text: Dænj longa Vårinj
  
  Enjgong for monga År sin va der enj Manj, a der hadde seddenen arbarmelia dom
  Konna. Der va foje Ænna på’d, så fæhâudad va hon. Å tesist va Manjaskroved rent
  ver å ble kjivå’d, så majinj Harm hadde hanj å’na — å nu ska jâ fortælla, voddan
  a de gjikke te.
  
  Se, forr i Tider hadde di ju mæn nonna fârlia nålia Awlsreskawer — mæst ude Træ
  — å de tâu ju bådde sju longa å sju bre, injan a di kunje få sælajt. Enjhillu
  Arbaj koste’d âu, å ota sjedde’d a der gjikke Uærinj på et å anjed, som så
  skujlle lawas, å dæmme gjik der alti så majed te om Framtiden, bådde å de ena å
  de anra. Seddan nâd gjik ju Manj ømmer å hâuste på, å dæmme va’d så ota, når a
  Konn snakte om, a nu skujlle hon te å tâ Holl på et å anjed te å hojlla Huz me,
  a så Jens Peter mente, a de va bære å gjemma ded te dænj longa Vårinj... De
  kunje varra enj goer Ost, hon hadde, æjlle ed stort Böste Flæsk, æjlle ed Anker
  starrit Drikka æjlle nâd, mæn dæmme Jens Peter visste ju bæst, vår ufnattelit a
  der skujlle arbias om Framtiden, sa hanj  hadde nu ømmer for saj, a de va
  bæst å gjemma seddena Sâger te dænj longa Vårinj, for då va’d inte gott å swælta
  å hunjta tort... Lissedan kunje hon hita på å villa kjølna me Gawnstræ å seddan
  nâd, når de va ræjti kâlt om Vinjterinj; mæn Jens Peter kom ømmer imæl å mente,
  a de måtte gjemmes te dænj longa Vårinj — te å hâ å lawa me, kantro.
  
  Nu va Folk ju inte stort bære dænjgonginj, inj di e nu omstynjer, sa Snakked
  gjik semænj lânt omkrænj, vår skrovaajtu Konn va, å lânt væsterlanns ad va der
  âu enj Manj, a der hadde hört snakkes om’na. Så enj Dâ, a Jens Peter va uda å
  skâua, kommer så dænja Manj væsterlanns frå å bânkar på hos Konn å fortæller, a
  hanj e så swøltinj, så swøltinj... om hanj då inte kunje få lid te Fö’n.
  
  »Væm e du? Å vår kommer du frå?« sporr Konn.
  
  »Jâ? Jo, jâ e semænj »dænj longa Vårinj«, å jâ kommer lânt væsterlanns frå.«
  
  »I, mæn e du dænj longa Vårinj. Ja, så hâr minj Manj ræjtinok ota snakt om daj,
  å så ska du få lie alt va du kanj orka. Der e injentinj, a der e for gott te
  daj, sajer minj Manj alti.« Å så stæjllde hon på Bored me Pølsa å me Flæsk, me
  Ost å me Brö å Smorr å alt de bæsta, hon kunje hita fram. Å då hanj så inte
  kunje mera å vijlle astâ ijænn, spore hon, om der inte kunje varra  nâd, a
  hanj hadde Lyst te å hâ me saj... for de visste hon, a hinjes Manj vijlle ble
  så glâr, så glâr ver, når hon fortalde, a dænj longa Vårinj hadde vad dær å fåd
  alt, va hanj ønste saj.
  
  »Jo Tak, der va ju så majed, enj nok kunje villa hâ me saj, mæn enj kanj ju mæn
  bæra så lid, dæmmeså.«
  
  »De ska du skam inte kjera daj om,« mente Konn, »for jâ vedd, vår glâr a minj
  Manj vil ble, når hanj hör, a du hâr fåd dænj bruna Mærn å dænj bæsta Vâuninj
  ... Der e injed, a der e for gott te dænj longa Vårinj, vedd jâ, a Jens Peter
  vil saj.« Å så spænjde di dænj bruna Mærn for dænj bæsta Vâuninj å fyjllad’inj
  
  me Mâdavâra å Drikkenavâra å Gawnstræ å alt, va di bâran kunje hita. Dænj
  frammada Manj takkada så majed å bâ Konn å hælsa sinj Manj frå’nj, når hanj kom
  jemm frå Skâuinj.  Mæn koss, vår ble Jens Peter då nagger å kjivå’d, når hanj
  höre, vår skrovaajtut Konn hadde bårred saj ad. Ja, så galinj ble hanj, a hanj
  slætt inte vijlle varra hos’na lænjere, når hon seddan kunje gå hænn å rent
  gjorra’nj ö; å dæmme tâu hanj å samlada noggena å sina Stompa te saj i ed lided
  Knyde å gâ saj astâ.
  
  Hanj visste væll nâuehænn, vår hanj vijlle gå, mæn når hanj hadde gåd et
  tæmmelit Stykkje Vaj, kom hanj te ed lided Huz, vår a Konn ble ver å gå ud å inj
  ad Dörn. Hanj unrades på, va de skujlle bety, å stæjllde saj så å så te en
  Stunj. Konn kom så  ud å holt Forkled fram me bæggje Hænnarna, som hon
  vijlle fonga nâd, å når hon hadde ståd lid, samlada hon’ed sammen, lissom a hon
  hadde’d ganske fullt — å gjikke så inj å kom ud ijænn å begjynjte forfrå.
  
  »Mæn va e då ded, a du hâr for, Konna?« sporr Jens Peter.
  
  »Jo, jâ ska semænj saj daj, vi hâ ævent byjt voss ed nyt Huz, mæn så hâr minj
  Manj gåd hænn å forgatt å sætta Vinju i, å dæmme så e der ju ganske morrit
  dærinja, å som seddan så vijlle jâ præwa på å bæra lid Solsjinn dærinj i mitt
  Forkle — mæn de lader nu inte majed te å villa vælas, for nu hâr jâ bårred å
  bårred mæst dænj hela uslawena Dânj, å lie morrit e der dærinja.«
  
  Så rysste Jens Peter på Hâud å gjik sinj Vaj. Mæn når hanj så hadde gåd et
  tæmmelit Stykkje Vaj ijænn, rajte hanj te ed Huz, vår hanj höre et
  forskrækkjelit Sty me Skræj å Râv å Jamran.  Hanj gjikke så inj å spore, va de
  skujlle bety... Jo, de va så Konn, a der hadde syt en ny Sjâurta te Manj — mæn
  forgatt å lawa Holl te Hâud å komma igjennem, å dæmme nu sto hon så å hølmada
  på’nj me Bânketarskelinj âuan i Hâud for å få’d igjennem.
  
  »Der e nok flera domma Konner te inj minn,« tænjte Jens Peter å rysste på Hâud
  ... Hanj nörlada så viderefort ud ad Vænj te, å når hanj hadde gåd et tæmmelit
  Stykkje ijænn, kom hanj te  ed Huz, vår a der gjik en Konna å slævada me to
  stora Kjiter i ed Âuseltræ... Hon va lie ver å sjynka i Knæ, så fortân va hon.
  
  »Mæn va går du då å slævar alt de Vanned te?« sporr Jens Peter.
  
  »Jo, jâ skujlle bestæmt vaska lid Klær, å dæmme skujlle jâ gjærna hâ dænja Sånj
  fujller. Mæn nu hâr jâ gåd hær å bårred Vann frå i Morns å, å inu e der ikkje så
  majed som en Næzeborra fujll idi’inj.«
  
  Jens Peter gjikke så hænn å skujlle kjikka i Sånj; å då hanj så så, a de va et
  Såjl, rysste han inu enjgong på Hâud, å så gjik hanj jemm te sinn Konna ijænn,
  for nu hadde hanj sett, a hon va’nte stort dommere, inj a anra Konner va.
  