text: Dænj swårta halta Hunj
  
  Enjgong va der enj Manj, a der hadde tre Døttra. Så va’d enj Dâ, a hanj skujlle
  âga te Bys, så spore hanj dom, va di kunje villa, a hanj skujlle hâ me jemm te
  dom... Jo, dænj ælsta vijlle nu så urimelia gjærna hâ saj enj finer, bokjefter
  Kjâul, å dænj mæjllemsta kunje nok villa hâ saj et pent Sjall... mæn dænj
  ynjsta vijlle slætt injed hâ. Ja, om de nu partu skujlle varra nâd, så kunje
  hanj ju kjevva’na en fin, broderad Puda, — om a seddena va te å få. — Æjlles va
  der injed, a hon bryde saj nâd om.
  
  Fârinj kjöre så te Bönj å fikj âu enj fæzelia nætter Kjâul kjefter te dænj ena
  Piblinj, å et fint Sjall te dænj anra; mæn nân Puda va der ikkje te å opdriva —
  ikkje for alri ded. Bådde hær å dær å âueralt hadde hanj vad — opivader som hanj
  va på å glæ dom ajle tre — mæn naj, seddenen va nu ikkje te å få, å dæmme måtte
  hanj mæn spænja for å nörla jemmætte.  På Vænj kommer hanj så frambi et
  ustortelia fint Huz, å udanfor på enj Græzplæn liggjer der enj swårter Hunj å
  sawer på en granj broderad Puda. »De e då mæst en Skam, a hanj ska hâ så 
  nætt en Puda å liggja å sniva på. De e ju då mæn ed Krajtur — å når Maria nu så
  gjærna vil hâ seddenen,« sajer hanj, seddan for saj sæl, å i de samma nappar
  hanj Piskinj å longar Hunj en âuer Râ’n, sa hanj sprinjer op å løvver inj me
  Rompan imæl Ben. Hæsselit hinkada hanj på de ena Bened, mæn de va der inte
  Stynjer te å grunja videre âuer. — Manj sprong å å nappada Pudan, å så op ijænn
  å astâ jemmætte. Nu hadde’d så livæll vælads for’inj, sa hanj kunje komma jemm
  me lid te ajle Piblana.
  
  Glâ ble di âu, sa de foje ammade te, då Aftaninj kom, å Fârinj kom frå Bönj; å
  varmer Gröd hadde di på Bored te’nj, dæmme satte di dom nu ajle te å få Mâd.
  
  Når di hadde sodded lid, knabbad’ed på Dörn, å dænj ælsta ude Piblana gjik så
  hænn å lokte op. Udanfor sto dænj swårta halta Hunj, å hanj sprong te å tâu’na
  på Nakkanj å løvv å me’na.
  
  »Kanj du se nâd?« sajer hanj så te’na, då di va kommena et lânt Stykkje Vaj.
  
  »Naj, jâ kanj injed se,« sajer Piblinj.
  
  »Ja, så e’d inte daj,« sajer dænj swårta halta Hunj, å smider’na å... »Så kanj
  du mæn sæl se å hita jemm ijænn.«
  
  Lid ætte va der ijænn nânj, a der knabbada, å dænj mæjllemsta å Piblana gjikke
  så hænn å lokte op, å nok enj Gong va’d dænj swårta halta Hunj, a der sto
  udanfor; å forrinj a nânj hadde  besinjad saj, tâu hanj’na på Nakkanj å
  stænjte astâ me’na — marklöst alt va hanj kunje kriva å.
  
  Då di va kommena et gott Stykkje Vaj, spore hanj’na, som hanj hadde sport dænj
  ælsta, om a hon kunje se nâd, mæn de kunje hon inte, å dæmme smed hanj’na å å
  lo’na liggja.
  
  For tredde Gong knabbad’ed på Dörn, å nu ble’d Maries Tur te å lokka
  op. Ømmerhænn va’d dænj swårta halta Hunj, a der sto udanfor, å Maria måtte
  samma Vænj som di anre — på Nakkanj me’na, å så ferafettes omkrænj å astâ
  ... Koss, vår hon skâr, rættad âuer Âgrana; mæn unjelit nok så syntes’ed slætt
  inte Maria, a de va så ufanjut injdå å komma astâ på de Vized. Hon lå mæst
  lissom i en Vagga, syntes’na; å då di så va kommena ed lânt Stykkje Vaj, sajer
  dænj swårta halta Hunj:
  
  »Kanj du se nâd, lijlla Maria?«
  
  »Om jâ kanj!« sajer Maria. »Jagonn, jâ kanj se ed stort, stort å fint Slott.«
  
  »Dær ska vi hænn,« sajer Hunj ijænn — å så satte hanj Fârten op å sprong, sa de
  vyslada ætte, âuer Stok å Sten, lie te di rajte fram. Portinj âvnada saj å saj
  sæl, å Maria slop injanfor; mæn dænj swårta halta Hunj så hon inte nâd te mera
  dænj Dânj.
  
  De kanj nok hænna saj, a der va pent inja i Slottsgårinj, å så  rent, så
  rent, sa enj skujlle mæst tro, a di hadde vaskad Goll uda på Bryggjan âu. Mæn
  ikkje ed Mænjeske va der å se nânj Stâ.
  
  Maria va så forunrad, som hon alri hadde vad, å stjærnada runt me stora Iven te
  ajle Sier... Så nörlada hon så smått hænn a Fostâudörn te, — sikkenen Dör så
  nætt — udskårren me enj Prøns, a der dânkar et arbarmelia styjt Krajtur. Hon
  præwde å lætta på Klinkan, mæn lisse rapt, a hon bâran röre ver’na, sprong Dörn
  op, å hon kunje frit gå injanfor.
  
  De va livæll de penesta, a hon nânti hadde sett. Ajle Knaggana va ræjtia
  Jortatagga, å stora Spajla va der longs ime ajle Væggjana. Sin kom hon te dænj
  ena Sâlinj nættere inj dænj anra. Golln sjinnde, sa enj kunje spajla saj i dom —
  å sikkena Lyzakroner, a der hænjde ner frå Tijlled å — di læjefram blârada som
  de granjesta Gujlled. I dænj ena Sâlinj va der opdækt me ajl dænj dajlista
  Mâdinj, som tænjkjes kunje, å Kâga å Vin — å ajle Fâden å Talrikkana va âu Søll
  å Gujll helt igjennem. Mitte på Bored lå der ed Papper, a der sto skrevved på me
  forgjyjlda Bokstawa: »Vassego å spiz, lijlla Maria!« Mæn injinj Stâ va der nâd
  Mænjeske å opdriva.
  
  I enj anjinj Sâl va der telawad me en Massa Hånnarbaj. Der va bådde Spiddehozzer
  å de granjesta Broderied å Böjer å Blâ, sa hon inte hadde Behâu å fajla nâd å tâ
  saj te på lænje.
  
   Maria ble ver å nörla runt, å lie nætt va der mæst âueralt.  Tesist kom hon
  inj a Sawekammersed, å så pent, som a dær va, hadde hon alri nânti drømt om, —
  Sølkje me Gujllbroderi ævent vår enj så. Om de så va Natkjâulinj, a der lå på
  Stolinj ver Hømmelsænjen, så va’d Sølkje. Å âuanpå Sænjen lå ijænn enj
  Papperslap, vår der sto: »Vassego å lægj daj å saw, lijlla Maria!«
  
  Hall træt va hon semænj âu ble’n, som hon hadde trisad runt, å kansje kunje hon
  nok âu li å præwa dænj fina Sænjen, å Natkjâulinj inte å forglømma; dæmme klædde
  hon saj nu å å krev tesænjs å sæwnada snârt frå i di blöde Dynarna.
  
  Når hon vâunada Mârninj ætte, lå der enj nyer, finer Kjâul på Stolinj, å di
  gamle Klærna va væk. Så sto hon op å vaskada saj å trajte i de nya, fina Tojed,
  å då hon så kom inj a Spizesâlinj, va Bored ijænn dækt me dænj dajlista Mâdinj,
  enj kunje tænjkja saj. Maria va swølten å tâu gott for saj, mæn ømmer va der
  ikkje nâd Mænjeske å se. Hon gjik så runt ijænn å va helt uda i Kolân å
  Öjalân. Dær sto monga nætta Kjör å Öj, mæn nânj Rojtara æjlle Drænj æjlle nâd så
  hon injed te.
  
  »De kunje livæll varra hæjllut å varra jemma ijænn,« tænjte hon, mæn der va
  lânt, å hon tore inte gje saj på Vaj å gå. Så nörlada hon inj ijænn å satte saj
  te å strikka å brodera lid, — å  så majed a der va å se på, så løvv Dânj
  unjan som injen Tinj; å forrinj a hon visste å’d, va’d Sænjatid. Då hon hadde
  liggjed lid, va der lissom nâd, a der röre på saj, å Maria ble så bonge, sa
  Jartad hamrada i Lived på’na.
  
  »Du ska semænj inte ble bonge,« sâ dænj swårta halta Hunj — for hannem va’d, a
  der va komminj.
  
  — »Bâran jâ ma hâ Lâu å liggja i Sænjafoddarna.« Jo, de måtte hanj nok. Maria va
  ræjti hall glâ ver, a hanj va komminj ijænn, for de va då alti nâd læwenes,— å
  nu hadde di’ed ræjti hæjllut sammen i âuer åte Dâ. Mæn så enj Ættemidda, a Maria
  sidder å strikkar, så fajler Hænnarna me Spiddehozzan ner a Sjødd pa'na,
  å hon sidder seddan å halldrømmer.
  
  »E der nâd i Vænj me daj, lijlla Maria?« sajer dænj swårta halta Hunj.
  
  »Naj, inte seddan,« sajer Maria, »mæn jâ kanj se, a mina Søstra sidda derjemma
  på Sâlinj å sy fina Ballkjâula, — å nu kunje jâ âu gott hâ Lyst te å komma me.«
  
  »Jamæn de e der då injed i Vænj for, når du bâran vil lâua maj å komma ijænn.«
  
  Jo, de skujlle hon nok.
  
  »Ja, så kanj du bâran gå op på Tijlled, dær liggjer fina Ballkjâula i en Kjista,
  så monga du kanj ønska daj. Å der e en Kjiste  injdå,« sajer dænj swårta
  halta Hunj, »mæn va der e dæridi, de ska du gje te di fattie, når a de kanj bæra
  seddan ad... Du kanj bâran saj te, når du vil astâ, så ska Vâuninj nok hojlla
  for Dörn.«
  
  Snârt Maria så va teres, holt der en fin Karet for Dörn, å dænj swårta halta
  Hunj va sæl Kusk. Så kjöre Maria te Balls, å hon hadde fåd Lâu å ble væk i åte
  Dâ. Vijlle hon jemm ijænn, kunje hon bâran gå udanfor å saj’ed — seddan hænn i
  Loften —, så skujlle Kareten nok komma å hænta’na.
  
  Der va injen å di anre Piblana, a der hadde seddenenj finer Kjâul som Maria, å
  hon morada saj så rent ustortelit, for ajle så vijlle di danjsa me’na på
  Balled. Di åte Dâna fikj snârt Ænna, å Moern å Søstrana vijlle partu snakka
  for’na å få’na te å ble bâran i fjâurtan Dâ. Mæn Maria va’nte seddan å snakka
  âuer. Dænj swårta halta Hunj hadde alti vad goer me’na, å va hon hadde lâut, de
  vijlle hon âu hojlla.
  
  Tesist mente Moern på, a di kunje flytta me’na dærhænn å bo ajlesammena, mæn de
  trode Maria nu inte, a dænj swårta halta Hunj vijlle hâ.
  
  »Jamæn de e ju då mæn et Krajtur,« mente Moern på. »Hannem kunje vi ju dânka.«
  
  »Naj,« påsto Maria. Hanj hadde vad for goer me’na te seddan å takka for’ed
  ... Mæn Moern va nu ble’n  så opivad på’d, a hon  ble ver å snakka for
  Maria å fikj’na tesist âuersnakt te å tâ dænj stora Slajtaraknivinj me saj å så
  se å dânka dænj swårta halta Hunj på nân Måda.
  
  Maria gjik så udanfor å râfte, å Kareten va der mæst me de samma me dænj swårta
  halta Hunj på Bokkinj, å så kjöre di jemm te Slotted ijænn.
  
  Om Aftaninj, då Hunj som vân va krajlader ner i Sænjafoddarna, sorrada Maria
  Knivinj te ed Stolaben, ævent vår a Hunj skujlle hoppa ner om Mârninj, sa hanj
  sæl kunje sjæra saj på’nj, for hon vijlle inte gjorra’nj nânj Fortred — ikkje
  for alri ded —, så goer, som hanj ømmer hadde vad me’na.
  
  Om Mârninj, då hon vâunada, va dænj swårta halta Hunj væk; mæn hon kunje se, a
  der va en tjyk Blostriva ætt’inj, vår hanj hadde løvved. Dænj fina Kjâulinj va
  âu væk, å di gamle Klærna, hon va kommen i, lå ijænn på Stolinj. I Sænjen va der
  inte anjed inj Halm, å injinj Mâd va der på Bored. Sjided va der, sa der lâutada
  ijlla; Spinjelvæw i ajle Krogana, å Krajturn va så mawra, sa Ræwben skalrada. De
  va så jammerlit, så jammerlit, sadd... Å dær gjik hon runt å lete å lete i to
  Nætter å Dâ, mæn ikkje a hon så nâd te dænj swårta halta Hunj.
  
  Tesist kom hon op på Tijlled, å dær hite hon så Skrined me Sâgarna te di
  fattie. De tâu hon på Nakkanj, å så gjik hon på  Vaj å tyggja saj fram, for
  nu va hon då så stakkals swølten ble’n. Lânt om lænje rajte hon te enj
  Går, vår a Portinj sto å knerkada — så tâu hon lid Fett å smore Hænjslarna
  me. Inja i Portinj sto to Hunja så mawra som Benrâ’r  å forskrækkjelia
  swøltena. Dom hite hon enj Gnomlinj Brö fram å gâ. I Bryggjersed sto der to
  Pajer å hete Uninj me bâra Arma lânt op. Dom gâ hon longa Arma i Kjâulana... Så
  kom Kjælinjen fram, a der ajdes Gårinj, å Maria spore’na så, om hon inte skujlle
  kunja tyggja saj lid Mâd te, for hon va så swølten, så swølten.
  
  »Mâd ska du nok få,« sâ Kjælinjen, »mæn du må fost sjødda nâd for’ed. Hær hâr jâ
  en swårt Garnharra — nu kanj du fost tâ dænj å gå ner te Damminj å bânka, te hon
  bler sjinnenes vid.«
  
  Maria bânkada å bânkada, mæn Garnharran ble ver å varra lie swårt, å tesist gâ
  hon saj ræjti sânt te å vræla âuer’ed.
  
  »Va e du då så kjessam âuer, lijlla Maria?« höre hon nânj å saj; å me de samma
  kjænde hon på Måled, a de va dænj swårta halta Hunj.
  
  »Jo, jâ ska bânka dænja Harran vid, injan a jâ får nânj Mâd, å jâ e så swølten,
  så swølten.«
  
  »Kom hær, ska jâ jælpa daj,« sajer dænj swårta halta Hunj, å lissom ded tâu hanj
  Garnharran frå’na å bânkada, sa Bânkesteninj darrada, å Tarskelinj song i
  Loften.
  
   Lænje vâre’d inte, forrinj a Garned va vitt som Sne, å glâ ijænn va Maria å
  takkad’inj så majed for Jælpen å gjikke så inj te Kjælinjen me’d.
  
  »Dænj, der hâr bânkad ded, hâr bânkad bær’inj du,« sâ Kjælinjen. »Mæn hær hâr du
  så en Harra vitt Garn, å når du hâr bânkad dænj, te hon bler kollena swårt, så
  ska du få Mâd.«
  
  Maria måtte ud te Damminj ijænn, å hon bânkada å bânkada, mæn Garned ble ver å
  varra lie vitt. Tesist tâu Tårana ijænn fatt å trijlla’na ner ad Kjæwtana, mæn
  ijænn enj Gong kom dænj swårta halta Hunj å trøstada’na, å lissom en Visp
  bânkada hanj Garnharran kollena swårt.
  
  »Se nu, lijlla Maria, nu e de sjøtt,« sajer hanj. »Mæn når du nu kommer inj, så
  får du en Pølsa å dænj gamla Kjælinjen, mæn dænj må du inte spiza, for der e
  Forgjift i’na... Fost ska du sjyla’na unje Stolahynjed, å sin i Sænjafoddarna,
  å tesist unje Arminj. Så vil Kjælinjen løvva ætte daj å driva daj âuer enj Bunka
  Pjask, mæn dær må du tâ daj i Ajt, for dær e enj Bronj neran unje, a hon vil
  drokna daj idi. Du ska bâran sprinja âuer å la Pølsan dompa i Bronj.«
  
  Då Maria så kom inj me Garnharran, sajer Kjælinjen ijænn: »Dænj, der hâr bânkad
  dænj, hâr bânkad bær’inj du, mæn hær  hâr du så en Pølsa. Du sâ ju, a du va
  så swølten.« Kjælinjen gjik så ud, å Maria sjylde Pølsan unje Stolahynjed.
  
  Udan for Dörn sto Kjælinjen å râfte: »Pølsa, Pølsa, vår e du?«
  
  »Unje Stolahynjed,« swâre Pølsan.
  
  Så kom Kjælinjen inj ijænn å spore, voffor Maria inte hadde åded Pølsan, når hon
  va så swølten, som hon vijlle påstå; å Maria tâu så Pølsan fram, mæn sjylde’na
  ijænn, så fort som a Kjælinjen va udan for Dörn.
  
  »Pølsa, Pølsa, vår e du?« râfte Kjælinjen ijænn.
  
  »I Sænjafoddarna,« râfte Pølsan, — å nok enj Gong kom Kjælinjen inj å sjæjllde
  me Maria, a hon inte åd dænj dajlia Pølsan — »seddan goer Mâd« —, mæn hon va
  kansje kræzen?
  
  »Jo, jo, nu ska jâ nok spiza’na,« klynjkjada Maria å fikj Pølsan fram. Mæn
  lissom a Kjælinjen bâran vænde saj, stopte hon’na op unje Arminj.
  
  »Pølsa, Pølsa, vår e du?« râfte Kjælinjen ijænn.
  
  »Unje Arminj,« swâre Pølsan, — mæn Kjælinjen mente, hon sâ: »I Tarminj.«
  
  »Nu ska du âuer dær,« sâ Kjælinjen å pæjte på Pjaskbunkanj, a der lå âuer Bronj,
  Maria sprong âuer, å i Fârten varpada hon Pølsan dærner. Mæn Kjælinjen må livæll
  hâ sett’ed, for nu râfte hon ijænn: »Pølsa, Pølsa, vår e du?«
  
   »I Bronj,« swâre Pølsan, — mæn Maria hon løvv. Då hon så kom frambi
  Pajarna, a der sto å hete Uninj, râver Kjælinjen te dom: »Brænj’na!«
  
  »Naj, de va då Synj,« saja di. »Hon gâ voss ju longa Arma i Kjâulana, a vi inte
  skujlle brænja voss.« Kjælinjen løvv ætte Maria, å då di kom frambi Hunjana i
  Portinj, râver hon: »Hunja, tâ’na!«
  
  »I naj, de va då Synj,« saja di. »Hon gâ voss ju Brö, då vi va så swøltena, a vi
  va farrua å krapera.« Maria va nu rajt så lânt som te Portinj, å Kjælinjen râver
  ijænn: »Port, Port, slå ’na ijæll!«
  
  »I, naj semænj vil jâ i,« sâ Portinj. »Hon gâ maj ju Fett, då jâ trænjde alra
  varst.«
  
  Mæn Kjælinjen va’nte så sømpel te Bens injdå. Hon hinjada Maria å nev’na hårt i
  Arminj å sâ: »I Nat ska minn Døtter hâ Brojllup me dænj swårta halta Hunj, å du
  ska varra Lyzastâga å stå ver Sænjen me ed Lyz i Hånn, å når Lyzed e udbrænt,
  ska Stâganj âu brænja.«
  
  Maria ble så forskrækkjelia forfærad for dætta hær, a hon bâran vrælada å
  vrælada. Mæn om Aftaninj kom dænj swårta  halta Hunj å sprong op a
  Bruasænjen. Kjælinjen kom me Lyzed å stok Maria i Hånn, å så gjik hon å lokte
  Dörn.
  
  Der ble ganske stille, mæn dænj swårta halta Hunj hadde ømmer ed Iva me Maria, å
  lissom a Lyzed va ver å brænja ner, sprinjer hanj op å byter Piblana om, sa
  Kjælinjens Døtter fikj Lyzed i Hånn å måtte brænja te Åska, mæn Maria lå i
  Bruasænj me dænj swårta halta Hunj.
  
  Om Mârninj, når Kjælinjen kom me Kaffe te Bruafolken, så hon strajs dænj stora
  Åskehovinj å spode saj ud ætte Fajespån å Fjæravinja. »De va då enj vælsajnader
  Åskehov, a hær liggjer,« sajer hon. »Dænj må jâ forlaskemaj se å få
  sammensovader å brygga, når vi ska te å vaska Klær.«
  
  Hon bokte saj så ner for å sova Åskan sammen, mæn lissom hon så rezer saj å ska
  gå ud me’na, bler hon vâr, a de e Maria, der liggjer i Bruasænj i Stânj for
  hinjes Døtter, — å dænj swårta halta Hunj va ble’nj  te enj Prøns. Å då
  hon så ded, ble hon så ederfortærenes galn, a hon fo’r  i Flinjt. De e
  dærfor, a der e så monga Flinjtestena runjenomkrænj på Âgrana.
  
  Bruafolken reste så på, å som di va kommena udanfor, rinjde Prønsinj på en liden
  Søllklokka, å strajs kom dænj fina Kareten kjörenes. Hanj tâu Maria om dænj
  hojre Hånn å jolp ’na op, å så kjöre di te Slotted, vår alt ijænn va lisse fint
  å rent å pent å possad, som fosta Gong, hon så’d. Å nu va der âuan i Kjøvved
   Tjænara bådde hær å dær å ajle Vajna. En Damma så umanerlia jøss å fin tâu
  imod Maria. Hon skujlle varra hinjes Kammerjomfru. Bored va dækt me ajl dænj
  dajlista Brojllupsmâdinj, å i Sawekammersed va der to Sænja me Ederdunsdyner å
  Sølkjevår; å sæl va di så glâ ver injanj, sa de alri kunje få nânj Ænna.
  
  Då di hadde hatt’ed ræjti så hæjllut, så hæjllut i noggena Dâ, sjikte di Bodd
  ætte Forælrana å di to Søstrana, å så læwde di dær ajlesammena i monga, monga År
  i Lokka å Glæ — — Ja, kansje læwa di inu.
  