text: Holt, holt, Kâred e fullt!
  
  Udanfor ed lided Huz sodd der for monga År sin enjgong enj lidinj Horra å va så
  kjessammer, så kjessammer. Mæn som hanj nu sidder dær å hallknulkar, sa Tårana
  trijlla’nj ner ad Kjæwtana, kommer der en gammel Kjælinj frambi.
  
  »I, mæn va kanj du då væll hâ å varra så kjessammer âuer, minj Bælli,« sajer hon
  te’nj.
  
  »Jo, minn Moer e Ænjkja å kanj nâue skaffa Fö’n  te saj sæl, å som seddan
  e jâ så forfærdelia kjivå å ble jemma gånes. — Bâran jâ då kunje få maj
  enj Plâs; mæn væm hâr væll Brygg for seddenenj lidinj Horrasyrk som maj?«
  
  »Saj inte ded, saj inte ded,« mente Kjælinjen. »Mæn hær ska du se, hær hâr jâ en
  liden Flojta, å dænj ska du få, om du vil gjorra, som jâ sajer, å lâua maj å
  passa ræjti gott på’na.«
  
  »Ja, passa på’na ska jâ nok,« sajer Horrinj, å hansa Iven begjynjte så smått å
  sjinna. Hanj hadde alti gåd å ønst saj seddenen liden nætt Flojta. »Mæn hon kanj
  ju då inte skaffa maj Fö’n.«
  
  »Hon kanj jælpa daj, kanj hon. Tâ du nu Flojtan i Lomman,  å så nörlar du
  væsterpå — bâra væsterpå — te du rækkjer Kongens Går. Så ska du se, du får nok
  Lâu å vâuta Fårn å seddan nâd, å når du så bâran blæzer i Flojtan, så komma di
  ajle stæjllenes me de samma for å se, va der e på Færa.«
  
  Ja, de kunje hanj nok hâ Lyst te å præwa, å hanj takkada’na så urimelia majed
  for Flojtan.  Då Kjælinjen va gå’n, spode hanj saj inj å fortalde
  Moern’ed; mæn dæmme hon va nu livæll nogged beladen ver seddan å la’nj reza å;
  mæn vår majed æjlle lid hon så snakte for’inj, så va der injed å stæjlla op
  me’nj — hanj vijlle astâ, å fikj så ed lided Knyde me enj Hompel Brö å en Gnå
  Ost — å dærme nörlada hanj væsterpå, som a Kjælinjen hadde sajt.  De va en long
  Reza, mæn Hâns hadde goa Ben, om di mæn âu va kårta — å om Natten saw hanj i
  Höpjottana. En hel Ygga gjik hanj — å kansje mer — mæn fram rajte hanj å
  stæjllde så læje op te Konginj... Om hanj kunje få Plâs hos’inj, for hansa Moer
  kunje slætt inte stoppesera me hannem gånes jemma lænjere, sa nu måtte hanj sæl
  te å præwa å tjæna Fö’n.
  
  »Ja,« sajer Konginj, »du e forlademaj mæn enj lidinj Knævær å sætta te å sjødda
  nâd, mæn de lader ju i de minjsta te, a du inte e videre forfærader å daj, sin
  du torr tâ daj på å stæjlla læje  inj te maj, å viss a du e lisse evrier
  ætte å sjødda nâd, som du e ætte å få Plâs, så ska du få Lâu å præwa å vâuta
  mina Får. Å så om Mârninj å om Aftaninj, så kanj du hænta Brænje å Vann te
  Pajarna i Kjøkkened.«
  
  »Tak for ded,« sâ Hâns — å så gjik hanj ud å vâutada Fårn me de samma.
  
  Nu skujlle hanj ju passa på, a di inte kom på Skâ — å Får kanj ota varra skâla
  nok å hâ me å gjorra — mæn så hadde hanj sinn Flojta, sa lisse fort, a hanj
  hadde gjed så majed som et lided Flojt, så kom di ajlesammen å sto runjenom’inj
  å stjærnada på’nj, te hanj stopte’na i Lomman ijænn.
  
  Nu va’d seddan, a Vænj te Kongsgårinj løvv ævent frambi dænj Âgerinj, vår Hâns
  gjik å vâutada, å hær kjöre Prønsessan mæst vær Dâ i sinn Gujllkaret... Så enj
  Dâ ser hon så, voddan Fårn komma stænjkjenes, snârt Hâns brygte Flojtan. De
  syntes hon ju, a de va nâd possit nâd, å så går hon hænn te’nj å sporr, om hon
  må hâ Lâu å præwa å blæza i’na.
  
  »Ikkje Snak om,« påsto Hâns.
  
  »Mæn om jâ nu betaller daj for’ed?«
  
  »Hæjller inte ded jælper, naj. Jâ e’nte hâgalinj.«
  
  »Jamæn, når du nu kanj forlonga, ævent va du vil?« tyjde Prønsessan.
  
   »Nâ ja, om jâ de må, så kostar’ed enj Kjyss,« påsto Hâns udan å blynjkja. Å
  så oppendawad va Prønsessan âuer dænja Flojtan, a hon lie me de samma kommederde
  sina Hoffrökener te å stå for. Så gâ hon Hâns enj Kjyss å fikj Lâu å blæza nonna
  Gonga i Flojtan, å Fårn kom rættad løvvenes å sto runjenom dom... Då hon kom
  jemm, fortalde hon Dronninjen om dænja unjelia Flojtan, a Hâns hadde. Hon
  fortalde âu, a hon hadde fåd Lâu å præwa’na... mæn inte, a hon hadde gjed Hâns
  enj Kjyss for å få Lâu — najgonn.
  
  Då de hadde trajt noggena Dâ om, hadde’d âu slompad seddan te, a Dronninjen
  hadde fåd å se, voddan Hâns flojtada Fårn te saj — å så går’ed værkan varr æjlle
  bær, inj a hon âu får Lyst te å præwa, å dæmme går hon hænn te Hâns å sporr.
  
  »Ikkje Snak om,« sajer Hâns å stoppar Hånn i Lomman te Flojtan.
  
  »Jamæn, om jâ nu betaller daj for’ed?« »Forslår ikkje — ikkje for alri ded!«
  
  »Jamæn, når du nu må forlonga, ævent va du vil?«
  
  »Nâ, ja, om seddan e, så kostar’ed enj Kjyss,« påsto Hâns ijænn... Å Dronninjen
  va så opsatt på å få Lâu, a hon strajs slo Armana om Halsinj på’nj å kjysst’inj,
  mæn ajle Hoffrökenarna  sto for. Sin blæste hon i Flojtan, å ajle Fårn kom å
  sto runjenom dom... Vår va’d då plaserlit!
  
  Ja, så plaserlit va’d, a Dronninjen rættad fortalde Konginj’ed, å a hon hadde
  fåd Lâu å præwa dænj unjelia Flojtan, å voddan ajle Fårn kom farenes å sto
  runjenom dom, — mæn inte a hon hadde gjed Hâns enj Kjyss for’ed — najgonn —
  slætt inte...
  
  Ja, — Konginj syntes ju âu, a de va nâd possit nâd ded, a hon seddan kunje få
  Fårn te å ajta ætte Flojtan, å enj sjön Dâ sto hanj semænj sæl nera på Âgrana
  ver Hâns å akkederde, om hanj inte kunje få Lâu å præwa’na.
  
  »Ikkje for alri ded!« påsto Hâns.
  
  »Mæn om jâ nu betaller daj gott for’ed?« tyjde Konginj.
  
  »Så forslo’ed ikkje, for jâ ska saj, jâ e slætt inte hâgalinj.«
  
  »Om jâ nu gjore alt, va du bâran vijlle be maj om?« ble Konginj ver å tyggja.
  
  »Ja,« sajer Hâns. »Jâ hojller nu inte å å låna’na ud te nânj, mæn viss a Konginj
  så vil kjyssa dænj gamla Mærn dærhænna unje Rompan, så ska Di få Lâu å
  præwa’na.«
  
  De va Konginj nu inte videre for, mæn dæmme, hanj va ju ævent lisse opsatter på
  å få Lâu, som a Prønsessan å Dronninjen hadde vad, sa dær va’nte nâd å stæjlla
  op. Å Hoffolken stæjllde  dom så for, mæn Hâns lætte Rompan op, å Konginj
  kjysste Mærn. Sin flojtada hanj Fårn sammen monga Gonga, å ajle syntes di, a de
  va så plaserlit, så plaserlit.
  
  Nu gjik der noggen Tid, å Prønsessan snæj saj jawnt å ud te Hâns å fikj Lâu å
  præwa Flojtan. Hâns hadde ju vâust te å va ble’nj  enj ræjti hall nætter
  Horra, sa de va nok inte frit for, a Prønsessan va kommen te å mena enjhillu
  om’inj; mæn dæmme — så hite Konginj på, a nu va hon gammel nok te å ble gjeft,
  sa nu vijlle hanj sænna Bodd ætte nonna Frajara — nonna Prønsa å anra ræja
  Hagga.
  
  Prønsessan va urimelia kjivå’d, for så kunje hon ju inte seddan løvva å vispa
  hos Vâutehorrinj. Kanj semænj gott varra, hon hâr snakt lid me Hâns om’ed. Nok e
  ded, når hon hadde betænjt saj nogged, gjik hon te Konginj å sâ, a nu hadde hon
  tænjt âuer’ed, å hon vijlle âu nok gjefta saj. — Mæn hannem, a hon valde te
  Manj, hanj skujlle kunja sjynga ed »Kârfullt« — å så kunje Konginj gjærna sæl hâ
  Lâu å sjønna, når der va nok i’ed.
  
  »Sikkedan nâd unjelit Sjaws,« mente Konginj. Mæn Prønsessan holt nu på sitt — å
  der ble sjikt Bodd âuer hela Lanned, a dænj, der kunje sjynga ed Kârfullt, hanj
  skujlle få Prønsessan å de halla Ræjed.
  
  Der kom monga Frajara, for ajle hadde di hört om, vår  urimelia nætt
  Prønsessan va — å så gosinjad — mæn lisse monga måtte reza å ijænn me uforrætt
  Sâg. — Sjynga Kâred fullt dâude di inte te, om di så æjlans kunje varra ræjti
  galanta Kara, sa de så mæn smått ud for Konginj å få Prønsessan gjeft.
  
  Hâns höre âu om ajle dæsse Frajarna, å nu hadde ju Prønsessan besöjt’inj så ota,
  sa hanj va komminj te å hojlla så majed, så majed å’na. Hanj gjik ræjti å
  spikkelerde âuer’ed i noggena Dâ — så tâu hanj sitt Søndastoj på å stæjllde
  ijænn læje inj a Tronsâlinj. Nu vijlle hanj âu præwa.
  
  Dær sodd monga Frajara longs ime Væggjana, å æwarst oppa sodd Konginj på Tronan
  å passte på, å Prønsessan sto ver Sian å’nj. Foran dom sto der så en stor
  Rystabalja, å enj for enj kom så Frajarna fram te Baljan for å præwa å sjynga’na
  fujll.  Koss, vår di skrålada, monga å dom, å ajle ble di mæn åvista. — Der kom
  injed i Kâred. Tesist kom så Hâns for. Hanj satte saj på enj Skammel lie opad
  Kâred å begjynjte å sjynga:
  
  Prønsessan hon lånte minn Flojta, ohaj!
  Mæn fost så måtte hon kjyssa maj!
  
  A Dronninjen lånte minn Flojta, ohaj!
  Mæn fost så måtte hon kjyssa maj!
  
  Å Konginj hanj lånte minn Flojta hær,
  Mæn fost så måtte hanj kjyss......
  
  »Holt! holt! Kâred e fullt!« râfte Konginj.
  
  Dæmme seddan ble’d Hâns, a der fikj Prønsessan å de halla Kongaræjed.
  