text: Då Bien svarmde
  
  Annars Madsen hadde i monga År ønst saj et Bihuz, men ded va æmmer gåd i
  fordrâ. De koste âu minjst en Haltrøskrona, å ded va monga Pænja for
  Annars. Hansa Nâbo, Nels Koffed, der sæl hadde fæm Bihuz, hadde æjla flera Gonga
  tebød hannem enj Svarm mæst for injen Tinj, men så skujle der ju Huz te, å
  Tauler å andra Remedier, å ded koste ju enjhellu, når ded skujle kjeves frå
  Nymål å.
  
  Men så i Fjor hadde Annars set i Blân, a ver en Aksion i Lârskersen skujle der
  sælles to Bihuz. Hær møte så Annars, å va âu hældier å kjevte dom beggje to for
  et Snes Kroner. Di va nok nogged forhobbada, men Annars va hænnuer, å då hanj
  hadde fåd dom kjitada å mâlada, va di mæst le så goa som nya.
  
  Nels Koffed hadde så gjed’enj enj stor goer Svarm å sat’enj på Huz for’enj å sin
  teset dom, å ded hadde Annars ente gjed anjed for, æn hanj hadde syslad for
  Nelsa Dyrskuedânj.
  
  Alt tajnada saj væl me Annarsa Bi. Di hadde i Træjkkjetiden fylad denj ena
  Taulan ætte denj andra, å Nels Koffed hadde sajt, a der velle kansje ble mæst et
  Hondrede Punj Hunnu. Derfor va’d ju ente te å undras på, a Annars å hansa Konna
  Sine va glâr ver dorra Bi å gjek å glæde dom te alt ded dajlia Hunnued, di velle
  få. Men mer vel hâ mer, å seddan gjek’ed âu me Annars å Sine.
  
  De va brâ nok me eet Bihuz, men to va livel bære. Ja, Annars gjek såmæn å drømte
  om å ble enj hel Bimanj me Tiden å få saj et hal Snes Huz å regnada ud, a di
  kunje gje le så majen Pænj, som hanj nu tjænte Åred runt ver å gå på Dâløn hos
  Bønnarna. Når hanj begjynte å snakka om’ed, grinada Sine nok ad’enj å sâ, a
  hanj regnada nok le så got som Kjælenjen, der gjek te Bys me Ægj, men Sine va
  kansje le så opivad âuer Bien som Annars, men velle bâra ente lâ sig op me’d.
  
  Nu hadde di så et Bihuz stånes, de skujle di hâ dom enj Svarm på, ded va di got
  nok enia om, å Nels Koffed, som va så fæzelier kloger på Bi, hadde sajt, a hanj
  kunje got få dom te å svarma felle-fæm Gonga, om ded va ded, di velle hâ, men så
  ble der hejler ente ret majen Hunnu å, når der skujle slyngas. Derfor galt’ed om
  å få enj stor goer Svarm enj Gong å så ente flera.
  
  Nu hadd’ed vad Varma i flera Dâ, å Nels, som hadde teset dom væranjen Dâ, hadde
  sajt, a nu velle di svarma me de alra fosta. Annars å Sine hadde âu Sâgarna
  terés. En ny Kåva å et Lâgen sto i Vaskarahuzed, ja, Annars hadde vad så
  betænjksammer, a hanj hadde lånt saj en Kâneklokka på Mâgårenj, om de skujle ble
  nødvændit å klæmta for å få Svarmenj te å sætta saj. Ded værkada majed bære å
  rinja me en Kâneklokka æn å slå på enj Sajs, va der nânj, der hadde bilt Annars
  inj.
  
  Så va’d om Søndanj. Annars va ju jemma å hadde mæst hela Formeddanj gåd uda i
  Hawan å holt Iva me Bien. De va stæjenes varmt, å Bien hadde så fæzeli strænjt å
  va majed urolia, di lauada nok te me å svarma.
  
  Nels hadde lâut, a hanj velle komma å stokka dom å hadde âu sajt, a Svarmenj
  sajtans velle sætta saj i et å Hawatræn, men detta lidada Annars ente på. De
  sjedde ju ente så sjæjlan, a enj Svarm fløj væk, å ded velle livel varra så
  hermelit, om ded skujle gå seddan me hansa.
  
  Annars å Sine velle nu livel grâue nødit unjværa dorra goa Søndas Meddesævn, men
  de va ju så som så å gå helt frå Bien et Pâr Tima, men Annars va’nte råviler. Di
  hadde ju enj frakker å kloger Horrasyrk på fæm, sæks Ar, hanj hadde ju hørt så
  majed Bisnak di siste Tidorna, a hanj mæst va le så kloger på Bi som di
  gamle. Annars sâ så te’nj, a mæns hanj å Moern saw te Medda, skujle Kâl ble i
  Hawan å hojla Iva me Bien, å ves di gâ dom te å svarma, skujle hanj spo saj å
  râva. Kâl va ju ente helt klar âuer, va der forstoes ver, a Bien svarmde, men
  Annars forklâr’enj, a de betød, a enj stor Krødda Bi fløj væk på enj Gong. Kâl
  lâude, a hanj skujle nok se te Bien å vârsko, om der sjedde nâd.
  
  Då alt nu va årnad på bæsta Måda, gjek Annars å Sine inj for å få dorra
  Meddesævn, Annars på Slâbænkjenj å Sine i Dovvelsænjen. Men de ble livel mæst te
  Lort me Meddesævnenj denj Dânj. Då di hadde ligjed enj hal Times Tid, kom Kâl
  farenes, hanj va så opivader, a hanj nâue kunje få Orn fram:
  
  „Fâr, Fâr, Bi, Bi, Bien!“
  
  Mera fikj hanj ikje sajt, forrinj Annars va på Ben som stokkenj å enj Bi. Hanj
  hâuste ikje enjgong å få Træsko på, men tornada ud i Hawan på bâra
  Hossesokka. „Vår e di?“
  
  „Dær!“ svâre Kâl å pæjte læje mo Soln.
  
  Annars kunje ju injed se, men synjtes livel hanj høre nâd, der svarmde i Loften
  å veste âu, a Bien som otast fløja mo Sønner, når di svarmde, så de paste nok.
  
  „Sine, Sine, føl ætte me Kåva å Lâgen,“ râvte hanj så hojt, hanj kunje.
  
  Kâl fikj Besje på å løvva hen te Nels Koffeds å tromma hannem ud. Sæl grev hanj
  Kâneklokkan å så fôr hanj astâ Sønner på så arit hanj kunje. Når enj løvver te
  Ijlebrâns å ætte Bisvarma hâr enj Lâu te å løvva retad, å de gjore Annars
  âu. Fost tâu hanj na râks gjennem Væstregårshawran å sin gjennem Roarna.
  
  Sine va âu kommed på Ben i en Fârt, i Sjynenjen hadde hon fåd Annarsa Træsko på,
  di va ju enjhellu for stora å paste derfor ente så got te å løvva Vedrenj
  i. Nânj Bisvarm kunje hon værkan se æjle høra, men hon satte bâra Kosenj ætte
  Annars.
  
  Hanj va nu nåd ner te en Sjælgrov, som gjek imæl Væstregårs å Mâgårsjorn. Hon va
  tol-tre Âlna bre, å der va en hal Âln Van på Bonnenj. Annars hadde gjort
  Gunastik i sinj Ungdom, å sin va’d i Tjænesten, å derfor satte hanj râks âuer
  Groven som enj Kronjort. 
  
  Då Sine så, vår nømt de gjek for Annars, mente hon, a hon kunje gjorra de samma;
  men Sine va ju lid tungfarru, hon hadde ju hejler ente vad i Tjænesten, derfor
  kom hon mæn Hallavænj å satta saj met i Groven, så Vanned stænjte om Ørn på
  na. Hon kom livel snârt på Ben ijæn å røste saj som enj våder Hunj. Træskona va
  blena fujla å Van, dom lo hon stå på Grovakântenj, å så forsatte hon på bâra
  Hossesokkana.
  
  Annars hadde ju nu fåd tæmmelit Forsprinj, å då Sine nåde Mâgårslykjan, så hon
  Annars forsvinja inja i Mâgårsskovenj.
  
  Sine krev nu unje Lættegjâred for å tâ na râks gjennem Lykjan, men ded skujle
  hon ente gjort, for hær gjek Kjyrenj sammen me nonna Ungnød, å då hanj nu fikj
  Iva på Sine, velle hanj vel se, væm de va, å satte ætte na. Had’ed vad i et
  Væddeløv, hadde Sine sekkert sat en Rekord, der ente va nøm å slå me denj
  Fârten, hon nu satte an, sjønt hon vajde sina æjlua Lispunj, got å væl. Hon
  læjefram fløj hen âuer Tâuer å Eneboska, å då hon nåde Gjâred, sprong hon râks
  âuer som enj Kat å haunada met i enj stor Hawatorn. Då hon nu kom klâr å denj å
  kjekkada lid tebâga, så hon, a Kjyrenj sto met i Lykjan å glode på na, å de så
  ævent ud, som om hanj sto å grinada ad na; hanj hadde nok aldri set så ârtit et
  Syn forra, dæmmeså. Nu va Sine livel bled så ambostu, a hon smed saj ret ner å
  lå å pustada å fjæmtada et helt Kvater.
  
  Annars va imæns kommed helt ner te Trommarakrogenj, vår Jørn Marker bode.
  
  Jørn va ævent bled færdier me Meddesævnenj, då hanj høre, a der klæmtadas, hanj
  trode ju, der va Ijlebrân å spode saj ud, men då hanj så, de va Annars Madsen,
  der kom farenes me en Kâneklokka i Hån, tænjte hanj ju nok, veddan de hænjde
  sammen.
  
  Annars stansada, hanj va nu sâ ambostuer, a hanj nâue kunje snakka.
  
  „Hâr du set enj Bisvarm komma fløjenes hær frambi?“
  
  „Jo, såmæn hâr jâ så,“ svâre Jørn å så injmârier ud.
  
  „Va Lé fløj hanj?“ å Annars sto på Sprinj te å fara vidre. 
  
  „Hanj tâu na læje Sønner på, inj ætte mo Alminjen te.“
  
  „Vår lænje sin e’d?“
  
  Jørn sto å betænjte saj lid.
  
  „De va i Fjor, ævent denj Dânj jâ majada Râu, så ded hâr nok vad omkrenj
  Lârsadâ.“
  
  Annars så slunørader ud ver denj Forklârenjen.
  
  „E dina Bi fløjena væk for daj?“ spore Jørn.
  
  „Ja, di e, å de e âu skammelit, a de skujle gå så ila, for jâ hadde då så hårt
  Brug for enj Svarm.“
  
  „Ja, Bi e nâd harmelit Tøj, når di svarma, å e di fløjena på denja Lén, e der
  vest ente stort å stæjla op, for så e di nu på hinj Sian Alminjen. Jâ ska for
  Resten en Tur te Aakersen i Mârn, å jâ ska gjærna forhøra, om der e nânj, der
  hâr hijt enj Svarm, men de e vel tvilsamt, a ded nøttar nâd.“
  
  Annars så helt modfalter ud.
  
  „Naj, hær e nok injed å stæjla op, enj får bâra nørla jem ijæn.“
  
  Hanj møte snârt Sine, å hon ble bådde kjesam å nâg, då Annars sâ, a Biena va
  fløjena ad Aakersen te, å Annars fikj monga sjita Or, for de va ju hansa Sjyjl
  alt sammen. De gjek ju hær som alti, „a altinj vrântas, når Stakkala ska
  nâd“. Men Annars kunje ju âu lad bled me seddan nâd Påhit, for de Grâned Hunnu,
  di nu fikj, ble dom nok dyrt me alt ded Påvau, di hadde hat, å så narra hænje te å løvva
  hær te Folkaviners met på enj Sønda Ættemedda, å så hadde hon fåd et Stinj i
  Sian ver å løvva, som hon kansje aldri forvânt, å våd som enj Hunj va hon bled,
  då hon storte i Groven, nu fikj hon kansje Lungebetænnelse âuan i Kjeved, ja, de
  kunje nømt ble hænjes Hælsot, men så fikj Annars bâra hâd så got, når hanj velle
  varra sâ færmer, a hanj velle varra Bimanj.
  
  Annars tajde mæst å lo Sine gå der å mâla, men svâre livel tesist, a vest va de
  hermelit, a Svarmenj fløj væk, for æjla va der då’kje sjet nân storre
  Ulokka. Stinjed fortâu saj nok, når hon fost kom jem å fikj saj tol-tre Koppa
  Kaffe, å de, a hon hadde fåd Bâgenj svâlader, bâr hon nok injen Utølla ver i 
  denja Varmanj. Nu tâu di na udan om Mâgårslykjan å tebâges te Sjælsgroven for å
  hænta Annarsa Træsko; å så ver Tretiden nåde di jem ijæn, trætta å svetta som
  Bester å enjhellu unøtta.
  
  Nels Koffed va der å tâu imo dom.
  
  „Nâ, vår hâ ni så Svarmenj henna?“ râvte hanj, så snârt hanj så dom.
  
  „Hanj e nok nera i Aakersen æjle Pærskersen, for hanj fløj ju på denj Lén,“
  svâre Annars modfalt.
  
  „Så du’enj?“ spore Nels.
  
  „Naj, ikje seddan ræjtit, men jâ høre, der va nâd, der svarmde i Loften, å Kâl
  så ju, a di fløj.“
  
  „Ja, ded gjore jâ,“ begjynte Kâl, „å der va enj stor Krødda, der va minjst fæm.“
  
  Nels Koffed gâ saj te å grina, så hanj nær va gåd væk i’ed. Skroen fikj hanj i
  denj galna Halsenj, så Annars måtte donka’nj i Rygjenj, for å få na op. Då hanj
  fikj Væred ijæn, sâ hanj:
  
  „Jo, de passar nok, va Kâl sajer, for jâ kjekkada lid te Huzed i Åns, å ætte va
  jâ kunje se, hâ di slet ikje svarmt enu!“
  
  Annars ble så glâr, a hanj rent forgatte å sjæjla på Kâl, men râvte:
  
  „De va då livel væl, spo daj inj å få Kaffekjelenj âuer, Sine, for ætte denja
  Stroppeturn kanj’ed nok varra rârt me enj Kop Kaffe.“
  
  Sine va’nte helt mil enu, men ætte hon hadde fåd tort Toj på å sat tre Koppa
  Kaffe te Livs, ble hon helt âuantepå å grinada å fortalde om, veddan hon hadde
  løvved Vedrenj me Mâgårskjyrenj.
  
  Dânj ætte svarmde Bien, å de gjek, ævent som Nels Koffed hadde sajt, di satte
  dom i Pæretræed le ver Huzed, å alt gjek som de skujle, å då di slungada, va der
  så majen Hunnu, a Sine rent forgryste saj.
  
  De e snârt nonna År sin, a detta passére. Nu passar Annars sæl sina Bi å mener,
  a hanj e vilara te ded Arbajed æn Nels Koffed. Hanj hâr nu sæks Bihuz, å di
  mæste Årn sæller hanj Hunnu for tol-tre Hondrede Kroner, forudan a Sine
  trakterar me Hunnusmâd vær Dâ Åred runt. Når Nels å hanj kommer sammen, snakka
  di Bisnak i de uændelia; men når Annars vel grota for majed å sina Bi, brugger
  Nels å sporra’nj, om hanj kanj hâusa, då Sine å hanj løv Aprilsnar i Juli
  Månad. — Då tajer Annars, ded vil hanj ju ente så gjærna høra snakkes om,
  dæmmeså. 
  
  