text: Thor Pærsen aa Trojltøjed
  
  DENJA Sansâgan e bled maj fortalt fraa saa monga Sier aa paa saa monga Leer, a
  de inte e godt aa gjørra Relihed for de hela. De vigtigsta hâr jâ hørt aa enj
  majed troværdier Majn fraa Aakersen. Aa hajn hadde’d nok fraa sinj gamla
  Bedstefâr Torkjel. 
  
  For i Tider ska der hâe boet Ujnejorsfolk aa Huztrojl, Bobba aa Tøj ver Læsaa aa
  deromkræjn; aa di va inte altid goa aa hâe me a gjørra. Di kujne fortrojla
  baadde Folk aa Fæ aa tâe dorres Liv âu ibland. Aa di va nok varst imod di, der
  trode paa dom.
  
  I Torkjelsa Bællatid bode der i Limensgâda enj Majn, som hed Thor Pærsen. Hannem
  skujle Trojlen hâe vad saa urimeli stygja me. Di klemde spæ Griza ihjel for’enj
  ver Sian aa Soen, di kvalde smaa Lam i Faaragamman aa fikj Kjøerna te aa tava
  Milken aa majed ajned. Aa saa smed di saa styt omkræjn me hans Sâger aa skjylde
  somma Tinj for’enj. Møijgrev aa Moggeskâul va alri paa Plâds om Mârninj, naar
  hajn skujle brygga dom, Vandkjita aa Hakkelsekorr inte heljer. Tjærakajnan va
  ota vælt aa Niggelinj te Huggehuzed borta, sa hajn inte kujne komma te aa
  udretta ded, hajn skujle. Aa alt seddan gjore hannem arrier aa unøtta, sa hajn
  skjæjlde aa farredes me Konna aa Bælla aa bânkada Krajturn. Aa lie galed ble’ed;
  for di kujne ju inte gjørra ver, a Trojltøjed hadde vad der aa gjort Malør.
  
  De ujnelia va, a dæssa her Trojln skavada dom varst, naar Thor Pærsen hadde en
  liden Periâl. Aa ded skjede inte saa sjæjlan. Uda i Foerloinj hadde hajn enj
  Dunk  elje Munk, som hajn kaldt’enj; aa naar hajn hadde drokked nogged aa
  denj, forenjd hajn tâu fat paa sit Arbej, kom di brygte Sâgarna aldri paa Plâds
  ijen; aa ded va Trojln Skjyjl i, mente hajn.
  
  For aa ble fri for de hæsselia Trojltøjed tâu Thor Pærsen ota ud ibland andra
  Folk. Der fikj hajn ajned aa tæjnkja paa; aa monga syntes, hajn va enj hæjluer
  Majn aa hâe me te Selskaver aa Spøllegjilje. Men de va livel ette di, a
  Trojltøjed regjerde alra varst.
  
  Mârninj ette sedden et Kalas kujne Thors Kjørepels ligja henslæjnder udanfor
  Væjgjareed, Søllatøjed smedded paa Møijdynjen aa Piskinj i Dyjnapusinj. Aa daa
  ble Majn, som hajn va rent forgjorder. Hajn skjæjlde aa dæulades âuer altinj aa
  trâuada somma Tider me aa driva baadde Konna aa Bælla aa Trojl ad Rispebjær te.
  
  Folk sâ, a Konn ota gjik aa va saa kjedsam; aa Bællastaklana vrælada aa va saa
  bonge, a di hverkan tore de ena elje de anra; aa di syntes, de va alra hæjluast,
  naar Fâr va væk.
  
  Tesist kom Trojln ette Thor Pærsen uda âu. Di forsinkada’enj, forbytte Hâuer aa
  Hatta for’enj aa majed mer. Aa di hadde nær dânkad’enj paa en Kjøretur fraa
  Rønna enj ryselier Vinjterautan.
  
  De va enj Vinjter, der faldt enjhelu Sne rujnen om paa Kjøreveja, Âgra aa
  Enja. Skâuana sto som podrada Jomfruer me nogged hvidt i Toppana; aa Bækjana
  sirlada saa tyst ujne Izinj.
  
  Thor Pærsen tæjnkte som saa: »Slæføre aa Gjæstabodd maa tâes, naar de fajler«,
  aa gâe saj derfor ud paa en Slætur te Rønna, hvor hajn skujle udretta nonna Ærne
  aa hælsa paa goa Venner me de samma. Udturn gjik âu majed godt. Hajn va komminj
  te Bøijn i en hyvenes Fârt aa hadde sat Øijen inj hos denj Kjømajn, hvor hajn
  brygte aa hojla. Saa va hajn gaaed inj te enj Izenkræmmara aa hadde kjøvt saj et
  Pâr nya Bjæjler aa seddan nâd; aa ded tâu ju Tid altsammen, sa de va bled mest
  Autan, injan hajn va færdier me  sina Ærne; aa hajn hadde injena Govenner
  troffed enjdaa.
  
  Forenjd hajn gâe saj paa Hjømleen, syntes hajn, de kujne varra godt aa faa »enj
  lidinj Stæjnk aa vânka paa« aa gjik saa inj i »Natlyzed«, et gammalt Værtshuz,
  som vissa Folk søijte te lisom Skjinjara te en Trânmarna.
  
  Derinja trof hajn saa nonna Bekjendtara, som hajn gâe saj i Snak me. Di drok et
  Glâs Øl sammen for aa befæsta Venskaved; aa ujne ded syntes di, de kujne âu
  varra morsamt aa tâe et Slau Kort me hinjajn. Nok e ded. Di kom te aa spølla
  Whist aa drikka varma Sypa; for der skujle ju lid te for hver Robert, naar de
  skujle gaa godt, forstaar saj. Men de varsta va, a di inte ajlesammen kujne
  vinja.
  
  I Fostninjen va Thor ibland di, der tafte. Hajn sodd aa vraulada aa spøllada
  fejl Gong paa Gong. Aa hans Makker begjynte aa ble hal kjiv aa’ed. Men saa me
  enj Gong »bomlad’ed om«. Hajn fijk saa »stâgenes goa Kort«, som hajn sæl
  udtrykjte saj. Di andre hadde mæjlt »Grand«; aa saa mæjlde hajn »Modgrand«; aa
  Makkerinj aa hajn gjore di andre »Stora Sløm«. Detta her ble »Govennarna«
  knottena âuer. Di skjæjlde ud; aa denj ena bajnada paa, a de inte va gaaed
  ræjtit te. Thor Pærsen paastod derimod, a de va di goe Korten, der hadde gjort
  ed. Hajn hadde hat mest ajle Spârn aa Hjarter Kong aa Klør Es aa komma inj
  for. — Men de kajn godt varra, a de Essed hadde vad en To, som hajn hadde tâed
  Stik paa. —
  
  Lie majed me’d. Thor Pærsen vijle nu inte varra te Uvens me sina
  Kommerâter. »Hajn hadde altid brygt aa komma godt ud aa’d me Folk«, sâe hajn; aa
  for aa faa dom goa ijen bø hajn te aa gje nâd te bedsta. Saa snârt denj ripa
  Hajlaboninj høre ded, bestilde hajn paa Natmaal, sa Thor Pærsen slop me aa gje
  Vin te Mâdinj. Men ded ble der heljer injen Forknapninj paa.
  
  Saa sodd dæsse her Govennarna aa spiste Ânestæj aa monga goa Sâger; aa di drok
  Øl aa Vin te aa klinkada aa ble saa majed alians. Thor Pærsen præude âu aa
  hojla en Tâla. Denj drejada saj om, a Kortspøl aa Kjærlighed va i Familja, for
  ded a di begje begjynte me Kaa sluttada me: »La gaa!« De morada di andre dom
  majed âuer. Aa saa ble di ver aa vraula om ded, sa Klokkan va ti-eljua dajs,
  injan di ble færdia aa tâu hvar te sit.
  
  Daa va Maanajn ver aa gaa ner; aa Thor Pærsen va lid trømmelfodader, sa de knev
  for hannem me aa ble ræjti testæjlder te Hjømturn. Men naar hajn fost kom op aa
  sidda i Slæijn aa fikj Tømmen aa Piskinj i Haand, va hajn Karakar. Hajn skujle,
  Mæren vispe saj, snârt varra hjømma, mente hajn.
  
  Di godt forada Øijen va au villua nok. Di spode dom aa fjæska aa ad di oplyste
  Gâdarna, sa Kjøretøjed snârt kom ud paa søndre Lannavej. Der va injena Løjter te
  aa lyza op; aa altinj skjinde hvidt aa Sne, sa de flimrada for Iven baadde hos
  Kusk aa Kjørehesta. Vinjen va imod; aa Thor maatte sajna Orsprogged: »Naar de
  fryzer fraa Synjan, fryzer Tappinj i Tønjan.« De snede âuanfraa; aa Sneklompa
  fraa Hestenes Hoa stæjnkte Thor i Ansajted. Øijen løvv saa rast, a âusaa Grena
  fraa Vejatræ aa Boska vispada Kuskinj om Ørn, naar Slæinj krânada te Siarna.
  
  Thor Pærsen lo saj livel inte forfæra aa ded. Hajn svøvte bâra Pelsinj tættere
  om saj aa dokkada saj lid ner. Krâdarne skujle nok finja fram, tæjnkte hajn.
  
  Et Straj vælte’d ner me stora Snefogga, der gjore altinj vaadt, hvor di faldt;
  men lisom ded tâu ed fat aa hajla ner me smaa vitta Snekorn, der læjefram stok
  i Øjenlaaggen. Aa tesist bleed et ræjti barnost Vær, et Hømmelens Rogg, hvor
  injenj Kusk kujne se nâd omkræjn saj.
  
  Ujne ded begjynt’ed aa løvva hal rundt for Thor Pærsen. Hajn hadde sodded me
  Tømmen slap aa Piskinj i Fodpozzajn aa snevved; men di stikkenes Snekorn
  fikj’enj te aa sansa lid. — Om Hestana nu tâu fejl aa Væinj aa løvv ud âuer
  Haubakkana me Slæ aa de  hela! tæjnkte hajn. Ver Strânby gjik Væinj ju mest
  lie ud te Haued. — Thor sodd aa ble hal forhâuelier âuer, a hajn hadde bled saa
  læjne uda paa Værtshuzed. Men hva skujle hajn nu gjørra!
  
  Bedst som hajn sodd seddan aa resolverde aa halsnev, syntes hajn, der kom nâd
  læuenes ett’enj aa vijle forfæra baadde Øijen aa hannem sæl. — De pâzlada aa
  sjæskada paa begje Sier aa Slæinj, som om enj Flok Hujna snøijada omkræjn’enj.
  
  »Bâra ded nu inte e nogged Pozleri fraa Limensgâda aa Læsaa, tæjnkte hajn. Aa
  hajn vre saj aa vende saj for aa ble fri for Krammed.
  
  Men jo mera hajn vre saj væk fraa Pozleried, des nærmere kom’ed aa gjore saj
  te. Hajn saa nu téhaands nonna smaa vitta Trojl, der hadde rø Hâuer paa aa
  gnistrada me Iven aa vajtada me Hænnarna. Aa paa denj andra Sian løvv nonna
  svorta Bobba me hvidt Skjægj aa rø Tunger, som di rajte ud aa skavada dom som
  galna Katta.
  
  Aa saa tâu di fat aa forfæra Øijen for’enj. Nonna hyssada ad dom, aa andra
  trajte i dom for aa faa dom fraa Væinj aa ud paa Vijlabræed, syntes Thor.
  
  Saa sodd hajn aa ble saa harmse paa Pakked, a hajn fikj Mod te aa slaa ette dom
  me Piskinj: »Vil ni ble fraa Øijen, jert Helvedes Kram!« skræij hajn.
  
  Men de hjolp ikje de bittersta. De aggada dom bâra. Di tâu fat aa flizza aa
  flina aa skoza hannem:
  
  »Kajn du stikka Klør Kong me Toen?« sâe di te’enj.
  
  Aa daa hajn dokkada saj ujne ded Snakked, hovérde di:
  
  »Du hâr nok inte flera Kort paa Haand nu, dit Skrov!«
  
  »Aah, hojl Kjæut!« svârde hajn mut aa vre saj aa vende saj, som om hajn hadde
  ont i Mauajn.
  
  »Du træjner vel te aa faa enj Syp aa vânka paa!« flizzada di; »men nu kajn du
  hujnta torrt!« ble di ver.
  
  Daa der saa va gaaed en Stujn paa denj Maadan, ble nonna Trojl hal nærtyena aa
  sâe: 
  
  »Hajn ska livel hâe lid; for naar Folk e ârtia aa gjæstbyer, kajn hajn inte saj
  nej.«
  
  Aa saa tâu di skjidinj Sne aa fjælada i Mujn paa’enj.
  
  »Nej, fi for Kattinj aa fi!« udbrød Thor Pærsen aa spottada tjykt ud âuer
  Slækântinj. »Hvor de Trojltøjed daa e nâd forpinenes Pak!« stønde hajn.
  
  »Ded du sâe om vos, maa du heljere saj om daj sæl!« svârde Trojln ijen. »For vi
  ved godt, hva du e for enj Kar. Du morar daj ver Drik aa Kortspøl aa passar inte
  dina Sâger derhjømma; aa naar der saa bler nâd galed, skjyljar du vos aa Konna
  aa Bælla for’ed. — Seddan e du, dit Stommene!«
  
  Aa saa pæjte di Fingra aa rajte Tunga ad hannem, mens Sneinj røijte tæt rujnen
  om.
  
  »Aah, gaa væk me jer, ni forplauenes Nissaunga!« habbada Thor ette dom.
  
  »Ja, skjæjl bâra du!« grinada di. »Her uda e injenj, der vrælar âuer ded! Varre
  e’ed, naar du skavar daj derhjømma, for der e du enj Snøffel imod Konna aa Bælla
  aa enj Rakkara imod dina Krajtur!«
  
  Aa saa vræjnde Trojln ette Thor Pærsen aa pæjte Fingra ad’enj ijen.
  
  »Kajn ni inte snârt hojla jer Kjæut aa passa jer sæl!« stønde Synjarinj aa ble
  lid mera sajtlauinj.
  
  »Se! Se! Nu begjyjner hajn aa ble lid manerlier!« sâe nonna Trojl, mens andra
  kjinkada Sneklâzer i Hâud paa’enj.
  
  »Ja, hajn vil ju livel komma godt ud’aad me Folk!« halhviskada nonna aa
  flâzgrinada.
  
  Thor Pærsen sodd aa krev mera aa mera sammen, mens Rogged sto tæt om’enj. Aah!
  hvor vijle hajn gjerna varra fri for di Ujnejorstrojln, som plauad’enj i et
  væk. Men di ble bâra ver aa forfølla’enj.
  
  »Du hâr sæl faaed vos te aa komma ette daj!« sâe di; »aa du slæpper inte fri,
  forenj du ber om godt Vær!«
  
  Seddan ble Tijnestarna ver læjne, mens di løvv rujnen om Øij aa Slæ. Aa de hela
  løvv rundt i Hâud  paa Thor Pærsen, der knap sanste, hva der ægelit foregjik.
  
  Hajn vidste saa inte bære enjd aa brygga Piskinj godt paa Øijen, for aa kjøra
  fraa Pakked. —
  
  Men lisom hajn hadde præut ded en Stujn, tâu ed fat aa pâzla aa fjæska saa
  umanerlit, a Øijen ble bonge aa sprong lânt ud te denj ena Sian. Aa Slæijn
  vaggada hid aa did aa skâr igjennem Sneeinj paa Kløpper aa Knâz, sa de hvyslada
  ette. Aa de va lisom a Trojln ble majed varre enjd forr. Di løvv saa arrit
  omkræjn aa brode Thor om Næzan me vaada Snebojla, sa hajn hværkan kujne se elje
  sansa. Hvor hajn va henna, hadde hajn injen Meninj om læjnere. Hajn forsto bâra,
  a hajn nu kjøre markløst; aa saa tore hajn inte la Øijen løvva saa hâuse. Hajn
  listada Piskinj ner i Fodpossajn aa holdt godt ijen paa Kradarna, te di begjynte
  aa sagga aa.
  
  Daa Thor Pærsen hadde kjørt seddan hompede bomp i noggen Tid, tâu Hestana fat aa
  styggas, som om di va uenia om Væinj; aa Thor vidste slet ikje, te hveken Sia
  hajn skujle dreja. Hajn sodd forâuerbøjder i Slæinj me Tømmen slaggu imeljem
  Hænnarna aa dinglada, ettesom Slæinj slo. Hâuan hadde hajn kræjnt ner om Nakkajn
  aa Ørn; aa Iven, Skjæjg aa Kjæuta hæjnde mest i en Sne- aa Izkâza, som Vanned
  rajn fraa, naar hajn pustada. A hajn nu kjøre Galnemajn paa Liv aa Dø, de va
  hajn klâr paa. Men Trojln gjore bâra Nar aa’enj.
  
  »Lijla Thor Pærsen, 
  hvordan gaar Kommersen?«
  
  flinada di; aa de forekom hannem, a di hviskada aa tiskada om aa vælta baadde
  Øij aa Kusk aa Slæ ner i Haued.
  
  »Nu e hon livel galn for Alvor!« stønde Thor aa gâe et lided Vræl fraa saj om
  Hjælp.
  
  »Du kajn ju la dina Govenner hjælpa daj!« syntes hajn, a Trojln sâe!
  
  Men de Drælleried aggad’enj inte nu. Hajn darrada  som enj vaader Hujn, mens
  Sveddinj sprong idaa Kroppinj paa’enj.
  
  »Bâra jâ va vel hjømma hos min Konna aa mina Bælla!« sokkada hajn. De va lisom,
  a hajn træjnde te aa snakka me dom i de Øjablikked.
  
  Midt ujne ded høre hajn nogginj sjynga i Nærhedinj:
  
  Befal du dine Veje og al din 
  Hjertesorg til hans trofaste Pleje, 
  som bor i Himlens Borg! Han, som 
  kan Stormen binde og lede Bølgen 
  blaa, han kan og Vejen finde,
  hvorpaa din Fod kan gaa.
  
  Om alle Helvedmagter end
  trodse og modstaa, det du for
  intet agier, vil ej tilbage gaa.
  Hvo kan mod dig vel stande, som
  slynger Lynets Pil? 
  Hvo vover at forbande, naar
  du velsigne vil?
  
  Aa ded blé Thor Pærsens Hjælp. Hajn styrada strajs Hestana i denj Retninjen, a
  Songinj hørtes fraa; aa et lided Straj ette va hajn oppa ver Staangagaar, som
  hajn kjende. Lisom ded mâuad’ed âusaa aa me Rogged, sa de ble lyzere i Væred; aa
  Trojltøjed forsvânt me de samma.
  
  Daa va Thor Pærsen âusaa bled helt ædruer. Hajn spode saj aa sætta Kosinj op
  imod Lannavæinj. Aa sin va der kjenda Grænser aa goer Trâ, sa hajn kom snârt
  hjøm.
  
  Men Sansâgan e inte Slut me ded.
  
  Natten ette denj rysselia Slæturn kujne Thor Pærsen slet inte saua. Der va saa
  urimeli majed, hajn maatte tænkja paa. Dels sto’ed for’enj, a hajn inte hadde
  vad seddan, som hajn skujle varra, aa dels va der nogged me Trojltøjed aa
  Salmeversen, som hajn inte forsto. 
  
  De fosta hajn gjore næsta Mârn, ette a hajn hadde syzlad aa faaed lid Mâd, de va
  aa gaa te Strân, hvor hajn hadde kjørt om Autaninj. Aa daa fikj hajn se, a hans
  Slæ hadde vad lie paa Kântinj aa denj høja Haubrinkajn neran for Staangagaar. Aa
  hadde hajn vælt me Øij aa Slæ dernerâuer, va hajn sækkert omkomminj i Haued. De
  va altsaa Salmesonginj, som hajn styrada ette, der hadde reddad hannem.
  
  Daa Thor va bleinj klâr âuer ded, gjik hajn inj aa hælste paa Majn, som hadde
  songed denj goa Salman om Autaninj. Aa denj Majn fortalde saa, a seddan brygte
  hajn aa sjynga aa be hver Mârn aa Autan; aa derver ble hajn hjolpinj imod majed
  ont.
  
  Thor Pærsen maatte saa fortælla, hvoddan hajn âu va bleed hjolpinj ver denj
  Songinj sista Autan. Aa hajn takkada nu Salmesjyngarinj saa hjartelit aa ryste
  hans Hænner Gong paa Gong.
  
  Ette denj Dâinj ble Thor Pærsen et ajned Menjeske. Hajn holdt op me de Pømperied
  aa tâu fat aa gjørra saj Umâg me altinj. Hajn pasde sina Krajtur bære enjd forra
  aa holdt Orden paa sina Sâger; aa saa mærkte hajn inte, a nogged Trojltøj kom aa
  gjore Fortred. Der ble saa heljer injed aa skjælja aa farres âuer. I Stæn for
  aa tâe ud aa mora saj om Autanijn, sodd hajn i Stâuan hos sin Konna aa Bælla,
  nutada elje læste lid elje fortalde en Sansâga for Bællana; aa di ble tesist
  urimeli glâ for dorres Fâr aa syntes, hajn va denj bedsta Majn, der va te.
  
  Denj, der ble mest glâ âuer denj Omskjiftninjen, va livel Thorsa Konna. Hon
  hadde læjne bed te God om, a henjes Majn maatte ble bær; aa henjes Bøn va bleed
  opfyljt. Nu va der injed, a Thor Pærsen heljere vijle enjd sjynga en Salma aa be
  en Bøn om, a alt de ona Trojltojed maatte ble fraa dom. Aa ded hjolp âu. De va
  lisom a ajle Bobba aa Ujnjorsfolk aa Trojl va bled kvæsta hinj Autaninj.
  