text: Nobbes
  
  Enjgong for monga År sin hadde Peter Thorsen på Gâdebygårinj enj stor å kloger
  Hunj, a der hed Nobbes. Om hannem e der monga goa Sansâger, å hær e en å dom:
  
  Der sto dænjgonginj nera ver Ån — lie ver Grånakkastâua — et hojt, hojt Træ, å
  dær oppa i Toppinj, dær bode Skaddanj. Mæn unjenen, ver Roden å Træ’d, inj i
  Åbrinjkanj, dær bode Ræwinj.
  
  Ræwinj å Nobbes hadde nu alti vad på Kânt, å me Skaddanj hadde’d inte hæjller
  vad på de bæsta me, sin a hanj va flytter dærhænn. Nobbes å Skaddanj dærimod, di
  hadde alti vad goa Venner.
  
  Se Ræwinj, hanj va nu så ræwapolerder, å nu, sin a Skaddanj va ble’nj 
  hansa Nâbo, gjik hanj alti å snakte nætt for’inj å fortald’inj, vår gott di
  kunje hâ’d sammen, viss a Skaddanj vijlle komma ner å besöja’nj lid å å te. De
  va Skaddanj nu livæll inte så forhipader på injdå, mæn dæmme, på dænj anra Sian,
  så snakte hanj livæll nætt te Ræwinj, for de e ju alti ârtiast å komma gott
  udå’d me sina Nâbo — kantro.
  
   Så va’d enjgong — Ræwinj hadde lænje gåd å grunjad på, voddan hanj skujlle
  få Skaddanj te å gå i Tojed — a hanj höre, a Skaddanj alt hadde stora Unga oppa
  i Røddanj, å då løvv Tænnarna rent i Vann på’nj. Sæl hadde hanj âu Unga inja i
  sinn Holla, å nu måtte hanj nu se, om hanj inte kunje hita på nâd te å narra
  Skaddanj me.
  
  Hanj gjik inj a sinn Holla å lâ saj å grunjada lid âuer’ed, mæn Ungana løvv
  om’inj å bed’inj å rev’inj i Pælsinj å Rompan. Ræwinj sjæjllde, mæn dæmme hanj
  hadde ju injena Nawn te dom, sa di tâu dom inte seddan nâd videre å’d. — Sjæjll
  battar bæst på enj om Gonginj. — Så lie me ett sprinjer hanj op. »Nu hâr jâ’d,«
  râver hanj å løvver ud å sætter saj å ser op te Skaddanj me de mæst swinapolerda
  Ansajted, hanj kunje lawa.
  
  »Nâbo,« râfte hanj, »vedd du va jâ hâr gåd å tænjt på di siste Dâna?«
  
  »Vår skujlle jâ vedda ded frå?« sajer Skaddanj. »Du går då væll inte å tænjkjer
  hojt?«
  
  »Jo, jâ hâr semænj gåd å tænjt på, om vi inte skujlle tâ å hojlla Barsel
  sammen. Vi ska ju livæll hâ våra Bælla döfta, å jâ vil hojlla Gjijlled. Vår
  vijlle’d varra ârtit, når du vijlle varra me å sjynga forr på Salmarna. For de
  vil jâ saj daj,« ble Ræwinj  ver å fetta for Skaddanj, »a alri hâr jâ hört
  Mâga te Song ver Mølleån, forrinj a du kom te å bo hær. Dænja Gonginj må du inte
  saj naj, Nâbo, for du kanj tro, a de vil gjorra maj enjhillu ont — å om de sto
  te maj, så holt vi Gjijlled dænj Dânj idâ.«
  
  Skaddanj visste inte ræjti, va hanj skujlle swâra, for hanj hadde ju hört så
  monga Storjer om Ræwinj, dæmmeså. Hanj skujlle ju inte ræjti varra te å lida på;
  mæn ijænn så hadde hanj ju bled rörder âuer, a Ræwinj seddan hadde rost’inj, å
  kansje hanj âu hadde bærad saj lid. — Seddan lie me de samma vijlle hanj nu inte
  saj rent ud naj, mæn spore bâra, om Barselsmâdinj alt va lawader.
  
  »Naj, de e hanj inte,« sajer Ræwinj, »mæn jâ tænjte mæst, a du kunje floja ner
  te Kjøllaragårinj å hænta vos lid Fett, så løvver jâ hænn te Albâuagårinj å
  hænter voss en Ân. Mæn fost synes maj, a du skujlle flytta dina Unga ner te mina
  Unga, så kunje di læja så nætt sammen, mæn vi va vækka.«
  
  »De går alri an, de går alri an,« jamrada Skaddanj — for nu va hanj årdeli
  komminj i Knivan. »Dina Unga e ju majed storre inj mina Unga, sa jâ e bonge for,
  a di villa tâ for hårt på dom.«
  
  »Â, vissa vassa!« Ræwinj ble bâra ver å snakka nætt for Skaddanj å roste hansa
  Unga å hannem sæl.
  
  »Dina Unga e ju ijænn inte nær så klossua som mina,« sâ hanj, »sa di kanja
  sajtans  komma idå Vænj, om galed skujlle varra. Mæn jâ ska nok gje mina
  Unga Besje om å varra brâ å læja pent å nætt.«
  
  Tesist lo Skaddanj saj âuersnakka å flytte sina Bælla ner te Ræwens Bælla.  Se,
  nu lâutar der tæmmeli starrit i seddenen Ræwaholla, å Skaddaungana kom te å nyza
  nâd så arbarmelit, dæmmeså; sa Skaddanj ble ræjti hall styggjer ver’ed. Mæn
  Ræwinj slo’ed bâran seddan hænn i Sjâu. »De e semænj bâran for ded, a di alti
  forra hâ vad vâna ver å læwa hojt oppa ver Soln, så gjorr’ed ju en tæmmeli
  Foranrinj å komma seddan dift ner i Sjyggje; mæn la vos nu mæn stikka å, så ska
  du se, di e alt tevâna, når vi komma ijænn. Jâ løvver rættad,« sâ hanj, »så kanj
  jâ gjorra’d mæst lisse hâuse som du.«
  
  Så floj Skaddanj te Kjøllaragårinj ætte lid Fett, å Ræwinj løvv te Albâuagårinj
  for å hænta en Ân. Mæn væm der va kjivå’d, de va Skaddanj, å hanj spode saj, lie
  va hanj kunje. Ræwinj sto å så ætt’inj for å se, om hanj skujlle besinja saj å
  vænna om, mæn då hanj så, a Skaddanj ble ver, så hanj omkrænj å ferafettes astâ.
  
  Skaddanj kom omijænn lænje forrinj Ræwinj me dajlit Fett i en Swinablæra, a hanj
  hadde nappad lie idå Knogana på Kjøllarakonn, då hon sto å hadde tømt’na
  seddan passelit. — Hon sto ævent å va ver å smælta’d, ska jâ saj. — Hanj spode
  saj jemm å se te Ungana, mæn då hadde hanj nær dånad, for ajle hansa Unga lå dær
  å va ijællbeddena, å Ræwaungana gjik runjen om dom å puffada lid te dom me Ben,
  å støtte lid te dom me Snudan, for å få dom te å læja me ijænn væll sajta, mæn
  dæmme di hadde nu ålæjt. Skaddanj va ganske beladinj. Så floj hanj imod Ræwinj å
  begjynjte, snârt hanj kunje se’nj: »Â, minj arma Manj, minj arma Manj. Jâ sâ ju
  nok, de gjik inte an. Dina Unga hâ bedded mina Unga ijæll.«
  
  »I mæn monne ded? Troer du inte, a di bâran hâ lajt dom te å sawa?« sajer
  Ræwinj, å lod som hanj sæl ble ræjti styggjer ver’ed.
  
  »Som jâ sajer,« jamrada Skaddanj ijænn, »de e bâran alt for sânt. Mæn de e ju
  minn ajen Sjyjll. Jâ skujlle bâran ble’d  jemma me dom.«
  
  »Jamæn, kjæra Nâbo, mina Unga e semænj lisse sjikkelia som jâ sæl, å væl ded, sa
  di hâ skam inte på nân Måda gjort’ed, inte — me Vilja då. Naj, du ska semænj se,
  a mina Unga hâ villad læjt me dina Unga, å så hâ dina Unga inte kunjad
  tyllt’ed.«
  
  »Minj arma Manj, minj arma Manj!« jamrada Skaddanj å floj  lânt væk âuer
  Trætoppana. Mæn Ræwinj spode saj inj te sina Unga å gottada saj âuer, a hanj
  hadde fåd Ram på Skaddanj, som alti brygte å sidda så færmer dæroppa i Træ’d å
  snakka om, a der skujlle betalles Skat. Nu hadde hanj sæl måttad te’d.
  
  Fost hadde Skaddanj tænjt, a hanj alri mera vijlle se dænj Stânj, vår hansa
  Bælla hadde døtt på seddenen lomsk Måda. Hanj hadde semænj alt sett på ed hojt,
  hojt Træ i Stâmparalunj te å byggja Rødda idi; mæn dæmme, når der va gåd noggena
  Dâ, å hanj hadde brydded sinj Jarna me, voddan hanj ijænn skujlle få Ram på
  Ræwinj, så viste’d saj, a de inte kunje sje te Gawns, udan a hanj måtte tâ hænn
  å se sitt gamla Jemm ijænn enj Gong.
  
  I sinj Nö tyde hanj te sinj goa Ven Nobbes å spore hannem te Rås. Nobbes gjik
  tre Gonga runt i sinn Hunjabo å lâ saj så ner å tænjte i noggen Tid. Så reste
  hanj på ijænn å râfte på Skaddanj — hanj hadde i Mæjlemstynjer vad hænna å sett
  lid på Peter Thors Möjdynj.
  
  »Se nu,« sajer Nobbes. »Nu troer jâ nok, a jâ hâr rignad ud, voddan a vi ska få
  Krammed på Ræwinj. Se, Peter Thorsen hâr ju slajtad Kall idâ, å du lâ væll nok
  Mærke te, a Injvojllana lå hænna på Möjdynjen. Dærsom du nu vijlle tâ å leda
  Ojnastenana  fram å floja hænn å viza Ræwinj å fortælla’nj, a jâ e dör, så
  løvver jâ ner te Brohuzabroen å læggjer maj i Groven å lader, som a jâ værkeli e
  dör — å så ska’d varra unjelit, om inte enj å voss ska komma te å lokka Iven
  injan Aftan.«
  
  Skaddanj hite snârt Ojnastenana å floj så hænn å satte saj i sitt gamla Træ âuer
  Ræwens Holla å râfte ner, om a Ræwinj va jemma. Jo, hanj kom ud me de samma å bâ
  Skaddanj å komma injanfor å fortald’inj, vår majed hanj hadde sagnad’inj. Mæn
  Skaddanj hadde nu inte Stynjer å gå injanfor, for hanj hadde strænjt. Hanj
  vijlle bâran for gammalt Nâboskaw Sjyjll floja injom å fortælla, a Nobbes va
  dör.
  
  »Va e hanj?« læjefram râfte Ræwinj, så glâr ble hanj.
  
  »Jo, Nobbes e dör, Nobbes e dör,« påsto Skaddanj.
  
  »Jamænn, jâ kanj foje tro’ed,« ble Ræwinj ver.
  
  »Hær e Nobbesa Ojnastena, hær e Nobbesa Ojnastena,« sajer Skaddanj ijænn, å
  viste Ræwinj Ojnastenana frå Peter Thors Kall.  »Ja, så ska jâ då livæll âu
  tokta’nj, fajl jâ kanj få fatte på’nj,« tâu Ræwinj på Vaj, »for hanj hâr toktad
  maj så hundans enjgong.«
  
  »Du kanj bâran følla ætte maj,« sâ Skaddanj, »så ska jâ nok viza daj’inj. Hanj
  liggjer lie nera ver Brohuzabroen.«
  
   De vâre inte monga Manuter, forrinj a Skaddanj å Ræwinj rajte fram; å dær
  lå ju så Nobbes nera i Groven.
  
  Nu hadde Ræwinj alti hat tæmmeli Respækt for Nobbes, dæmme va hanj inte så
  forhipader injdå på å tâ fatte på’nj, forrinj a hanj va helt klâr âuer, om hanj
  nu âu va ræjti dör.
  
  »Troer du nu slætt inte, a hanj kanj læwa på ijænn?« spore Ræwinj — lid
  krystara-ajtut.
  
  »Dör som en Sijll, dör som en Sijll,« påsto Skaddanj ømmer; å Ræwinj tâu Mod te
  saj å lâutada lid te’nj.
  
  »Hanj lâutar så varmer i Toed,« sâ hanj.
  
  »Soln hâr sjinnt på’nj, Soln hâr sjinnt på’nj,« swâre Skaddanj lisse rapt, å
  Ræwinj tænjte, a de kunje ju âu gott varra, å så strajte hanj saj for å lâuta
  te’nj inu enj Gong, mæn så tænjte Nobbes, a nu kunje’d varra nok me dænj Lænj, å
  me de samma sprong hanj op å lawada Ræwinj seddan te, a hanj værkan kunje kriva
  æjlle gå; å bâgætte trajte hanj’inj hænn å smed’inj i Mølledamminj å
  droknad’inj.
  