text: Et kontrâdit Øfrøl
  
  Røbona hadde i gamla Dâ Or for å varra ente så lid ajena. Di va enjhellu
  âuertroiska, å a der vrømlada me Unjejorsfolk i Dynjdâla, va ju nâd, som ajle
  veste, å monga va der, som hadde set dom, for di gjek ju ota helt
  âvenlyst. Røbona va âu så fæzeli ræja då for et Hondrede År sin, ja, så ræja va
  di, a tre å di ræjeste Bønnarna kunje betalla al Gjæjlen, der va i hela
  Røsen. Folk frå di andre Soggen mente, a de va Unjejorsfolken, der jolp dom, så
  alt gjek så væl, men de kom saj nok rappara å, a di âu va enjhellu gniena.
  
  Nâ, Tiden hâr ju forandrad saj enjhellu, nu e der vel injena Unjejorsfolk te
  lænjer, å Røbona e vel pånå som andra, værkan var æjle bære. De e om nonna gamla
  Røbo, jâ hâr hørt en Pasâsika, som jâ hær ska præua å gjengje.
  
  Le Østan Linjeskovenj bode der enj Manj, som hed Lârs Grønbækj. Hanj hadde et
  Tohæsteawl, å va, som så monga andra Røbo, enjhellu gnienj, å derfor va hanj âu
  ræjer. Hanj hadde to Horra, å dom hadde hanj ju injpræntad, a de viktista å alt
  i denja Varden va å skrava Pænja sammen. Kon regnada hanj ente me, hon hadde
  bâra å taja å slida. Denj ælsta Horrenj hed Måns å va Fâr op å Dâ; Tommes, som
  denj ynjsta hed, slajtada Moern på å va lid mera gosinjader å saj, men hanj
  hadde ju injed å skujle hâ sajt å ble mæst regnad for enj Horra, sjønt hanj nu
  va felle-fæmåtjive År.
  
  Lârs Grønbækj va nu bled gammajl, å hal skradurenj va hanj me, å derfor mente
  hanj âu sæl, a de bæsta, hanj nu kunje gjorra va å lægja saj te å dø, nu hanj
  ente kunje gni flera Pænja sammen. De gjore hanj så, hanj dø ganske selbenes
  udan Doktarajælp. Lârs Grønbækj hadde âu ornad alt på bæsta Måda, hanj hadde
  gjed Måns Kjev på Ejendommenj å bestæmt, a Moern skujle ble boenes hos. Tommes
  skujle hâ di halle å Pænjana, så kunje hanj ju sæl kjeva saj enj Ejendom, når
  hanj ble besinjenes på’d. Lârs hadde âu gjed dom Besje på, vedden et Øfrøl di
  skujle hojla på’nj. De skujle varra stort å pent i ajle Måder, å de skujle vâra
  i to Dâ. Fosta Dâ skujle di gjæsby di mæste Bønnarna i hela Soggened, å Dénenj
  skujle âu me, hanj holte ju alti sennen pen Tâla ver Bored. Stæj å Kâger å Vin
  skujle der âu te denj Dânj, å så skujle Horrana opføra dom pent å helst lada,
  som om di va enjhellu sorrifujla. Andra Dâ skujle der bâra komma Familian å di
  nærmesta Nâbona, å Mâdenj kunje bâra varra denj, der va bled læunt fosta
  Dâ. Denj Dånj behøvde di hejler ente varra sorrifujla, hadde di Lyst te å spella
  Kårt, måtte di got, de gjore injed.
  
  Måns lâude sinj Fâr, a de skujle ble ævent, som hanj hadde bestæmt, ja, de
  skujle ble et Øfrøl, som skujle sporres, sâ Måns, å ded ble’d âu, ded ble et
  Øfrøl som spordes âuer halla Lanned.
  
  Tol-tre Dâ ætte a Lârs va dør, kom Læjsynsmanjana å synad’enj, å di skrev så en
  Atæst, vår der sto, a hanj va dør, å hærme vâ ded i Orden.
  
  Lârs Grønbækj hadde ju lært sina Horra, vår viktit de e å spâra, å derfor va di
  enia om, a di velle grawa sæl. Grawarenj vella kansje tâ enj hel Dâler for ded
  Arbajed, å ded va monga Pænja å spâra. De va lânt hen på Feskjed, så di hadde
  ente så strenjgjerlit.
  
  Så tâu di enj Spâ å enj Skâul på Nakkanj å nørlada op te Kjærregårenj. De galt
  nu om å hijta enj pener Plâz, å de så di snârt, va le ver Kjærkan. Hær lå âu
  monga å di stoste Bønnarna begrawena, så hær kom ju Fâr te å ligja i fint
  Sælskaw. Jorn va let å arbja i, så då der va gåd et Pâr Tima, hadde di Grawen
  færdi.
  
  Ævent som di nu va ver å skujle gå jem, kom Offebonenj inj gjennem Leddanj å hen
  imo dom, hanj så majed bister ud.
  
  „Va e ded, ni târ jer for hær?“ spore hanj hårt. 
  
  „Vi grawa en Graw te vor Fâr,“ svâre Måns.
  
  „Væm hâr gjed jer Lâu te å grawa hær? De e maj, som e Kjærkeværje, å de e maj
  som bestæmmer, vår Folk ska begrawas. I hâr ævent grawad i minj ajen Lajerstâ,
  men nu târ ni å jæuner Grawen te, så ska jâ visa jer enj Stâ, vår ni må grawa.“
  
  Måns å Tommes så lid slunørada ud å veste ente va di skujle svâra, men
  Offebonenj gjek så i Forvænj helt ner te de norostre Hjørned å Kjærregårenj, hær
  stansada hanj å sâ:
  
  „Hær kanj ni hâ Lâu å grawa.“
  
  „Nâ, så ded mener ni,“ svâre Måns, „de e ju hær, ajle Fattilømmerna ligja
  begrawada, hær kom Fâr ævent te å ligja ver Sian å Nels Korp frå Væraholled, som
  hænjde saj.“
  
  „Ja, å Melpawan ligjer ver hinj Sian, jo, de ble pent Sælskav, a Fâr hanj fikj,“
  sâ Tommes.
  
  „E ente Plâzenj finer nok te jer, får ni se å hijta enj anj, men de bler ente på
  denja Kjærregårenj,“ svâre Offebonenj bestæmt.
  
  Nu ble livel Måns nagger å gâ saj te å sjæjla å torna å bajna, å Tommes jolp âu
  te så got hanj forsto, men de nøttada injed, Offebonenj lo dom vedda, a senned
  Pâr Udbygjarahorra skujle ente komma hær å varra opstranâsia, æjla skujle di
  snârt få anjed å vedda. Så tâu Måns å Tommes dorres Spâ å Skâul på Nakkanj å
  nørlada jem.
  
  Måns lå vâgenj de mæsta å Natten å spekkelere âuer, va hanj nu skujle. Fârenj
  skujle ju i Jorn, men de ble ju ente i Røsen, hanj kom te å ligja, di kom vel te
  å præua, om di kunje få Lâu te å begrawa’nj på Olskjærke Kjærregår.
  
  Så snârt de va Dâ, lâde hanj Øjen for, å så kjøre Tommes å hanj te Ols
  Kjærke. Nu hadde Måns lært, a der ska sporres om Lâu te å grawa, derfor va di
  fost nera å snakte me Grawarenj, hanj viste dom hen te Linjesgårsbonenj, som va
  Kjærkeværje. Linjesgårsbonenj va âu majed megjorlier å folde me dom hen på
  Kjærregårenj å anviste dom enj ræjti pener Plâz, vår di hadde Lâu te å grawa. Då
  di va færdia me å grawa, foldes di ad hen å snakte me Præstenj, å hanj lâude, a
  hanj skujle nok hojla en pen Tâla, å Måns gâ’nj så to Dâler. Dénenj skujle hâ
  enj Dâler for å sjynga, de samma forlongde Rinjarenj; men de synjtes livel Måns
  va for majed å fikj’enj âu nerprutader te fæm Mark, å så skujle hanj rinja enj
  hal Tima for Begravelsen å enj hal Tima ætte.
  
  Nu va alt i Orden, di hadde gjæsbød ajle Nâbobønnarna unjtâs Offebonenj, å nonna
  Udbygjara va der âu gjæsbødna. Familia hadde di ente stort andra æn Fârbroer
  Ola, som bode i Tajn å va Feskara.
  
  På Øfrølsdânj møte âu ajle Gjæstarna, då Klokkan va mæl ni å ti, di skujle ju hâ
  enj Bedda Mâd å enj Syp, forrinj de skujle astâ te Kjærkan, dæmmeså. Der
  va âu Mâd nok, å Sypaflaskan vânkada vellut, så der va enj ynka å Manjana, der
  nær hadde fåd enj Syp for monga å va ver å ble lid højmælta, men så kom
  Dénenj me Salmebogen å gâ saj te å sjynga „Med Sorgen og Klagen hold Maade“, å
  ded tyssada ju å på dom.
  
  Nu fikj di så båred Lârs ud på Læjvâunenj. Brøddegårsbonenj kjøre for Læjed å
  nærmast ætte kjøre Måns å hadde Moern å Tommes me. Då di nåde halvajs, begjynte
  Måns alt å lyes ætte, om hanj kunje høra Klokkarna, men fost då di rajte
  Svajbjær, kunje hanj høra dom.
  
  „Tajnabona slås, Tajnabona slås,“ kunje hanj tydeli høra, di sâ, men Rinjarenj
  hadde livel narrad dom, hanj hadde fåd Betalnenj for å rinja enj hal Tima, men
  nu hadde hanj mæn rinjt i got et Kvater. Di hadde ju Mâd å Brænjevin me i
  Vaunenj te’jn, som Sjek å Brug va, men nu kunje hanj tro naj, hanj skujle injed
  få, når hanj bâr saj så nålit ad.
  
  Då di nu rajte fram, va Præst å Dénj møta å hadde nok alt gåd å vænt i nân
  Tid. Præstenj kom så hen å hælste på Mâns å Tommes å Moern.
  
  „Må jâ så få denj Læjsynsatæsten, så vi kanj få begjynt, de e alt lânt âuer
  Tiden,“ sâ hanj te Måns.
  
  „Læjsynsatæsten, ja, men vår e denj henna, hâr du ente tâd na me, Tommes?“
  
  „Naj, jâ hâr injen Atæst, hâr du na ente, Moer?“
  
  „Naj, jâ hâr aldri set nân Atæst.“ 
  
  „Å, pyt, sjita âu, de gjor då vel hejler ikje nâd me sennenj Paperslap, ni kanj
  lida på, a Fâr e dør som en Sil,“ sâ Måns
  
  „De ingnar jâ’nte for, men Atæsten må jâ hâ, forrijn jâ kâsta Jor på, men jâ ska
  gjærna vænta te enj å jer hâr vad jemma å hænt na.“
  
  „Så får du ri jem ætte na, Tommes, du kanj låna Pilagårs denj baskua Mærn, hon
  løvver got, så du kanj rapt sjød’ad.“
  
  „Naj, du kanj sæl ri, å jâ ved hejler ente, vår Atæsten e,“ svâre Tommes.
  
  „Ja, hon ma då vel ligja jemma enj Stâ, for du hâr då vel ikje forvraulad na,
  Moer?“
  
  „Naj, jâ sajer ju, a jâ hâr aldri set nân Atæst,“ svâre Moern.
  
  Føljed forsto nu, a der va nâd galed på Færa å tyde dom nærmera.
  
  Fârbroer Ola hadde ju hørt’ed å sâ:
  
  „Ja, jâ tænjt’ed minj Skâl nok. Lârs hâr ju i ajle Dâ vad et arbarmelit
  Krænjelse, så de skujle varra lorlit, om hanj ente âu skujle skava saj i Dâ. Men
  nu kanj vi bâra kjøra te Tajn me’jn, så târ jâ Bådenj, å så sajla vi ud på
  Lajsadived me’nj å sænkja’nj, så ble vi vel å me de gamla Stommened.“
  
  „Naj, de må ni livel ente,“ sâ Moern å gâ saj te å vræla, „Lârs hâr aldri vad i
  Vanned i ajle di Årn, jâ hâr kjænt’enj, å derfor må ni ente sænkja’nj, nu hanj e
  dør.“
  
  „Naj, de hâr ni hejler ente Lâu te, hanj skâ i Jorn på en kresteli Måda,“ sâ
  Sannemanj, som âu va me.
  
  „Ja, de mena vi âu,“ va der flera å Føljed, der sâ.
  
  Måns vænde saj te Præstenj:
  
  „Men denj ena å Læjsynsmanjana e âu me hær i Dâ, å når hanj nu sajer, a Fâr e
  dør, kanj de så livel ente varra nok?“
  
  „Naj, Atæsten må jâ hâ.“
  
  Nu va der flera i Føljed, der tebø, a di velle spo dom å ria jem ætte na; men va
  kunje ded vel nøtta, der va ju injen, der veste, vår hon va.
  
  Måns å Tommes kom nu te å trættes om, væm der hadde Sjyl te denja Anstalten,
  Moern vrælada, å Føljed veste nâue, om di skujle vræla æjle grina. For nu å
  få enj Ænna på detta Spetakeled sâ Præstenj, a di kunje sætta Læjed inj i
  Kjærkestevelenj, å når di så hadde hit Læjsynsatæsten, kunje di komma ijæn å
  få’nj begrawenj. Ded gjore di så, å så lâde Manjana for å kjøre a Røsen te.
  
  Rinjarenj va helt beladenj å veste aldri, va hanj skujle, hanj hadde ju fåd
  Betalnenj for å rinja bådde for å ætte Begravelsen; men nu hær injen Begravelse
  va bled å, va skujle hanj så? Hanj spode saj så ner te Linjesgår for å rådføra
  saj me Kjærkeværjenj om’ed, å hanj veste hejler ente, va der va de rætta; men
  ætte a di hadde snakt om’ed et Kvaters Tid, ble di enia om å begje Rinjnenjen,
  for nu va Føljed livel så lânt væk, a di ente kunje høra’d.
  
  De va bled et hæsselit ila Vær nu hen på Ættemeddanj, de blæste å rajnada, så de
  øste ner.
  
  „De va då got for Lârs, a hanj kom unje Tâg,“ sâ Ola på Jemturn.
  
  Då Begravelsesfolken i Sjymnenjen nåde jem, va di mæst helt gjennemvåda å
  enjhellu forgosjada. Kokkakon hadde hat Mâdenj færdier lænje, å nu gjek di âu
  retad te Bors. Mâdenj va vest æjla brâ nok, men Gjæsterna hadde livel ente ræjti
  Abetit, di syntes ju ajle, de va så unjelit å hojla Øfrøl på Lârs, når hanj ente
  va kommenj i Jorn. Der va âu så majed Posleri udanfor, va der flera, der høre,
  å bæst som di hadde begjynt på Kâga å Vin, ble der knabbad på
  Vinjued. Brøddegårskon, som sod nærmast, gâ et Skræj frå saj å ble helt blæj, å
  di andra Konnarna ble âu, så di darrada.
  
  „Hâr du ente skorred denj Âvelagrenenj å, som jâ sâ, du skujle, hanj slår mo
  Vinjued, når de blæser som i Dâ."
  
  „Jo, jâ skâr’enj ævent å i Hinjdânj," sâ Tommes.
  
  „Så hâr du ente gjort’ed ordenlit, enj kanj hejler ente betro denj Horra te
  nâd," sâ Måns.
  
  Der va injen, der sâ nâd, di tænjte nok dorres; de va nok ente nânj Âvelagren,
  der hadde slåd mo Vinjusruan. Dénenj skujle ju holt en Tâla, men nu veste
  hanj slet ente, va hanj skujle saj, så tâu hanj bâra Salmebogen å song en Salma,
  å så snârt denj va te Ænna reste Folk på, glâ âuer a di nu kunje komma hærfrå.
  
  Så snârt a Gjæsterna va væk, tâu Måns fat å leda ætte Læjsynsatæsten, nu skujle
  hon hijtes, sæl om så hela Huzed skujle ænnavænnes. Fost ble Skatolskoffarna
  majed nøje ætterseda, sin Drâkjistan å Slâbænkjenj, ja, sæl Slauklokkan ble
  ransâgad. I to Tima lete hanj, å der va’kje enj Stomp i hela Huzed, som ente va
  bled unjesøjter, men le majed jolp’ed, nân Læjsynsatæst va der ente å hijta.
  
  Så gjek hanj inj å sjæjlde Moern ud, å sjylde hænje for, a hon hadde forkludrad
  na. Moern bâra vrælada, men de nøttada ju injed. Nu va der ju injed anjed for æn
  gå te Sænjs å så vænta å se, va Mârndânj velle gje.
  
  Då Måns hadde tâd sin Trøja å å velle hænja na op, synjtes hanj, der va nâd der
  padrada i Injerlomman. Hanj stok så Hån ner i Lomman for å føla; der va et
  Paper, som hanj fojlada ud å så på. Jo, så forlademaj va’d Læjsynsatæsten. Denj
  hadde hanj så gåd me i Lomman hela Dânj, nu kom hanj te å tænjkja på, a hanj
  ævent va kommenj jem frå Rønna, då Læjsynsmanjana hadde vad der, å då hadde hanj
  hat de samma Tøjed på som i Dâ, så hadde hanj nok stopt denja Atæsten i Lomman å
  så forgat’ed.
  
  Dânj ætte sâ hanj te Moern å Tommes, a hanj hadde hijt Atæsten, hon hadde ligjed
  bâg Slâbænkjenj.
  
  Så fikj hanj tre Nâbo å Tommes me saj, å så kjøre di te Tajn å tâu Fârbroer Ola
  me, å så kjøre di te Ols Kjærka.
  
  Di va hældia, Præstenj va jemma, å då hanj hadde fåd Læjsynsatæsten, va hanj
  majed væl å folde strajs me for å kâsta Jor på. Då di nu kom te Grawen me
  Kjistan, så di, a Grawen va mæst helt fujl å Van, men di lo bâra, som om di ente
  så’d å sænjte Kjistan ner, så Vanned svalpada om Hâzana på dom. Præstenj kâste
  nu tre Skâuler Jor ner i Vanned å sâ, va der høre saj te, å hærme va Lârs
  begrawenj. 
  
  „Så fikj vi livel Fâr i Jorn tesist, sæl om de va lid kontrâdit,“ sâ Måns, då di
  foldes ad hen te Vâunenj.
  
  „I Vanned mener du vel,“ svâre Ola, „naj, ni kunje bâra lâd maj råt, for når
  Folk ska sænjkjes, e de livel bære, a de bler i Hawed æn på Lanned, seddan mener
  jâ nu.“
  
  „Ja, ded hâr du vel Ret i,“ sâ Måns, „men å me’nj ble vi då livel, sæl om ded va
  et kontrâdit Øfrøl.“ 
  
  