzeli tresker Kar, Pær
  Olsen, men de e der âu andra  de  e. Ni hâr ju forra så ota besøjt maj i
  Præstagårenj, å vi hâr ju hat monga ârtia Stynjer sammen; men når vi hadde delt
  et Pâr Flasker Altervin, sjedd’ed ju, a ni kom te å fortælla nâd, som ni velle
  tajt me ves ni hadde vad helt ædruer. Jâ hâusar got flera å dæsse Storjerna, å
  mera hâr jâ hørt å andra, å di går ajle ud på, a de ente altid hâr gåd så helt
  ærlit te når ni hâr holt Sjevte, å de hâr vest âu sjet, a ni hâr tâd enj
  Fæmdâler for å dømma lid ver Sijan å Lâuenj, sæl om ni i Jåns sod å grotada å,
  vår ærlier ni altid hadde vad. „Væm der vel kjøra got, må smorra got“, de veste
  Folk når di kom for Lansdommarenj.“
  
  Pær Olsen va bled helt blæjer.
  
  „Ni hâr injena Beviser for a jâ hâr dømt falst, Ola Svensen.“
  
  „Â, jo, jâ hâr asjellia. Jâ hâr då vad runt å snakt me Folk, som hejler ænj
  gjærna vel vidna mod Lansdommarenj, å jâ hâr hær i Lomman felle-sæks Brev, som
  ves di ble sænda inj te Harredsdânj, rapt kunje fløtta Lansdommarenj frå
  Bjæragårenj te Bremerholm.“
  
  „Va ska du hâ for di Breven?“
  
  „Di ska ni få majed bellit, denj ena Hån vaskar denj andra ren, sajes der, å ves
  du nu i Dommenj frikjænjer maj, så e Breven dina.“
  
  „Ja, men va nøttar så ded, når Sâgen kommer for Harredsdânj, vel minj Dom bâra
  ble forkâster, å bådde ni å jâ vel ble dømda frå våra Embeder.“
  
  „Naj, de e ju ded a ni må sorja for a de ente sjer. Ni hâr ju så ota grotad å, a
  der e aldri nânj å jerra Domma der e bled forkâsta ver Harredsdânj, å ni hâr ju
  âu sajt, a ni e go Ven me di mæste å Dommerna der. Grev Ransau e ju âu me som
  Dommera, å hannem e ni ju så fæzeli alians me, ætte a hanj bode hos jer i
  Forfjor, då hanj va hær inja.“
  
  Pær sod å betænjte saj lænje. 
  
  „Ja, jâ ser nu, a detta e en majed alvårli Sâg, som jâ må hâ Tid te å tænjkja
  âuer.“
  
  „Ja, ded forstår jâ så got, å de hastar ju hejler ikkje så me å dømma; men hâusa
  livel a Ola Svensen e ente enj dommer Bone, som du kanj behanla som du sæl
  finjer for got.“
  
  Hærme gjik Ola Svensen.
  
  Pær ble seddenes å grunjada. Ja, hær va nâd å tænkja på. Nu va hanj ræjti kommed
  i Røveraklør, sæl om âu Ola gjik i Præstakjâul. Nu hadde hanj vad Lansdommera i
  telle-tâl År å hadde hat monga hundrede Sâger å dømma i; men denja va livel denj
  varsta hanj hadde hat, å livel va’d bâra om enj Præst å enj Tojlera, der va
  blena uklâra om enj dør Hunj.
  
  Hanj hadde ju altid gjort saj Umâga for å dømma retfærdit; men dømma ajle tepas
  vâ der ju injenj der kunje. Mâulit a der va enj ynjka Stâ, vor hanj hadde tâd
  saj lid for got betalder; men seddan ræjti snødded Folk æjle vad enj stor
  Kjæjltring? Naj, ded sista hadde hanj livel aldri vad; men ble der klauad te
  Harredsdânj kunje der nømt komma Tinj fram, som ente va så nømma å re saj
  idå. Ves hanj nu frikjende Præstenj, så velle Tojlskriverenj klaua te
  Harredsdâjn, å Dommerna hær velle væl forlonga, hanj skujle møda å svâra te sinj
  Dom. Dømde hanj Præstenj frå sit Kajl, velle hanj mæjla’nj som Bedrâgera. Naj,
  de va’nte nømt å se, va der va de bæsta hær.
  
  De mæsta å Natten gjik Pær å grunjeda âuer detta, udan hanj kunje tâ nân
  Bestæmmelse. Æjla brugte Lansdommerenj snârt å kunja hâ Dommenj færdier; men nu
  gjik’ed i Longdrâ. Då der va gåd et Pâr Månada, fikj hanj Brev frå
  Tojlskriverenj, der minjad’enj om å sluta Sâgen, frå Bifâudenj kom der Brev om
  de samma, å så måtte hanj ju te’d. Denj gamla Mådan me å gje dom halvajs Ræt på
  beggje Ler hadde altid gåd så got forra. De måtte præues ijæn nu. 
  
  Pær skrev så a Sâgen va så obetydeli a hon nâue fortjænte å ble pådømt ver enj
  Ræt. Præstenj hadde ju bâra rent i Spøj sajt å Tojlskriverenj hadde slåd Kranjs
  ijæl. Tojlskriverenj hadde tâd Sâgen alvorlit å anmæjlt Præstenj. Derfor dømdes
  der nu ætte Lâuenj, a ætte som di beggje altid hadde vad ajtada å rætskaffena
  Embedsfolk, der hadde past dorres Gjærnenj på bæsta Måda, va di å frifinja, men
  skujle bâra be hinjanj om Unsjylnenj å sin forlæjes som pena Menjesker.
  
  I Sâgen som Fæstebønnerna i Nilârskersen hadde anlajt mod Tojlerna, dømde Pær, a
  di skujle bøda vær 100 Dâler te Fæsterna, men frifinjes for ajl Straf. Bifâudenj
  skujle bøda 10 Dâler for å hâ levved i Rættenj. I Sâgen, som Præsterna hadde
  rest mod Ola Svensen Lemvig, a hanj hadde snakt ila om Biskopenj å Kongenj, va
  Ola Svensen âu å frifinja, ætte som Anklauerna ente hadde injehålt nogged om, va
  hanj hadde sajt.
  
  Pær va mæst helt glâr, då hanj va færdier me Dommenj. De va et fint Arbaj, som
  vest ikkje monga hadde kunjad gjort bære; de måtte då âu bådde Tojlskriverenj å
  Præstenj kunja se. Dânj ætte va så Stævninjsmanjana bådde i Bolskersen å i Rønna
  uda å forkjynja Dommenj for di dømde.
  
  Præstenj ble âu enjhellu glâr ver sinj Dom, å strajs denj fosta Søndanj stæjlde
  hanj saj i Kjærkedørn me Kjâul å Krawa på å enj tjykker Pâl i Hån, å då
  Østremarkskjærkepræstenj kom for å præka, trâuada hanj ad’enj me Pâlenj å bâ
  hannem forsvinja, for nu va hanj Præst ijæn, å hanj spode saj âu jem te
  Østremarkersen. Om Ættemeddanj va Ola i Najse, å hær gjæntâu de samma saj mod
  Ipskjærkepræstenj.
  
  Tojlerna synjtes livel ente så got om Dommenj, for sæl om dorres Straf va bled
  majed len, så va’d då livel Præstenj der hadde vunjed, å derfor forlongde di nu
  Sâgen inj for Harredsdânj. Detta va Pær ju slet ikkje glâr ver,  for de va ju
  ente sajt, a Dommerna der velle synes, a Sâgen va så obetydeli, som hanj hadde
  vellad gjort na te, å så kunj’ed âu komma te å svi te hannem. 
  
  En Ugga ætte kom Ola Svensen Lemvig ud å besøjt’enj. Ola va i et vældit got
  Humør nu.
  
  „Tak for Dommenj. Du e då livel enj ren Kong Sâlomon te å dømma, jâ hadde nâue
  trot a du va så vila. Du hâr ju mæst gjort vos te nonna rena Engla, bådde maj å
  Tojlerna, å di to Præstastommenen, som skujle varra sâ viktia å klaua âuer maj,
  stå nu me long Næsa.“
  
  „Ja, når nu bâra Tojlerna hadde sajt de samma, for Lænj e ente læjder enu, må du
  hâusa, Sâgen ska ju for Harredsdânj.“
  
  „Â pyt, sjita, de går nok me ded, ska du se. Du skriver bâra et lânt, pent Brev
  te dinj goa Ven, Grev Ransau, a hanj ska sorja for, a Dommenj bler gokjænder.“
  
  „Ja, de ska jâ nok, å hanj vel nok âu gjorra va hanj kanj for å jælpa maj; men
  Kanslerenj, Peder Reeds e livel denj der slår Hâud på Sømmed, å hanj e enj majed
  strikser Kar, som ente e nømmer å løvva om Jørned me.“
  
  „Ja, men skujl’ed gå så ila, a Kanslerenj ente vel gokjænja dinj Dom, så hâr du
  ju Kongenj i Bâghån, hannem e du âu så fæzeli goer Ven me, ætte va du sæl hâr
  sajt, å denj ona hyttar sina.“
  
  Pær svâre ente på detta; men bâr anjed Snak i Vaj.
  
  „Veddan e’d, hâr du hâust å tâ di Breven me, som du snakte om sist a du va hær
  uda?“
  
  „Brev, sajer du, va e ded for Brev du tænjkjer pâ?“
  
  „Hâusar du då’nte ded, de va ju Brev, som di der mente dom forurættada å maj
  hadde skrevved unje på.“
  
  Ola Svensen gâ saj te å flâzgrina.
  
  „Du e livel ente nær så tresker, som jâ hadde trot daj te, Pær Olsen. Jâ hâr dâ
  aldri skrevved nâd Brev, som andra skujle skriva unje på, å hejler aldri hørt, a
  der e nânj der e bled forurættader å Lansdommerenj; men i Kri  å i Kjærlihed
  gjæjler ju ajle Knev, å nu ser jâ, a du nok livel ente hâr nânj helt rener
  Samvittihed, a du seddan lo daj skræmma.“ 
  
  Pær sprong op; hanj va så arrier a hanj darrada.
  
  „Der e Dørn, Ola Svensen, å forsvinjer du ente me de samma, ska jâ râva på
  Drænj, så ska hanj snârt jælpa daj ud“.
  
  Ola grinada ijæn.
  
  „Tâd bâra me Ro, Pær, jâ ska nok gå; men jâ lar maj livel ente skræmma å en
  Hânekjyllenj. Jâ synes a de hâr vad så ârtit å se a kloga Høns âu imæl kanj
  gjorra i Næjlerna.“
  
  Dânj ætte skrev Pær et lânt Brev te Ranzâu å fortalde alt om denja Afæran om
  Præstens Hunj. Hanj bâ om hanj ente velle præua på å jælpa hannem idå denj
  Knivan, som Præstenj hadde narrad hannem op idi. Pær fikj âu Svâr frå Ranzâu
  ijæn; hanj lâude å gjorra va hanj kunje for å jælpa’nj, tore livel ente lâua a
  de jolp nâd, Kanslerenj velle kansje synes, a Lansdommerens Domma va alt for
  lenna.
  
  Der gjik enj Månad injan Pær fikj Injstævnenj te å møda å forsvâra sina
  Domma. Di siste Dâna hadde Pær gåd å skrødded me Halssjøga. Møda for å svâra te
  sina Domma va ju hæjler ente rârt, å kunje nømt gjorra ont varre, så hanj skrev
  te Kanslerenj a hanj va sjøger å ente kunje møda.
  
  Så gjik Tiden. Endeli om Høstenj kom Dommenj; men sæl om Pær hadde vad
  forberedder på, a hanj velle ble sjærpader, hadde hanj livel ente tænjt saj, a
  denj skujle ble så hår. Tojlerna va bled dømda te å betalla de dovvelta å va
  hanj hadde sat dom te. Varre va’d for Præstenj, der ble dømder bådde for å hâ
  rættad lojnajtu Besjylnenj for Hunjamor mo Tojlskrivarenj å for å hâ ført falska
  Vidne å for å hâ ført ila Snak om Kongenj. For alt detta ble hanj dømder te å
  lansforvises. 
  
  Der va så âu enj Dom te Lansdommerenj, a hanj hadde udsajt enj falsker Dom i en
  fujlt oplyst Sâg. Hærfor skujle hanj hâ sit Embede forbrut å så betalla Tojlerna
  va Sâgen hadde kost dom, å Ræsten å va hanj ajde skujle tefajla Kongenj. Då Pær
  hadde læst detta, hadde hanj ente Tid te å varra sjøger lænjer, nu måtte hanj te
  Kjevvenhawn å snakka me Kongenj. Skujle denja Dommenj stå ver Majt, velle hanj ju
  ble enj fattier Stoddera, der ikkje enjgong hadde Tâg âuer Hâud.
  
  To Dâ ætte va hanj så i Kjevvenhawn å nonna Dâ ætte fikj hanj âu
  Audiæns. Kongenj tâu livel ente nær så væl imod’enj, som denj forja Gongenj hanj
  hadde vad der. Pær bâ ju så nådit om hanj då’nte måtte få Lâu å behojla sit
  Embede. Hanj veste ju så got, a Dommenj âuer Præstenj va alfor lenner; men hanj
  hadde ynjkadas âuer Præstens Konna å di små Bællana.
  
  Kongenj svâre hærte, a Plâzenj som Lansdommera hadde hanj forbrut. Enj Dommera
  måtte dømma ætte Lâuenj å ente ætte va hanj sæl tænjte å følde. Pær sâ nu, a ves
  Kongenj ente jalp hannem, måtte hanj, som hadde vad Førera då di tâu Lanned
  tebâga frå Svenskenj, flakka Lanned runt å tygja sin Fø ver Dørana. Detta lydes
  livel Kongenj lid på å svâre så, a nu kunje hanj bâra resa jem å ble boenes på
  Stora Bjæragår te hanj fikj nærmera Besje, så skujle hanj âuervaja på va Måda
  hanj kunje få te Føn på en ærli å kresteli Måda.
  
  Så måtte Pær resa jem; men hanj va livel lættera i Sinjed nu ænj då hanj reste
  âuer, Kongenj hadde ju lâut’enj, a hanj skujle jælpa’nj på en æjle anjen Måda,
  så hanj ente kom te å li nân Nø, å Kongenj holte ju va hanj lâude.
  
  Då Pær kom jem fikj hanj å høra, a Ola Svensen Lemvig va rømder te Sverri frå
  sin Konna å to små Bælla.
  
  Bolskjærkebona va ju så glâ ver å ble å me’nj, a di hadde tâd dom på å forsorja
  Familian, så di ente kom te å fara ila. De va nok livel Sannemanj Klaus Kjøller
  di mæst  kunje takka for’ed. De va mæst en Lættelse for Pær å ble fri for å
  varra Lansdommera, ded hadde ju gjed majed Arbaj å majenj Harm å Forarjelse. 
  
  Et hal År ætte fikj hanj så en Skrivelse frå Kongenj, å då ble hanj helt
  glâr. Kongenj hadde ente vad smålier. Der sto, a Stora Bjæragår skujle hanj hâ i
  aja så lænje hanj læwde å sin gå i Ar te hansa Ættekommera. Hanj skujle âu
  behojla Injtækterna å Gjylensgår å Bokkagår å Bjørnagår å så en Pænjaløn på 200
  Dâler om Åred. Detta va for hans manhaftia å goa Opførsel i Svenskakrien i 1658,
  sto der.
  
  Detta hær va livel mera ænj Pær hadde tænjt saj. Hanj va ble frådømder Plâzenj
  som Lansdommara; men beholte livel pånå denj samma Løn som forra. Elsebæt ble ju
  âu så glâ; men nu va hon ju snârt nogged te Års å hal skraduren va hon me, så de
  knev for na me å passa denj stora Huzholnenjen å forreslo nu, a di skujle
  âuerlada Gjârted å henjes Manj Gårenj i Fæste. Hær va ju Plâz nok på
  Bjæragårenj, så di kunje få dom et Pâr Unjantagsstâuer, å ble di sjøga å injed
  kunje, velle di ble pasta som enj Bæl i Vaggan. Pær va âu me på denja Plânenj, å
  enj Månad ætte fløtte Gjârted å henjes Manj å dorres Bælla inj på Bjæragårenj å
  âuertâu Arbajed.  ﻿Goa å fredelia År gjik nu for Pær å Elsebæt. — Pær kjedada
  saj ente. Folk hâuste got vår vila hanj hadde vad bådde som Bormæstera å
  Lansdommera, derfor kom monga for å rås me hannem, når di hadde en vanskeli Sâg
  for. Pær va âu glâ for å gje Folk goa Rå æjle skriva Brev å Klauer for dom, å
  hanj tâu ente så stort for sinj Umâga.
  
  Tid te å besøja gamla Venner ble der âu. Te Hâzle tâu hanj nu ret ota; de va
  Kjænnenja frå Ungdommenj hanj besøjte å vel især Pâul Ânker. Enj ynjka Gång tâu
  hanj saj âu en Tur ud te Maglegår, Jens Koffed hadde nu fåd Gårenj pent opbyder
  å drev enj så hanj gâ goa Injtækter, å de kunje nok âu gjorres behâu me denj
  stora Bælla-Krøddanj hanj hadde. Hansa fosta Konna va dø frå tâl Bælla; men Jens
  hadde snârt ætte gjevt saj ijæn, å hær ble nu enj om Åred, så di velle nok âu
  snârt få Dusined fult.
  
  Di andre Karana, som hadde vad di vileste i åtåhaltrøs, hadded men gåd hal lort
  for. Nels Gomløs va dør le ætte. Kelau va bled Kjæmnera i Rønna, men kunje ente
  klâra Regenskawerna å ble straffader, hanj va dø nu. Kames hadde ente kunjad
  klâra saj i Rønna; men hadde fløt ud te denj lila nålia Bosgår i Nilârskersen,
  vor hanj nu lå å halsvolt.
  
  Nâ, Pær brø saj hæjler ente majed om å fârta, hanj hadde ju sina goa Dâ jemma
  sammen me Elsebæt å Bælla-bællana. De varste va a Elsebæt æmmer gjik å
  skrântada. Di hadde søjt ajle di klåge Konner hær va på hele Lanned,  men de
  hadde ente nøttad stort. Så måtte Elsebæt gå te Køjs. Di så ajle vor de bâr hen,
  Elsebæt âu; men livel va hon altid mil å glâ, når hon ente va alt for nåli. Hon
  hadde snakt om a hon gjærna velle snakka me Pâul Ânker, å så sjikte di Bod
  ætt’enj. Hanj kom å tâu dom beggje te Alters å trøsteda dom på bæsta Måde.
  
  Så va’d et Pâr Då ætte. Elsebæt hadde vad majed nåli hela Dânj; men om Natten
  fikj hon livel Ro. Pær va hos na. Så veskada hon:
  
  „Pær, der e en Tinj, jâ vel snakka me daj om, forenj jâ ska vandra.“
  
  Pær satte saj ver Sian å Sænjen å tâu henjes Hån.
  
  „Va e så ded, Elsebæt?“
  
  „Jo, der e nâd, der hâr nâgad maj hort di siste Årn, å du må ente ble nagger på
  maj for ded jâ nu vel snakka me daj om.“
  
  Å så fortalde hon, voddan hon frå Kammersed ver Sian å Skrivestâuan i Hâzle
  hadde kommed te å høra voddan Ola Svensen Lemvig hadde trâuad me å mæjla’nj te
  Kongenj for å hâ forutættad  Folk å lat saj bestekka te å dømma
  uræjtit. Hon lå lid å sunjde saj å slutada så:
  
  „Du frikjæde  ju Præstenj, va ded fordi du ente tore anjed?“
  
  Pær tajde en Stynj, hanj veste nok nâue, va hanj skujle svâra.
  
  „Nâ ja, ded va’d kansje; men du ved livel men de halla, for sin kom Ola ju ijæn,
  å då vergjik hanj, a hanj slet injed veste om a jâ hadde forurættad nânj.“
  
  „E der så injenj, du hâr forurættad, Pær?“
  
  „Nâ, helt fri e jâ vel ente. Når enj som jâ hâr hat me så monga Sâger å gjorra,
  så e der kansje enj ynjka, jâ hâr tâd igrân ver Næsan, å de e der nok injenj
  Embedsmanj, der tor saj saj fri for. Men detta ska du ente ligja å tænkje på,
  Elsebæt.“
  
  Elsebæt lå stelle lid, så tâu hon ijæn hansa Hån. 
  
  „Men vel du livel ente for min Sjyl lâua, a du vel betalla alt ded tebâga, som
  du har forurættad dom for.“
  
  Pær reste saj å gjik fram å tebâga på Golled.
  
  „Du forstår vest ikkje sæl, va du forlongar å maj. Jâ hâr ju altid vad enj
  ajtadar Manj, å nu forlonger du, a jâ ska bekjænja for hela Varden, a jâ hâr vad
  nâd å enj Kjæltrenj.
  
  „Jo, jâ forstår got, a de må fajla daj hort; men bâgætte vel du livel ble glâr,
  for då kommer du te å vila i din Grav som enj ærlier Manj, å då vel du å jâ au
  komma te å mødes ijæn.
  
  „Men vi e ju ente ræja Folk, Elsebæt, å di Pâr Tusen Rigsdâler a vi hâr, skujle
  Gjârted å henjes Manj ju arra, di kanj got trænja te dom.“
  
  „Jâ troer, a di bler lesse glâ ver a du anvænner dom på denj Mådan jâ sâ, ves jâ
  æjla kjænjer dom ret.“
  
  Pær sto lænje å betænjte saj, så sâ hanj.
  
  „Ja, for din Sjyl vel jâ gjorra va du ber maj om, sæl om de e hort.
  
  „Tak, Tak, Pær, nu e jâ glâ å nu vel jâ sawa, jâ e så træt.
  
  Dânj ætte dø Elsebæt stelle å glâ. En Ugga ætte ble Elsebæt begrawen på Hâzle
  Kjærregår, å hela Bønj folde, hon hadde ju altid vad så mil å væl mod ajle.
  
  Då Begravelsen va âuerståd, tâu Pær fat å gjennemgjik ajle sina Domma å Sjevte,
  å sin red hanj runt te ajle di hanj så, a der va bled forurættada å betalde
  dom’ed tebâga. De va ju et stort Arbaj; men ajle ble ju glâ ver å få Pænja, som
  di aldri hadde regnad me å som di mæste slet ikkje veste, a di hadde te goa.
  
  Men detta gjore ju, a Pær fikj Besøj å monga som nu tænjte, a kansje di âu hadde
  nâd te goa; men hær va Pær på sinj Påst, hanj hadde sina Regenskawer i Ården, så
  di mæste å dom måtte gå me uforret Sâg. Hansa to Tusen Rigsdâler va livel gåd
  me, å hanj sto å monglada et Pâr  Hondrede Rigsdâler; men di va ju nømma
  nok å få å låna. Amtskriver Dencke i Rønna lånte ju Pænja ud te ajle, som kunje
  Stella go Sekkerhed å velle betalla en hoj Rænta. Hær fikj så Pær sina to
  Hondrede Rigsdâler, å Dencke fikj Pânt i Bjæragårenj.
  
  Nu va Pær glâr, sæl om Pænjana va væk; hanj hadde ju sit Unjantag, bådde de hanj
  fikj på Bjæragårenj å ded hanj fikj å Kongenj, å detta kunje hanj sajtans læwa
  for. Når Pær altid hadde arbjad på å komma så hojt te Værs, va de slet ikkje så
  majed for Pænjanes Sjyl som for Æran, å denj hadde hanj nu helt i Behojl. Sæl om
  hanj sawnada Elsebæt enjhellu, tâu hanj nu livel ijæn ud på Besøj hos gamla
  Venner å tâu âu mod monga ijæn, som trænjde te et got Rå, for mæst monge Tak.
  
  Så hadde Pær ju âu sina Bællabælla å glæs ver, der va to, enj Horra på åta År å
  en Pibel på sæks. Om Sommarenj tâu hanj dom me saj ud i Skâuenj å Lyngenj å lære
  dom ajle Plânter å Blomster å kjænja, å om Vinjterenj va hanj Skolemæster for
  dom, å ded synjtes di ju ajle va grâua ârtit.
  
  Seddan gjik der nu et Pâr År udan a der sjedde nâd særlit. Pær va ju nu i
  trøsserna, men rasker å kunje got fârta Lanned runt å besøja goa Venner. Enj Dâ
  fikj hanj uvæntad Besøj å Lansdommerenj; hanj hadde to Brev te’nj, å di va nok
  majed viktia, for hanj skujle hâ Kveterenj for dom. Pær ble ju strajs lid
  lorlier ver’ed, for hanj så ju, a der va Kongens Sajl på de ena å Rigskanslerens
  på de andra.
  
  Hanj brækte fost Kongens Brev, å hanj ble, så hanj nær hadde falt ner a
  Stolenj. Der sto klârt å got, a di 200 Rigsdâler, hanj hadde fåd om Åred, va
  bled injdrâna, lessedan me Skattainjtækterna å Gjylensgår å Bjørnagår. Bjæragår
  hadde hanj ju Kjev på, så denj fikj hanj Lâu å behojla. Va Grunj va, sto der
  ikkje et Or om. I Breved frå Rigskanslerenj sto der bâra, a ætte Ordre frå
  Kongenj  velle der ente otara ble sænt hannem Pænja, å a Fæstebønnerna frå
  di tre Gårana skujle injsænna dorres Afgjifter te Ræntekammered.
  
  Lænje sod Pær å grunjada âuer detta hær å va Grunj kunje varra. Der måtte varra
  injløvved en Klaua te Kongenj; men hær veste hanj saj fri. I denj Tiden frå hanj
  va Lansdommera, va injenj bled forurættader. Når hanj nu tâu âuer å snakte me
  Kongenj, velle denj Sâgen nok gå i Ården. Æjla vell‘ed âu komma te å se galed ud
  for’enj, hanj hadde ju injed anjed å læwa å.
  
  Nu galt’ed om å komma âuer Vanned så fort som mâulit; Penja te å resa for va der
  ente, å ijæn måtte hanj ud te Dencker å låna Hondrede Rigsdâler. Så kom hanj
  astâ, Dânj ætte a hanj va kommed te Kjevvenhawn, tâu hanj na op te Slotted å
  spore ætte Kongenj. Hanj fikj bâra Svâred a Majestætenj va rest te Jylland å a
  de nok vâre lænje, forenj hanj kom jem ijæn.
  
  Va skujle Pær nu? Resa jem ijæn me oforrættad Sâg, hadde hanj ente Lyst te. Så
  lajde hanj saj et Kammers hos en gammel Ænjkja, å hær fikj hanj âu Kostenj for
  små Penja. Ventetiden ble livel long. Vær Ugga spore hanj ætte Kongenj, men på
  Slotted va Svâred æmmer de samma. Injenj veste, når Kongenj kam  jem.
  
  Enj Dâ fikj hanj livel snakt me Kongens Skrivera, hanj råde Pær te å resa jem me
  de samma, vænta på Audiæns velle hanj værkan få Glæ æjle Gawn å. Pær pompada
  hannem livel å fikj ættehån Forklârenjen.
  
  Då Pær i December 1658 kom âuer å gå Borrinjholm tebâga te Kongenj, hadde
  Kongenj ju ment, a de va Pær der hadde vad Førarenj, då di slo Prønsenskjojl
  ijæl å tâu di svenske Soldâterna te Fonga. De va ju âu Pær hanj hadde skrevved
  te å opfordrad hannem te’d. Pær hadde båra  lad Kongenj ble i Troen å tâd
  imod Æran å Belønnenjen. I Fjor hadde så Admirâl Jens Jul vad âuer på
  Borrinjholm for å injspesera Væbnenjen, å hadde bot hos Harredskaptajnenj Jens
  Koffed på Maglegår. Enj Awtan hadde Jens Koffed fortalt hannem alt, ævent som de
  hadde gåd te i åtehaltrøs, a de hadde vad Pâul Ânker å hannem, der hadde vad di
  rætte Førerna, mæns Pær Olsen ente hadde gjort stort anjed ænj skriva detta fina
  Dokkemænted å så rest âuer å âuerrajt Kongenj’ed. Då Jens Jul kom tebâga te
  Hoffed hadde hanj berættad detta for Kongenj, å då va’d, a Kongenj va bled
  nagger å fråtâd Pær alt ded, som hanj hadde fåd som Belønnenj for sin hæltemodia
  Dåd.
  
  Pær va livel stædier. Nu hanj hadde vænt så lænje, velle hanj bia lid
  enu. Ændeli enj Då lânt hen på Feskjed høre hanj a nu va Kongenj kommed, å
  fjâurtan Dâ ætte fikj hanj Audiæns. Majestætenj spore kårt å bestæmt va hanj
  velle, å så ga Pær saj te å fortælla. Fost om veddan hanj hadde tâd imod Æra å
  Belønnenj som Førera, å sin veddan Bolskjærkepræstenj hadde trâuad hannem te å
  dømma me Uretta.
  
  Kongenj så æmmer le bister ud. Fost då Pær fortalde a hanj hadde betalt alt
  tebâga ijæn, va hanj urætmæssig hadde tevænt saj gjennem Åren, va’d som om
  Kongenj ble lid milera å spore, om hanj då’nte hadde lajt saj lid te Sian te å
  læwa for på Gammajlsåijler. Pær svâre Naj, hanj hadde sit Unjantag på
  Bjæregårenj; men sjylde nu Amtskrivarenj i Rønna 300 Rigsdâler, å nu hadde hanj
  ikkje engång Penja te Jemresan.
  
  Kongenj ynjkjades âuer denj gamla Manj, der hadde krevved så hojt å falt så
  divt, å tâu 50 Dâler op idå sinj Penjakassa, flydde hannem dom å sâ, a denj
  Sommanj skujle hanj få vært År, så lænje hanj læwde, å de fordi hanj hadde vad
  enj ærlier Manj å frivellit betalt tebâga, va hanj hadde tâd me Urætta.
  
  Hærme va Audiænsen frambi.
  
  Åta Dâ ætte kom enj gammajl, krombojder Manj stagranes inj gjennem Portenj på
  Bjæragårenj. De va Pær  Olsen. Då hanj kom inj, hadde di nær ente kjænt’enj,
  vår va hanj då bled gammajl på dæsse sju Månadana hanj hadde vad borta. Hår å
  Sjægj vad bled helt vet, å lignada nu enj Oldenj på firs, sjønt hanj ju mæn va
  mit i trøsserna. De va nømt å se, a de sista Åred hadde hanj fåd enj Knækj, som
  hanj aldri velle forvinja. 
  
  Gjârted å Bællana ble livel glâ, då Bæstefâr kom jem, å gjore âu alt de goa
  for’enj som di kunje, å hanj va âu taknæmmelier for’ed; men velle livel hælst
  varra ena inja i sin Stâua, de va mæst som om hanj skammada saj âuer, a hanj nu
  va så fattier å uzajl, a hanj injed got kunje gjorra.
  
  Ståle forsto got, a Pær hadde ente hat majen Gawn å sinj Kjevvenhawnararesa, å
  veste âu, a lesse snârt a Pær nikkada å, velle Dencker møda å driva dom frå
  Bjæragårenj; men hanj hadde ju beholt sinj Plâz som Vaktmæster, så hanj skujle
  nok skaffa Føn te Konna å Bælla.
  
  Då de spordes a Pær va kommenj jem, kom der ju flera å hansa gamla Kommerâter å
  velle hælsa på’nj; men Pær velle ente snakka me andra ænj Pâul Ânker, å hanj kom
  ju âu der ud enj ynkja Gong å prâtada me’nj om gamla Dâ. De ble âu snârt seddan,
  a Folk mæst hadde forgat Pær Olsen. Då Sommarenj kom å de ble milt i Væred,
  kunje hanj nok stagra lid omkrenj på Âgrana å Lyngenj; men frå Feskjed måtte
  hanj mæst hojla Sænjen. Om Jyl va hanj âuanvænnes å kunje komma inj te Mâdabored
  ver Hojtiderna; men strajs ætte Nytår ble hanj mera nålier, å Gjârted sænde så
  Bod ætte Pâul Ânker, om hanj velle komma å saj Fârvel te Pær, for nu va’d nok
  snârt så lânt me’nj.
  
  Denj gamla Præstenj kom âu et Pâr Dâ ætte. Pær lå å så miler å glâr ud.
  
  „Nâ, veddan går’ed daj, gamla Ven?“
  
  „Jo, nu går’ed som de ska, jâ hâr’ed got nu å vænter å få’ed ænjdå bære. Nu hâr
  jâ Fred bådde me Vorharre å mina Memænjesker, va kanj enj så forlonga mera?“ 
  
  „Naj, de hâr du Ræt i, de e ju de bæsta enj kanj få.“
  
  „De va ju hort for maj å lær’ad; men de va Elsebæt der jolp maj te’d, å nu e jâ
  så glâr âuer a jâ fojde henje, nu e der injenj der kanj lasta maj i min Graw.“
  
  Et Pâr Tima sod Pâul Ânker å Pær å gjennemgjik va di hadde oplæwt sammen, så sâ
  Præstenj Fârvel te sinj gamla Ven for sista Gong.
  
  Dânj ætte dø Pær stelle å rolit.
  
  Øfrøl ble der ente hojlt, ded hadde hanj sæl bestæmt; di kjøre’nj te Hâzle, vor
  Pâul Ânker hadde lajt sæks Kara te å sætta’nj ner, å då Klokkerna rinjde, va der
  nâue nânj Hâzlebo der veste, a de va dorres gamla Bormæster der ble jorader.
  
  ---
  
  Vår Pær Olsen å Elsebæt ligjer begrawada, e der vel injenj der ved; men på
  Stenenj på Torred i Hâzle står Nawned PEDER OLSEN å fortæller for ajle, a sæl om
  Pær Olsen hadde sina stora Fajl, så va hanj livel enj goer Hâzlehorra.
  