text: Et lided Brev te Nels. 
  Goa Ven!
  
  Ja, nu ska du ente stjærna Iven idaa Hâud, forde du faar Brev fraa maj aa. Vi ha
  ju daa skrevved lid te enjanj forra, sælom de e nogged sijn; aa nu syntes ja
  ævent, a der va lid, ja kunje hâ Lyst te aa fortælla daj. Ja antar, a du hâr
  sælajt nu, sa du kanj faa lid Tid teâuers te aa sidda aa stava daj ijennem mina
  Krogetær.
  
  Nu ved du ju, a jâ alti har vad enj Hunj ætte gamla Sansâger aa Storjer om
  Trojltøj aa Spøjeri aa seddan nâd, aa du hår ju åu alti gott kunjad led aa høre
  om voddan de gjikke te forr i Tider, dæmme tænjte ja, a ja skulle fortælla daj
  lid om enj borrinjholmsker Trojlmanj.
  
  De va semænj i Søndes, a ja va gaanj ner paa Hawn for aa kjikka lid paa detta
  tyska Skolesjeved, som du nok hâr læst om i Blâen. De va forlademaj et ræjtit
  Sjev, kanj du tro, me Mâster saa høja – aa sikkenen Rigg. Aa di smaa Tyskana va
  knâgemaj saa vissa som Pinjstagga te aa fara omkrænj aa viza fram. Ente for ded,
  for ja vante ombor – enj hâr ju nok set et Sjev forra, kantro. I minn Bællatid
  va der ente saa bârt om dom; men de va ju ægelit ente saa majed detta Sjeved, ja
  skulle fortælla daj om, de va bâra ded, a hadde jânte gaad paa Hawn, hadde ja
  kansje alri faad nâd aa skriva om. Nu gjik jâ ju der aa glânada, aa lissom ded
  saa trof ja enj Manj, a jâ kjænde fraa minn Bællatid aa. Vi sto saa aa
  smaasnakte lid om gamla Dâ, aa saa sajer jâ te'nj:
  
  „Hør," sajer jâ, „kanj Di ente fortælla maj lid om Trojlmanj i Norrenelskersen?"
  „Jo gonn, jo“, de kunje hanj ræjtinok. „Hanj bode ju Nâbo te vort, aa hanj hâr
  semænj au korert bodde Folk aa Fæ hos vos aa aa te. Ja kanj hausa enjgong, vi
  hadde en Ko, a der værkan ville æda ælle molka. Fâr snakte saa smaat om aa hænta
  Dyrlægarinj, men saa enj Dâ trof hanj Nâbo aa fikj'enj te aa gaa me inj aa se
  paa Koen. Nu va der enj tæmmeli højer Dørratarskel, aa lissom Nâbo hadde grenad
  âuer'enj, sajer hanj saa:
  
  „Jamen, kanj du ente se, va hon fajler? Hon e ju tusepattad!"
  
  „Va e hon?“ sajer Fâr.
  
  „Tusepattad! Hon e Hananjsmorremaj tusepattad, e Hon. – Et ælle anjed ont
  Mænjeske molkar na, uden a du kanj se'ed, for di sidda jemma aa gjorr'ed, Kanj
  du ente se, a hon e skajlu bâg paa Hâzana?"
  
  „Jo, vist kanj ja ded se," sajer Fâr, „men de mente jâ nu, a hon skavada aa,
  naar hon trødde âuer Dørratarskelinj.“
  
  „Najgonn! Se hær, ska du se. Hon e skajlu injante paa Bened âu helt op te
  Jyred, aa de kommer aa dorra Molkeremedier, ska ja saj daj."
  
  „Rârt ska vedda, væm de monne kanj varra?"
  
  „Ja, se de ska du ente kjera daj nâd om. Jâ ska nok faa dom te aa la ble me di
  Tossastrajarna – væmm de saa e, aa nu ska du bâra faa dinn Konna te aa koga en
  hall Gryda Vann, aa saa ska hon tâ detta kogenes Vanned læje aa Ijlarinj aa gaa
  ud aa sætta saj aa strøppa Koen ner i'ed. Gjorr hon ded to Gonga om Dânj, ska
  Koen nok milkas ijæn.“
  
  Aa de gjik gott nok, som Nâbo hadde sajt. Injan tre Da bodde aad aa molkada Koen
  som vân.
  
  Noggen Tid ætte fikj vi lissom lerkad idaa'nj, a de skulle ha vad enj helt oppa
  fraa Krakkinj aa, der seddan hadde tusemolkad ælle tusepattad vor bæsta Ko; men
  seddan nâd sjedde alri mera, naas fost Nâbo va gaa'nj imæl.“
  
  Ja, de va saa Storjan, aa nu kanj du læza na for Konna aa Bælla aa saa hælsa dom
  fraa
  
  Mortinj.
  