text: De lijlla ibâg Dörn
  
  Enjgong va der enj Brænjehuggara, der hadde seddenen urimelia dom Konna, a hanj
  ota trâuades me rent å reza sinj Vaj frå’na å. Så va’d enj Dâ, a hanj som vân va
  uda å skâua, så kom der nânj kjörenes å vijlle sælla Konn noggenâ Lerkâr.
  
  »Godâ,« sajer dænj frammada Manj, då Konn kommer ud. »Jâ skujlle væll inte kunja
  sælla daj noggena goa Lerkâr idâ?«
  
  »Jo, semænj kanj du ded,« sajer Konn. »De e då alti så ârtit å hâ lid nyt i
  Huza. Va ska du hâ for hela Lassed, om jâ må sporra?«
  
  »Hela Lassed? Ja, de vedd jâ forlademaj foje, mæn vi kanja ju snakkes ver om’ed,
  kantro.« »Ska vi halna, så ska vi inte snakka,« mente Konn, »mæn jâ e nu inte
  bonge for å byta læje âuer me de lijlla ibâg Dörn, om daj så synes.«
  
  »De lijlla ibâg Dörn — va e de for nâd?«
  
  »Nâ, så de vedd du inte. Hâ ni inte seddenet jemma?«
  
  »Ikkje de jâ vedd å då.«
  
  »Inte ded. — Jo, de e semænj ed lided Skrin, a vi hâ stånes  dær å læggja
  vora Pænja idi å æjlla va enj kanj hâ å kossbâra Sâger.«
  
  »Ja, se de se gonn,« sajer Manj lid forunrader. »Jamæn så får jâ væll mæn å slå
  te då.«
  
  Å så tâu di fatt å læssa å å bæra inj; mæn de syntes nu Konn, a de vijlle alri
  tâ nânj Ænna, å dæmme sajer hon, om di inte hæjllere skujlle tâ å vælta hela
  Lassed, for de bryggte hinjes Manj ømmer, når hanj kom jemm me Brænjelass.
  
  Jo, Pottahanlarinj syntes ju nok, a de va nâd unjelit nâd, for så gjik ju ajle
  Kârn itu, mæn når Konn nu partu vijlle hâ’d seddan, så slop hanj ju for alt de
  Drawed me å læssa å å bæra inj, dæmme satte hanj Skrâtan te å vælte Vâuninj, sa
  ajle Kârn va ver å ble kryzzada.
  
  Så kom Konn me Skrined, å hanj spode saj astâ.
  
  Sin, då Manj kom jemm frå Skâuinj å, gjikke Konn injdå å bâr sina Kâraskræjll
  inj, å når hanj fikj å vedda, vår tåvelit hon hadde bårred saj ad, å lad enj
  frammader Manj få alt, va di hadde gåd å skravad sammen i monga År, for et Lass
  Kâraskræjll, så ble hanj så nagger, a hanj bestæmde saj te for Alvår å reza sinj
  Vaj
  
  »Mæn jâ føller me daj,« sâ Konn.
  
   »Ikkje Snak om du gjorr. Du ska ble jemma å passa på Dörn, ska du.«
  
  »Dænj târ jâ me,« påsto Konn. Å dærme tâu hon Dörn på Nakkanj å nörlada ætt’inj.
  
  Nogged hænn på Aftaninj, når de begjynjte å ble morrit, kom di te enj stor
  Skâu. Lânt hadde di vânkad, å trætta å fortâna va di, dæmme krev di op i ed Træ
  for i Fred å sidda å vila dom lid. Mæn som di så hadde sodded dær nogged å mæst
  hallsawed å å te, så kom der nonna Rövara bærenes på en stor Kjista me Gujll å
  Søll å monga anra kossbâra Sâger, a di hadde stolled nânj Stâ. Å di slo dom så
  ner ævent lie unje Træ’d, a Brænjehuggarinj å hansa Konna sodd idi.
  
  Lænje lå di dær å snakte fram å tebâges, om voddan di nu skujlle dela di râre
  Sâgarna, mæn enia kunje di bâran inte ble, sa di va mæst lie ver å skujlla op å
  slåss om’ed.
  
  Oppa i Træ’d sodd Manj å Konn å tore foje trækkja Væred; å ættehånns va Konn
  ble’n  så fortân å å hojlla på Dörn, sa dænj rent tâu Majten frå’na. Hon
  måtte slæppa, å Dörn storte ner me et arbarmelit Raballer — lie ner på dænj
  stora Kjistan. Å Rövarna ble så bonge, a di va farru å tro, a Varden skujlle
  forgå, sa di stænjte unjan, vær sina Vajna, lisse arrit di bâran kunje kriva
  astâ.
  
   Nyssgjerru, som Konn va, ble hon strajs me Lysta ætte å se, va der ægelit
  kunje varra for râra Sâger i seddenen Kjista. Manj snakte for’na å mente nu på,
  a di bâran skujlle ble siddenes ganske stille i Træ’d, a inte Rövarna skujlle
  komma ijænn å dânka dom bæggje to; mæn vår majed hanj så prækada, så kunje hon
  livæll inte dy saj. Ner måtte hon, å dær satte hon saj på Kjistan å song, sa de
  skallrada ætte i Skâuinj.
  
  Då de så hadde trajt lid om, va der enj ude Rövarna, a der hadde tâd Mod te saj
  å kom nu ijænn for å se, va de ægelit va, a der va sjett. Mæn då hanj så bådde
  så å höre, a Konn sodd på Kjistan å song, ble hanj rent forbawster å kom hænn
  te’na å spore’na, voddan de kunje hâ saj, a hon seddan kunje sjynga så nætt. —
  De vijlle hanj ræjtinok ønska, a hanj âu kunje.
  
  »Jamæn de e der semænj injed i Vænj for,« sajer Konn lisse rapt. »De e bâran ed
  vittans lided Hår, der sidder på dinn Tunga, a du ska hâ åskorred.«
  
  »Inte anjed? — Mæn væm troer du, enj ska gå te, a der e kjænder me seddan nâd?«
  
  »Gå te? Om du bâran vil rækkja dinn Tunga ud, så ska jâ semænj gjærna gjorra ded
  for daj,« sajer Konn... Å Rövarinj va ble’nj så rent oppendawader på å
  komma te å sjynga lisse  pent som hon, sa hanj rajte Tungan lisse lânt ud
  idå Halsinj, som hanj bâran kunje.  Mæn alri så rapt hadde Konn fåd fatte på’na,
  forrinj a hon skår’na helt å’nj, å Rövarinj ble rent desperâter, så ont
  gjore’d... Ferafettes astâ hænn te di anre læjefram språng hanj — fæktenes me
  bådde Arma å Ben, å gâ nonna unjelia Lya frå saj, ver ded, a hanj injen Tunga
  hadde — sa di trode, hanj va rent forgjorder ble’nj, å spode dom å komma
  unjan, de bæsta di forsto. Kjistan me ajle di kossbâre Sâgarna måtte di mæn la
  stå.
  
  Brænjehuggarinj hadde sodded i Træ’d å sett te udan å tora röra på saj, mæn då
  de varsta så ud te å varra âuer, så krev hanj âu ner — kansje begjynjte hanj âu
  så smått å ble swøltinj. — Nok e de, di tâu så Kjistan imæl dom å nörlada å
  jemmætte. Å sin læwde di så lykkelia å glâ sammen i monga År, sa Manj rent
  glømde, vår skrovaajtut a Konn hadde bårred saj ad me å kjevva Lerkâr.
  
  Ætte dætta måtte hanj sanja, a hon va’nte injdå så dom, som de enjgong hadde
  sett ud te.
  