text: Vardens östlista Slott
  
  Enjgong va der enj Manj, a der hadde tre Sønner. Nonna Hoa te å driva Går å awla
  va di ajle, sa Sæ’n fojllada nâd på de bæsta me, enj kunje se nânj Stâ. Di
  brygte majed å hâ et stort Stykkje me Arter; mæn så et År va der injena Arter i
  Bællana. Bådde Fârinj å Sønnarna va forskrækkjelia kjivå’d, å injinj
  kunje begriva, va der då kunje varra i Vænj.
  
  Seddan gjik’ed i to År, a der injena Arter va i Bællana, når di skujlle te å
  hösta; mæn de tredde Åred sâ dænj ælsta Horrinj, a nu vijlle hanj vâga om
  Natten, når de ble seddan hænn ad dænj Tien, a Artarna va ver å mones. Hanj saw
  så om Dânj å vâgada om Natten. Me Pivan i Munj sodd hanj dær vær Nat i longa
  Tier i en Grov lie ver Artebeddanj. Mæn så en Nat omkrænj Minatstider tâu’ed på
  å rajna nâd så ustortelit, a Groven løvv fujll å Vann, sa hanj sodd i te mitte
  på Lived. De vâre lænje, å tesist ble hanj kjivå’d  å gjik jemm — å
  Mârninj ætte va ajle Artebællana tomma. Nu måtte så te å la ble me å awla Arter
  ed anjed År, mente Fârinj, mæn Horrana kunje nu nok hâ Mod  på å få Årsâgan
  opklârad, dæmme, dænj næstælsta vijlle nu partu, a di skujlle præwa enj Gong
  injdå. Hanj skujlle nok vâga.
  
  Då Framtiden så kom, såde di Arter som vân, å hænn ad Höstinj te tâu Horrinj
  fatt å vâga, mæn de gjik’inj nu værkan varr æjlle bær, inj de hadde gåd
  Broerinj. Rajned pölada ner, å Groven ble fujll, sa [ikke så? Se første
  kommentar om dette] hanj løvv sinj Vaj... Ætte ded mente Fârinj nu livæll, a
  nogged kunje då âu varra nok, mæn nu va’d dænj ynjsta, a der tâu på Vaj, for nu
  skujlle hanj nok viza, a hanj kunje klojsa bæggje Brörana å hita Årsâgan. Dæmme
  Ænnanj på’d ble nu, a di skujlle så hâ Lâu å præwa et År injdå.
  
  Kasper hed dænj ynjsta, å hanj hadde alti bled lid forkjelader ude Moern. Nu ble
  hon âu ver å hâ imod på, a hanj seddan skujlle ud å vâga om Natten. Hanj kunje
  ble forkjölder å fordoja saj, mente hon, mæn dær jolp nu injed Præk, hanj
  skujlle nok tâ sinn Torrn som di anre å væl ded, — for då de så kom te Stykkjed,
  å Rajned tâu på å driva ner, sa Groven ble fujll, å hanj sæl ble våder som enj
  Klass — så ble hanj mæn te å holt Pinan ud, å så lie me enj gånes Gong ble’d
  Ophojllsvær. Sjyen fordelde dom, å Stjærnarna kom fram å sjinnde som alri
  forr. Natten ble så klâr å pen, sa de mæst va som å varra me i et Eventyr — om
  så Klærna klassada nok så majed te Kroppinj.
  
   Då så hanj hadde sodded lid å forgryst saj âuer de goa Væred, kom der me
  enj Gong tre stora Fâula flojenes å slo dom ner i Artarna å plokte Bællana
  å. Kasper va inte sener te å sprinja op å hugga ætte dom me sinj Kniv, sa hanj
  ramde dænj ena i Vinjanj. Di anre ble bonge å floj dorra Vaj, mæn dænj, a hanj
  fikj Ram på, dænj ble te en fin Jomfru.
  
  »Voffor hân I tâd våra Arter?« sajer Kasper.
  
  »Tâd? Â, de kanj då væll inte varra så fârlit,« mente Jomfruen — å dæmme, di kom
  nu i Snak. Mæn om hanj va enj pener Kar, så va hon bådde færm å jøss som nân, sa
  injan a di visste ræjtit å’d, va di nu blena Kjærester. Hon gâ’nj enj Rinj så
  finer, å sâ te’nj, a hanj måtte inte varra nagger på’na, a hon hadde vad me te å
  tâ dorra Arter; mæn seddan nâd vijlle hanj slætt ikkje höra snakkes om nu. Hanj
  bâran mente om’na å snakte for’na, a hon skujlle følla me’nj jemm å varra hansa
  Konna. De kunje der nu ikkje varra Snak om seddan lie me de samma, hon skujlle
  jemm ijænn te sinn gamla Moer — mæn, hon skujlle nok komma ijænn om fjâurtan
  Dâ. »Å om du e trofâster, så kanj du bâran be te Brojllups... Ajle i fera Mils
  Omkris ska du be — mæn inte Konginj.«
  
  Dânj ætte spore Fârinj, voddan de hadde gåd’inj.
  
   »Jo, nu ska vi te å âga Arter inj, ska vi,« sâ Kasper, å så lâde di for å
  âgte inj hela Dânj, å de kanj nok varra, a der va Bælla på.
  
  Moern så gott nok, a hanj hadde dænj fina Rinj på, mæn hon sâ injed. Sæl gjik
  hanj vær Dâ å hadde på Munj å snakka om’ed, mæn de va nu inte seddan å få’d
  sajt. Enj Dâ tâu hanj saj livæll sammen, å fortalde, voddan de va gåd om Natten,
  då hanj vâgada âuer Artarna.
  
  »Ja, Jâ tænjte’d nok,« sâ Moern, »då jâ så dænj fina Rinj, mæn de va då en
  unjeli Kjærest å hâ.«
  
  »Du kanj tro, hon e bådde nætt å go, Moer; å om fjâurtan Dâ kommer hon ijænn for
  å hojlla Brojllup me maj; mæn nu skan I ajle jælpa maj å be, å ikkje nân Dör i
  fera Mils Omkris må gås frambi. Dænj stora Tarskeloinj ska vi hâ pyntader me
  Lâgen å gröna Grena. Sæl lâude hon å komma me ajl Mâdinj å Vin å Bruaklær te
  voss bæggje, sa ded ska vi slætt inte kjera voss nâd om, for va hon lâuar, de
  hojller hon âu.«
  
  Så kom Brojllupsdânj me Solsjinn å Grantvær som alri forr, å for vær Vâun, a der
  kjöre inj a Gårinj, stæmde Spillemanjana i — — mæn Kasper hanj gjik bâran runt i
  di gamle Klærna.  Ømmer å ømmer spore Folk’inj, om hanj inte snârt skujlle hâ
  saj lid anra Klær på, sa tesist va hanj ver å ble rent i Berå me  saj sæl,
  va hanj skujlle swâra på ajle di monge Sporsmåln... Unjan løvv hanj, å sjylde
  saj gjore hanj, å va som sajt rent beladinj. »Vår e Bruafolken, å vår e Mâdinj!»
  râfte dænj ena ætte dænj anra. »De e voss nâd unjelit nâd, dætta hær«.
  
  »De kommer alt sammens frå dænj Natten å, a hanj vâgada i Artarna,« sâ
  Moern. »Mæn gje’n jer nu bâran igrân tefress, så kommer’ed nok alt sammens, ska
  vi se.«
  
  Kasper va så elændier, sa hanj foje visste, vår hanj skujlle gjorra å saj sæl, å
  Tårana va farrua å trijlla’nj ner ad Kjæwtana — mæn så, lissom ded, e der nânj,
  a der râver: »Nu kommer jâ, Kasper! Nu kommer jâ.« Å dærme kjöre der tre lokta
  Vâuna fram. I dænj forresta sodd Bruen, å i dænj anra sodd Moern å Søstrana
  te’na, å i dænj sista va der ajle Slaws Stæj å Kâger å Vin å Sâger opstavlad, sa
  de foje værkan ammada æjlle linada.
  
  Sæl va hon så fin å jøss som dærte me Demanter bådde på Fingrana å i Håred å på
  Brysted. Å te Kasper hadde hon fina Klær me; dæmme, snârt hanj va telawader,
  kjöre di så te Kjærkes me ajle Spillemanjana foran.
  
  Når di kom jemm ijænn, satte di dom te Bors, å så holt di Brojllup i fjâurtan
  Dâ, å vær Aftan râfte Gjæstarna: »Horâ for Kasper å hansa Konna!«
  
   Nu sjedde’d ævent i di Dâna, a Konginj va på dænj Le’n, å dæmme kom hanj
  dær frambi nonna Gonga å höre, voddan di râfte å morada dom. Hanj spore så nânj,
  va dær sto på, å fikj så å vedda, a de va Sønninj på Gårinj, a der hadde fåd
  seddenen urimelia fin å nætt Konna.
  
  »Dær ska jâ hænn å ønska telokka,« sajer Konginj. Kasper fikj’ed nok å vedda,
  mæn hanj tænjte inte videre âuer’ed, forrinj så enj Dâ a di se Konginj å komma
  kjörenes.  »Nu e vår Lokka frambi,« sajer Kasperes Konna, »mæn vi e nødda te å
  gjorra, va Konginj sajer.« Kasper gjik så ud å snakte me’nj, å der va majed, a
  hanj vijlle hâ Ria på, dæmme, di snakte fram å tebâges å fram å tebâges, mæn
  tesist kom hanj så fram me, va hanj ægelit va komminj for, å de va, a hanj
  vijlle partu hâ Kasperes Konna te Dronninj. Tårana løvv Kasper ner ad Kjæwtana,
  då hanj kom inj te’na ijænn, å de va mæn nâuehænn, a hanj kunje få’d fram for
  Grædan.
  
  »Mæn va forlongar hanj så, for a jâ ska få Lâu å ble hos daj?« sporr hon.
  
  »Hanj sajer, a om jâ kanj få ajle Træ’n i Skâuinj te å ramla om på enj Gong, så
  ska jâ få Lâu å behojlla daj. Mæn de kanj hanj ju sajtes saj, for de vedd hanj
  ju, a jâ’nte kanj, om jâ så bryggar en Ojsa nok så villut.«
  
   »Nâ—«, sajer Konn, »om du gjorr, som jâ sajer, kanj’ed livæll gott varra, a
  Konginj hâr forrignad saj, for nu ska du höra: Du ska bâran gå ud a Skâuinj å
  hugga ett ude Træ’n igjennem nera ver Roden, sa der inte e stort mer’inj Barkinj
  ijænn på dænj ena Sian. Så ska du vælta Træ’d om å saj: Bâran di nu ajle lå som
  dætta!«
  
  Kasper gjore, som hon hadde sajt, å ajle Træ’n storte om på enj Gong — mæn då
  Konginj så ded, va hanj livæll inte nojder. »Naj,« sajer hanj, »mæn om du nu
  kanj reza dom ijænn, sa Skâuinj står som forra, så kanja vi kansje snakkes ver.«
  Kasper kom ijænn lie kjesammer inj te sinn Konna; mæn hon trøstad’inj me, a hanj
  bâran skujlle tâ de Træ’d, a hanj fost hadde huggt pånå omkujll, å reza’d op på
  Rod ijænn, å så skujlle hanj saj: »Bâran di nu ajle sto som dætta!«... Ja,
  Kasper gjore, som hon hadde sajt, å lissom de sto hela Skâuinj som forr... Mæn
  injdå vijlle Konginj inte gje saj. »Naj,« sajer hanj, »mæn jâ hâr enj hæsselier
  Draga i enj Hoj lie ver mitt Slott, å kanj du dânka dænj for maj, så ska du få
  Lâu å behojlla dinn Konna.«
  
  Då Kasper kom jemm å fortalde Konn, va Konginj nu vijlle, falt di injanj om
  Halsinj å lo Tårana løvva. Lænje sorjada di  å grunjada på, va di skujlle
  griva te, mæn Konginj minjde bâran på, å tesist måtte Kasper astâ.
  
  »Ja ja då, minj Kasper,« sajer Konn, »så må du væll astâ. Go Lokka me daj — å
  voddan de så går me Draganj, så kanj du hita maj ijænn på Vardens östlista
  Slott.«
  
  Der kom monga Arbiara frå Slotted å for å jælpa Kasper å grawa, å ju divere di
  kom, ju varre ble Styed inja i Hånj. Tesist ble’d så forskrækkjelit, a der ikkje
  va te å höra Örnaly, å Draganj fo’r  ud idå Hånj å inj a Slotted å tâu
  Prønsessan me saj. Injinj visste, vår di ble å, mæn Kasper falt omkujll å kom
  ikkje te saj sæl, forrinj a di hadde bårred’inj jemm å lajt’inj te Sænjs — så
  slo hanj Iven op å râfte på sinn Moer. Va der va sjett, kjænde hanj injed te
  mera, å ættehânns ble hanj mæst lissom enj Bælli ijænn. Sjødda nâd vijlle hanj
  inte, å unjelier va hanj frå Mârn å te Aftan. Ømmer å spore hanj, om der inte va
  nânj, a der kunje viza hannem Vænj te Vardens östlista Slott, dæmme Folk rignada
  mæst me, a hanj va rent tokkalözer. Bâran gjik hanj å snöjde runt bådde oppa å
  nera, å så enj Dâ hite hanj sinn gamla Skoletaska oppa på Tijlled. Dænj tâu hanj
  så me saj ner å spore Moern, om hon inte vijlle smorra’nj noggena Bidda
  Skolemâd. Hadde hon inte forra trot’ed, så trode hon nu, a hanj  va rent
  galinj ble’nj, men det er forkert, det skal være blenj 'blevet'
  hankøn.ental.nominativ], mæn Kasper ble ver å pina på, å tesist fikj hanj enj
  goer Mâdapakka, å dærme nörlada hanj å a Lannavænj te, mæn Moern sto i Dörn å så
  lånt ætt’inj å unrades på, va monne hanj nu kunje hita på.
  
  Kasper va så nåsammer, så nåsammer ble’nj  på de sista me.  Hanj visste
  foje, va hanj skujlle griva te, å ajle så gjore di Nar å’nj, a hanj ømmer gjik å
  hawsada om Vardens östlista Slott; dæmme, hanj hadde mæst Lyst te å gå a Skâuinj
  te å læggja saj te å dö; dærfor styrada hanj âu dær hænn... å voddan de så gjik
  æjlle inte gjik — Fâulana song, sa de va en Lyst, når hanj kom inj a Skâuinj, å
  de va lissom a ded strajs lætte lid på Sinjed. Då hanj så hadde gåd lid, kunje
  hanj höra nânj å snakka hojt, å ættehånns som hanj kom nærmere, så hanj, a de va
  ed Pâr unga Kara, a der sto å stredes om ed Pâr gamla Stæwla.
  
  »Voffor stån I dær å stries om seddenet Pâr gamla Stæwla?« sporr Kasper dom.
  
  »Jo,« sajer dænj ena udå dom, »våra Forælra e dö, å der va’nte anjed ætte dom å
  arra inj dæsse Stæwlana, mæn der e ded ver’ed, a de e Sjumilastæwla, sa dom
  villa vi ju gjærna hâ bæggje to, dæmmeså.«
  
  »Kansje kunje jâ jælpa jer idå dænj Knivan,« sajer Kasper.  »Kommen nu hær
  hænn å sætten jer å få enj Bidda Mâd me maj, så kanja vi ju tænjkja lid âuer’ed
  imæns.«
  
  Swøltena, som di va ajle tre, gjore’d gott å få lid te Fö’n, å då di så reste på
  ijænn, sajer Kasper: »Nu stæjller du daj dær, å du daj dær, så e der tijlle-tâl
  Skritt imæl jer — å så står jâ mitt imæl me Stæwlana å tæller te tre... Dænj
  der så fost kanj rækkja hænn å sprinja idi dom, hanj ska hâ Lâu å hâ dom.«
  
  De Forslawed syntes bæggje Brörana gott om, å di stæjllde dom så op, å Kasper
  begjynjte å tælla: »E-n...t-o...«... mæn lie i de samma hanj sâ tre, så sprong
  hanj sæl idi Stæwlana, å lissom ded va hanj sju Mil væk. Dær sto så Brörana å så
  på injanj, mæn Kasper gâ saj på Vaj te Månanj.
  
  »Godâ, Fâr Måna,« sajer hanj. »Kanj du viza maj Vænj te Vardens östlista Slott?«
  
  »Godâ, minj Horra,« sajer Månanj. »Naj, de kanj jâ’nte. Dær må du gå å sporra
  Moer Sol te Rås.«
  
  Kasper tyjde saj enj Læskedrik å et Sjy, å så tâu hanj Vænj op te Moer Sol.
  
  »Godâ, Moer Sol,« sajer hanj. »Du skujlle væll inte kunja viza maj Vænj te
  Vardens östlista Slott?«
  
  »Godâ, minj Horra,« sajer Sol'n  ijænn. »Du e nok komminj  longvajs
  frå, kanj jâ vedda — mæn va kanj du ægelit villa dær? Der bryggar alri å komma
  nânj læwenes dærfrå ijænn, sa jâ kunje nu hâ mæst Lyst te å rå daj frå... mæn e
  der nâd, a der kanj kajles enj goer Dâ å komma på, så e’d ævent idâ, for di hâ
  Klær te Torran, å når du bâran føller Noranvinjen, så ska du nok rækkja fram.«
  
  Noranvinjen fo’r  flojtenes astâ å ruskada op i Træ å Boska. Ota ble hon
  så nærgånes, a hon swöfte Sjörten om Hâud på Kvinjfolken... Kasper hadde sitt
  Draw me å følla me, så hâuse gjik’ed — å injan a hanj ræjti visste å’d, så va di
  ver Slottshawanj,
  
  å ajle Træ’n  å Boskana hænjde fujlla å Klær. Kasper vijlle så gå inj, mæn
  der va værkan Port æjlle Dör å hita nânj Stâ. Runt å runt gjik hanj, mæn naj,
  inj kom hanj inte... Lid hænna på Âgrana möte hanj Rojtarinj, som gjik å
  vâutada en Sjaska stora å feda Kjör. Hannem spore hanj så te Rås... Jo, der va
  mæn énj Injgong, sâ Rojtarinj, å injinj Manj måtte komma inj på Slotted
  ... »Nâuehænn mina Kjör må få Lâu å komma dær,« sâ hanj. Mæn Kasper vijlle nu
  partu inj, å dæmme gâ hanj Rojtarinj lid ude Skolemâdinj å spore’nj, om a hanj
  inte kunje jælpa’nj lid på nân Måda, så skujlle hanj nok betalla’nj for’ed
  bâgætte — om alt gjik væl te.
  
  »Ja,« sajer Rojtarinj, »jâ hâr æjlla ijlla Stynjer, jâ skujlle ju  ævent te
  å hâ Krajturn inj, mæn de enesta, a der e å gjorra, de e å slajta en Ko, å så må
  du kriva i Huen å se å slæppa inj me di anre Kjörna.«
  
  Di slajtada så en Ko i en Fârt, å Kasper krev i Huen å slop inj me di anre
  Kjörna. Så lunkada hanj lid smått hænn âuer Gårinj, å Rojtarinj râfte: »Va ska
  du dær, dinn hundans Rinka!« Mæn lissom ded, storte Kasper ner a
  Kjæjllarahalsinj å ble liggjenes. Då hanj hadde liggjed dær lid, kom der en fin
  Damma å skujlle hænta Vin; mæn då hon så Koen liggjenes i Kjæjllarahalsinj, ble
  hon så bonge, sa hon gâ saj te å vræla op, sa Prønsessan höre’d å kom hænn te
  Vinjued, å lisse snârt a hon så Koen, forsto hon rættad, væm de va, å râfte:
  »Kasper, Kasper!« Å då Kasper höre ded, ble hanj âu klâr âuer, a de va
  Prønsessan, a der va hansa Konna — å dærme krev hanj fram å kom inj te’na å
  tâu’na i Fawninj, å di va så glâ, så glâ, a di hadde hit injanj ijænn. Kasper
  fortalde’na om alt, va der va sjett — om Sjumilastæwlana å om Fâr Måna å Moer
  Sol, å voddan a Rojtarinj hadde jolped’inj inj. Sin kom der Vin å Kâga, å Kasper
  hanj smâusada saj, sa de årdeli forslo nâd.
  
  »Vår va’d då gott, a du livæll kom. Tesist,« sâ Prønsessan — »å nu hojlla vi
  Brojllup ijænn, mæn bâran i fera Dâ, å injed  Râv å Skræj ska vi hâ, for a
  Konginj inte ska höra’d, for så kommer hanj bâran ijænn, å nu vil jâ hâ Lâu å
  ble i Fred hos daj å hojlla å daj ajle mina Dâ... Om du bâran visste, vår jâ
  hâr lanjtad ætte daj.«
  
  »Inte mer’inj a jâ hâr lanjtad ætte daj,« mente Kasper. »Mæn væm ajes ægelit alt
  dætta hær, me Slotted å de hela?«
  
  »De e skam mitt, Kasper, altsammens — å nu ska vi ajle bo hær å hâ’d så gott, så
  gott.«
  
  Så hænte di Kasperes Fâr å Moer, å Prønsessans Søstra kom âu å va me te
  Brojllups. Injinj Song ble der songed, å injinj râfte Horâ, for a Konginj inte
  skujlle höra’d — mæn vår ble di lykkelia ætte dænj Dânj. Dâ for Dâ ble di mera
  glâ ver injanj, å di læwde så lænje, a der ikkje e nânj, a der ræjti vedd, om di
  kansje skujlle læwa inu.
  