text: Pær Sju
  
  Pær Skreddara va i ajle Måder vijllere inj ajle anra å kunje urætta majed mera,
  dærfor ble hanj lisse ota kalter Pær Sju, ættesom hanj kunje arbia for sju.
  
  For monga, monga År sin gjik hanj seddan runt te Folk å jolp te, vår di hadde
  Brygg for’inj. Der bode dænjgonginj på Vajdemanjagårinj i östermarkersen tre
  Søskjen, som a der hed Âredes. Dær kom Pær ota, å enj Dâ, a hanj va dær, skujlle
  di så hâ Grönekål te Midda. Ajle longada di te de samma Fâd me dorra Hornsjer, å
  ajle slabbada di dyktit på Vænj jemm te Munj. — Pær slabbada mæst, kantro; mæn —
  hanj hadde kansje nok âu fåd en sprokken Sje. Så kom Flâuarna å vijlle âu hâ
  dorra Pârt å Kålinj, å di satte dom så i en Råz longs ime Slabbestænj. Der va
  monga Flâuer — å flest hos Pær. Nu ble di så enia om å slå te me dorra flâda
  Hånn å se, væm der fikje di mæste. Pær klârada saj stort. Hanj slo fæmtan i ett
  Slaw.
  
  Sin skujlle di ud a Loinj å sawa Middessæwn, å hær va’d ju âu Pær, kantro, a der
  snark varst, sa di anre mæst måtte liggja vâgena hela Tiden. Di fikj så Lyst te
  å hojlla lid Sjâu me’nj å tâu enj Bidda Krid å skrev’inj på Ryggjinj: »Fæmtan i
  ett Slaw.«
  
   Då di så hadde Middessæwninj tânj, skujlle Pær a Skâuinj å skâua, å dær kom
  så dænj ryska Kjajsarinj frå Paris gånes. Hanj læzer på Pærsa Ryggj å tænjkjer:
  »Dær e dænj Manj, a jâ hâr Brygg for,« å går så læje hænn te Pær å sporr’inj, om
  hanj inte kunje villa hâ Plâs hos’inj å gjorra Ænna på enj Enjörninj — et fârlia
  stort å styjt Krajtur, som løvver i hansa Skâu å dânkar ajle, som komma dær.
  
  De syntes Pær, a de kunje varra majed plaserlit, å hanj reste så me å ble strajs
  sænder ud a Skâuinj, å ikkje rappere va hanj dærud komminj, forrinj a dætta
  stora Krajturastommened te Enjörninj kom farenes som en Lyna for å borra sitt
  Horn i’inj. Mæn så hâuse, a Enjörninj ænj løvv, å så forgryster, a Pær ænj va,
  fikj hanj livæll spot saj bâg om et Træ, å ded röj så Enjörninj læje på å
  borrada sitt Horn dorks igjennem. Der va ikkje Snak om å trækkja’d ud ijænn, sa
  nu hadde Pær gott å gjorra for å få’nj dânkader.
  
  Monga Manuter tâu’ed hannem inte å flå Sjinjed å’nj, å de stæjllde hanj så op te
  Kjajsarinj me, for a hanj kunje se, a de va sânt. Å di saja, a Kjajsarinj ska
  varra nâd så urimelia glâr ble’nj, sa hanj va’nte værkan knevvinj æjlle
  karrier me Betalninjen.
  