text: Kvinjfolk e treska
  
  Nels Annarsen å Kâl Holm va Nâbo, å ded hadde di vad monga, monga
  År. Fredsommelia å megjorlia Kara va di beggje, å derfor hadde di aldri sjevt et
  ont Or på ajle desse Årn.
  
  Me Konnarna va’d seddan lid op å ner, især mæns Bællana va mendre. Når desse va
  blena uklâra unje Lænj, tâu vær Moer Pârt for sina, å så kunje’d nok sje, a di
  ble lid kontra, men de vâre sjæjlan lænjer, æn frå Sol står op te Sol går ner, å
  så va ded forgat. Nu va livel Greta Kâl Holms å Stina Nels Annars blena uklâra
  for Alvâr, å de va hær, som de så ota går, mæst âuer injentinj.
  
  Greta Kâl Holms mente ju, hon va lid mera æn Nels Annarska. Di hadde Avl te tre
  Kjør, å Kâl va Tækjemanj om Sommarenj, å om Vinjterenj gjek hanj mæst jemma å
  nutada. Når Greta snakte me frammada, kalte hon alti sin Manj for Holm, de
  syntes hon lydes så pent. Hær va mæn to Bælla, denj ælsta va en Pibel, som alt
  va gjevt å bode på hinj Lén å Lanned. Så va der Hâns, å de va Moers ajenj Horra,
  hanj hadde fost lært som Smed, å nu arbjada hanj som Svæn på en Maskinfabrek i
  Kjøvvenhaun, å de va nu âu enj majed galanter Horra.
  
  Nels Annarsen va Stenhoggara. Der va’nte mera Jor te Huzed, æn di ævent kunje
  hojla en Ko. Nels va et ro Nørl te sit Arbaj, å Stina tjænte âu lid
  iblan, så der va aldri Forknapnenj. Hær va fira Bælla, men di va âu vâusena
  nu. Denj ynjsta, som hed Bergita, hadde tjænt i Rønna som Paja på fina Stâ et
  Pâr År, å hænje vente Stina ju skujle ble te nâd stort. 
  
  Men nu kommer Storjan om, vårfor Greta å Stina ble uklâra.
  
  Imæl Kâl Holms å Nels Annars Joralodder va et højt Stengjâre, å på beggje Sier
  Gjâred vâuste der stora Blåbærarøsmer, di lâ dom helt op a Gjâred å møtes på
  Metten. Hær va mæst vært Feskjed tjyt me Bær. Manjana hadde ota snakt om å riva
  Gjâred ner, der kunje ju bled et Pâr Âlna Jor mera; men Kvinjfolken velle ju
  gjærna behojla dorra Blåbær, å Gjâred va âu te Årænj for Krajturn, derfor lo
  di’ed stå. Når Blåbærn va mona, brugte Greta å Stina å jælpes te me å plokka di
  Bær, som sod met på Gjâred, å di delde di så. Men så va’d nu i Hinjtåred, der va
  mæn hal bârt om Blåbær; især på Gretas Sia va der nâue injena, men met på Gjâred
  va der helt tjyt me Bær.
  
  Greta hadde lænje gåd å set på Sjøns te Blåbærn, som nu va ver å mones, å ønst,
  a di bâra hadde vad hænjes ajle. Så enj Dâ, hon så, a Stina ævent gjek te
  Brugsen, spode hon saj derhen å gâ såj te å plokka, så arrit hon kunje. Hon
  nøjdes nok ente ævent me de Grâned, der va på hænjes Sia, men tâu nok âu di
  mæste å di, som sod met på Gjâred.
  
  Dânj ætte kom Stina å skujle plokka, hon så ju strajs, a Bærn met på Gjâred va
  væk. Stina kunje âu nømt regna ud, væm der hadde tâd dom, å hon va hejler ente
  denj, der tajde te seddan nâd. Greta kom ævent ud å skujle fløtta Kjørna. Då
  Stina så na, ravte hon:
  
  „Hâr du set, a hær hâr vad enj Tjivaknokkel å rânad ajle våra Blåbær?“
  
  „Naj, jâ hâr injen set, jâ plokte ævent di, som høre maj te, i Går, å du får så
  tâ dina, når du vel.“
  
  „Nâ, så de e daj, der hâr nortad dom, ja, ded kunje ævent lina daj, men jâ skâ
  nok hâusa daj te næsta År.“
  
  „Du hâusar kansje ente, a du fikj en hel Kor fujler å Reps i Høst?“
  
  „Ja, å du fikj Plommer å maj i Stânj for!“
  
  „Ja, men din Kjyllinjahønna va inja å spiggada i mit Agurkebed, de hâr du nok
  forgat!“
  
  De ble et lânt Regenskav, a Greta å Stina gjore op denj Dânj. Tesist kunje
  Greta livel ente hâusa mera, å så svâre hon:
  
  „Ja, nu ska jâ nok saj te Holm i Awtan, a hanj ska sorja for, a Gjâred kommer
  væk, så denj viktia Stenhuggara Kjælenjen ente ska hâ di lorte Blåbærn å farres
  âuer.“
  
  „Sâ du Holm,“ grinada Stina, „ja, dær vår Koen sjider, bler âu enj Holm!“
  
  Detta kunje livel Greta ente gje ijæn på men spode saj inj.
  
  Då Manjana kom jem om Awtanenj beggje Stâna, fikj di nok en long Forklârenj om,
  va der va passért, å et va di goe Madammerna enia om, di skujle aldri så majed
  som hælsa på hinjanj mera i dorra Læuedâ.
  
  Manjana tâu nu ente detta så højtidelit, di regnada me, a de fortâu saj vel, når
  der va gåd tol-tre Ugger. Di hælste å snakte sammen som vân, men besøja hinjanj
  kunje di ju ente got, så lænje Kvinjfolken va så kontra.
  
  Dânj ætte skrev Greta et lânt Brev te sin Horra å fortalde, vennen ræli Kjælenj
  Nels Annarska livel va, å hist for de hær.
  
  Om Søndanj kom Nels Annarsa Bergita jem på Besøj, å hon fikj en long
  Forrelæsnenj om, vår nålit a Greta livel hadde båred saj ad me å râna ajle
  Blåbærn.
  
  Bergita ble mæst hal kjesam ver denja Storjan. Hon hadde alti synts så got om
  Greta å âu fåd monga Syltetøjsmâda å na.
  
  Så gjek der bådde Ugger å Månada, udan a Greta å Stina så majed som hælste på
  hinjanj, men sânt å saj, så saunada di livel hinjanj enjhellu på beggje Lér.
  
  Varst va’d for Greta, då di skujle slajta Grisenj. Hon hadde i ajle År hat Stina
  te Jælp. Stina va færm å rask te sit Arbaj, å derfor hadde Slajtedâna mæst vad
  enj Læj for Greta. I År fikj hon så gamla Annars Maska te Jælp, men hon va bådde
  småsam å fjyntu, å derfor hadd’ed nær bled te Lort.
  
  Pølsan fikj di ente kogt, forrinj de va raunsvårta Nat, å då va mæst denj halla
  itukogt. De va enj varre Relihed, å Greta va mæst vrælefarru. Kâl va âu unøtta,
  Pølsan smâgte nâue å nâd, å Pølsegjile ble der injed å. 
  
  Då Stina skujle slajta, giek’ed vel nâue så galed, men hon saunada livel Greta,
  sjønt hon ente velle la saj op me’d.
  
  Så lakkad’ed te Jyl, å så fikj di âu Glæ beggje Stâna. Greta Kâlsa fikj Brev frå
  Horrenj, å hanj skrev, a hanj kom jem Jylaawtan å ble jemma trele-fira Dâ. Men
  di fikj âu flera frammada, for hanj va blenj forlâuader, å Kjærestenj kom
  Jyladâ.
  
  Va hon hed, æjle vår hon va frå, skrev hanj injed om, men Greta kunje ju nok
  regna ud, a de måtte varra en fin Kjøvvenhaunaradama. Kâl va ente så glâr ver
  detta. Di Damarna dær va nonna hal Rasper, seddan hadde di nu vad, som hanj
  hadde kjænt, då hanj lå i Tjænesten. Horrenj skujle hejler set å få saj en frå
  Lanned, dom va der mera Hojl i. Så kunje hanj kansje âu fåd saj en Lansmedja
  enjgong. Dette velle Greta ju ente sanja me på, hon va nu sekker på, a den
  Pibelen, Hâns valde te sin Konna, âu va en galant Pibel, å derfor skujle
  hon âu ble væl antân.
  
  Stina Nels Annars fikj âu Glæ. Søndanj for Jyl va Bergita jemma, å då hon skujle
  astâ ijæn, veskada hon te Moern, a hon kom jem Jyladâ å hadde Kjærestenj
  me. Stina velle ju gjærna hat å vedda, va de va for enj, men Bergita bâra
  grinada å svare, a de skujle di nok få å vedda, når Dânj kom.
  
  Å så hadde di ju fæzelit strænjt me å laua te te Jyl. Især hadde Greta
  strænjt. Hon stæjte å bâgte å skurada å skrobbada, så Kâl nâue kunje varra i
  Stâuerna, men mæst måtte hojla na i Lân. Alt imæns gjek Greta å øvada saj i å
  snakka fint, hon skujle då livel kunja snakka, så Sønna-Kjærestenj kunje forstå
  na. Å alt skujle âu helst tâ saj ud, så der ente ble for majed å resinera âuer,
  sæl om hon va fint vân.
  
  Jylaawtan met på Formeddanj kom så Hâns, å Greta ble ju enjhellu glâ ver å se
  sin færma Horra. Hon gâ saj ju strajs te å frita å frâga om Kjæresten, va hon
  hed, å vår hon va frå. Men Hâns va så lorli injtâuenj. Hon kom i Mârna
  Ættemedda, sâ hanj, å sâ skujle di nok få å vedda, væm de va.
  
  Hærme måtte så Greta la saj nøja, men hon synjtes livel, a de va lorlit, a hanj
  ente skujle te Dâmparenj å tâ imo na. 
  
  Då hon sâ’d te Hâns, svâre hanj bâra, a hon hijte nok sæl Vaj. Strajs âuer Medda
  gjek livel Hâns for å gå imo na. Imæns kunje så Moern laua Ættemeddeskaffed te,
  sâ hanj.
  
  Å Greta lauada âu et Kaffebor te, så fint som om de hadde vad Præstens, hon
  vænte i Besøj. Så måtte hon te å trættes me Kâl for å få hannem te å tâ de
  bodkjevta Tøjed på. Hanj synjtes ju, a de jemmavarkada Søndastøjed kunje varra
  got nok, men for å få Huzfred måtte hanj ju føja na. Å så lâ hanj saj på
  Bænkjenj for enj liden Nul. Greta gjek fram å tebâga, hon va mæst utolmodi som
  enj Bælli.
  
  Nu gjek livel Yderdørn, å Greta va spænt, så hon darrada. Så sto Hâns å
  Kjæresten met i Stâuan.
  
  „Hær e hon så, Moer, kanj du kjænja na?“
  
  Greta ble, så hon nær hadde sat saj met på Golled, ded va ju Nels Annars
  Bergita!
  
  „Du sajer injed, Moer, e du ente glâ, du hâr ju alti så got kunjad led Bergita.“
  
  „Ja, jo, hon e nue en majed galant Pibel, der slajter Fârenj på, men nue, nue
  Moern...“
  
  Kâl hadde vâunad, nu ble hanj klâr âuer, veddan de hænjde sammen. Hanj gâ saj te
  å flâzgrina, så hanj nær hadde gå’d væk i’ed.
  
  „Ja, di unge i vora Dâ e livel injmâria, nu hâr di livel lurad daj, for du
  hâusar nok, a du sâ, a hon skujle ble væl antân, i væm de så va.“
  
  Bergita grev Gretes Hån.
  
  „Ja, de troer jâ âu, jâ bler, for du hâr livel alti holt å maj, som om jâ kunje
  vad din ajen Pibel, å Hâns å jâ hâr ment om hinjanj, mæst frå vi va Bælla. De, a
  Moer svâre daj lid studs i Feskjes, ska du ente tâ daj så nær, du kjænjer na å
  ved, a de va’nte så ila ment.“
  
  Greta ble så rørt, a hon måtte hâ fat i Forklesnøppenj å torra Iven. Men Kâl
  grev sin Hâua.
  
  „Ja, nu kanj du saj, va du vel, men nu går jâ hen te Nelsa å gjæsbyer dom her
  hen i Awtan, å så hojla vi Forlâuelsesgjile.“ 
  
  Så spode Kâl saj astâ udan å vænta på Svâr.
  
  I Sjymnenjen kom âu Stina å Nels. Stina va lesom lid sjenert strajs, å Greta
  gjek å bøjte lid, men då Greta gjek ud i Kjøkkened for å laua Awtansmâdenj, gjek
  Stina ætte. Va di dær snakte om, va der ente andra æn dom sæl, der høre, men då
  di kom inj ijæn, va di mila beggje to som nyslåna Firsjillinja.
  
  Då Awtansmâdenj va tânj, å Kvinjfolken hadde vaskad op, satte Stina å Greta dom
  i Kaklunskrogenj å fikj dom en go Pasiâr. Di hadde ju så majed å snakka om nu,
  di ente hadde snakt sammen på trele-fira Månada.
  
  Hâns å Bergita sod i enj anj Krog å fægjades, så Manjana va mæst te âuers. Men
  så tâu Kâl Kårten fram, å så tâu di dom en Vest me vær sin blinja Makker, å på
  denj Mådan fikj di’ed mæst le så ârtit som di andre.
  
  Då Klokkan vârada te tâl, reste Stina på, nu skujle di jem, di skujle ju op ijæn
  i Mârn. Då hon bâ Farvel, sâ hon:
  
  „Ja, så ser vi vel jer henna hos vos i Mârn?“
  
  Greta spode saj å svâra: „Ja Tak, vi ska nok komma.“
  
  Men Kâl grev Bergita om Halsenj:
  
  „De e nok livel daj, din Taska, vi kanj takka for, a de e bled så hæjluer Jyl for
  vos ajle. For de e livel ded, jâ alti hâr sajt, Kvinjfolk e treska!“ 
  
  