text: Kjærlihed på Lanned
  
  Te sit Arbaj e Lauris enj galanter å fæzeli vila Kar, sâ Bønnarna, vår hanj
  hadde tjænt æjle vad på Arbaj. Ja, å Lauris e enj stelle å pener Kar, der aldri
  drikker saj fujler, æjle løvver på Tøzasjâu, brugte Konnarna å saj. Ja, å Lauris
  e âu enj miler å nætter Kar, sâ Piblana. Der va bâra en Tinj i Vænj me Lauris, â
  de va, a hanj va Hunjatorkjelens Horra.
  
  Nu va Torkjel ju dør for monga År sin, men di hadde ju ajle kjænd’enj å hâuste,
  a hanj hadde vad et forfalt Skrov, som ajle hadde å laua Grin me. Torkjel hadde
  nok æjla vad lesse galanter enj Kar som Lauris nu va, dâ hanj va unger. Hanj
  hadde âu hat et pent Jem å en næt Konna, men då Lauris va trele-fira År, hadde
  hon bled sjøg, å enj Mânad ætte dø hon. Torkjel tâu saj detta enjhellu nær, å sâ
  præude hanj å slykja Sorjen i Brænjevinsflaskan, å ble snârt et forfalt Skrov,
  der ente værkan brø saj om å sjødda nâd æjle tjæna nâd. Lauris va hanj forsåvit
  goer me, hanj sorjada for, a hanj fikj Føn, å for Ræsten fikj hanj Lâu å passa
  saj sæl. Detta kunje ju ente ble ver å gâ, å dâ Lauris va sju-åta År, tâu
  Sognråd å sat’enj ud i Plaja. Hær fikj hanj å vedda, va Varden gjer, hær vânkada
  mera Klaps enj Klap å mera Arbaj enj Mâd. Då Sognaråd hadde tâd Horrenj frå
  Torkjel, ble hanj enddå mera forfalder te Syp, å ble nu enj ren
  Brænjevinstygjara, der fârtada Lanned runt frå Går te Går å bâ om enj Bedda Brø
  â enj Syp i Gos Naun. Torkjel gâ gjærna enj Song for Sypana, hanj fikj, ja, hanj
  va âu så vila, a hanj kunje laua enj Song, sjønt hanj værkan kunje skriva æjle
  læsa. Især når Torkjel ble fujler, då ble hanj âu kjesammer, å då kunje hanj få
  alt te å rima, å ded synjtes ju Folk va grâua ârtit å høra på. Enjgong sod
  hanj sammen me monga andra Brænjevinstygjara å delde en Flaska Brænjevin, som di
  hadde sjillinjad sammen te. Di sod hela Tiden å kalde hannem Hunjatorkjel å
  drellada hannem på ajle Måder. Tesist va der enj, der sâ, a ves Torkjel velle
  gje en Flaska Brænjevin, så skujle di aldri kajla hannem for Hunjatorkjel
  otara. Torkjel hadde ævent åta Sjillinja, som en Flaska Brænjevin koste, å
  stâgrada strajs te Kjømanj å kjevte enj, hanj va ju så glâr nu, hanj skujle
  slæppa for de stygja Nauned. Men Menjesken kanj ju varra ona; aldri så snârt va
  Flaskan tom, forrinj di begjynte å snakka om Hunjatorkjel ijæn. Nu ble Torkjel
  kjesammer, å me Vrælan i Halsenj sâ hanj:
  
  „Når Flaskan hon e tom å tor, jâ Hunjatorkjel e som for.“
  
  Detta Lived kunje Torkjel ju ente hojla te lænje, å enj Vinjterdâ hijte di enj
  ijælfrøzenj i en Lannavajsgrov. Lauris va nærmast glâr ver’ed, nu behøvde hanj
  ente gå å skamma saj âuer Fârenj lænjer. Hanj va nu bled komfermerder å fri for
  Soggen å kunje tâ Plâz, vår hanj velle, å monglada aldri Plâz, for hanj va troer
  â pålidelier, å sjødda nâd hadde hanj âu lært. Dâ hanj va et Snes År, fikj hanj
  Plâz som Drænj hos Nels Koffed på Østre Pilagår. Hær ble Lauris, for Nels Koffed
  va goer mo Folken, når di paste, va di skujle. Nels Koffed va Ænkjemanj, å de
  hadde hanj vad i monga År. Hanj hadde tre Bælla, som ju ajle va vâusena. Hâns va
  denj ælsta, hanj va blenj gjevter me enj Gårmanjsænjka nera i Lârskersen å hadde
  enj stor goer Går, å hadd’ed væl i ajle Måder. Sâ va der Petra, som va
  Gårmanjskonna i Klæmenskersen å âu hadd’ed, så de kunje rabba å. Mariâna va denj
  ynjsta å va nu firåtjive År å holt Huz for Fârenj.
  
  Pilagårenj va mæn på trædeva Tynjelan, men va alti blenj got drevenj. Nels
  Koffed hadde sæl tâd got fat i sin Ungdom, men nu va hanj ju âuer di trøs, å
  hadd’ed âu seddan, a hanj ente behøvde å slida så hårt. Lauris folde Øjen å
  paste de hela, som om de kunje vad hans ajed, sâ hadde di enj Halstødenj te å
  passa Fækrajturn, å Mariâna hadde en komfermert Pibel te Jælp, derfor kunje
  Nels Koffed nu gå å hâ sina kronada Dâ å bâra gâ å nuta i Grân å æjla gå å
  sludra me Nâbona. Mariâna skujle ju hâ Gårenj, når hon enjgong ble gjevt, men
  detta hastada slet ikje, mente Nels, di hadd’ed ju brâ nok. Mariâna va bådde en
  næt Pibel å en galant Pibel, så hon kunje sajtans fâ saj enj færmer Manj, om de
  va ded, hon velle, især når der som hær folde enj Går me i Kjeved, a de skujle
  varra enj Bonahorra folde ju ganske å saj sæl, mente Nels. Men Nels gjek livel å
  forrajnada saj, hanj tænjte slet ikje på, a di unge tit ser helt anjelens pâ
  Tinjen enj di gamle, å når to unga Menjesker går å ser på hinjanj vær Dâ å
  snakka sammen, kanj di âu rapt komma te å mena om hinjanj, å seddan vad ævent
  gåd me Mariâna å Lauris. Nâbona å di andre Tjænestefolken hadde set’ed for lænje
  sin; denj enesta, der injed hadde set, va Nels Koffed.
  
  De va lid ætte Valberdâ, a Nels Koffed enj Awtan va gåd et Ærne hen te enj Nâbo,
  hanj hadde ju go Tid å ble seddenes å slydra te de va højt Sænjatid. Då hanj kom
  jem, va der stelle âuer alt, hanj tænjte, a di va vel ajle i Sænj, men hanj
  velle livel se, om Lauris hadde hâust å gje Øjen Natmål, forrinj hanj gjek å lâ
  saj. Hanj gjek ner te Hakkelseloenj å lokte Dørn rast op; men hær så hanj et
  Syn, som nær hadde fåd hannem te å gâ bâgâuer, for dær på Fôrkassanj sod Mariâna
  â Lauris å holte hinjanj om Halsenj. Nels ble så forbauster, a hanj nâue kunje
  få et Or fram.
  
  „Va, va ska detta bety?“ fikj hanj livel fram tesist.
  
  „De betyer, a Lauris å jâ e Kjærester, å de hâr vi âu vad lænje,“ svârde Mariâna
  kjækt å reste saj.
  
  „Va, va sajer du, e ni Kjærester?“
  
  „Ja, e de så lorlit, vi e då gamla nok beggje to, å Lauris e ju enj galanter
  Kar, de hâr du sæl sajt så ota.“
  
  Nu ble livel Nels Koffed nagger for Alvâr. „Nâ, så du troer, de ska gå seddan
  te, naj, du kanj tro naj, minj Paja, jâ hâr livel âu et Or å skujle hâ
  sajt, å jâ ska nok bestæmma, væm du ska hâ te Manj — å de bler ente
  Hunjatorkjelens Horra.“ 
  
  Lauris sprong op, hanj tâu et Pâr Skret hen imo Nels å hævada Hån, men Mariâna
  tâu hannem om Armenj.
  
  „Nâ, nâ, tâ’d bâra me Ro, Lauris, Fâr ved nok ente sæl, va hanj sajer, å når vi
  bâra hojla sammen, vel alt nok ble got tesist.“ Så vænde hon saj te Nels: „Å du,
  Fâr, kanj lida på, a jâ ska nok sæl bestæmma, væm jâ ska hâ te Manj, å de bler
  Lauris. Når jâ bler fæmåtjive År, å de e der ju mæn got et halt År te, får jâ
  minj Ar ætte Moer udbetalder, å så gjevta vi vos udan å sporra daj om’ed.“ Hærme
  gjek Mariâna rast frambi Nels å ud i Gårenj.
  
  Nels vænde saj mo Lauris: „Ja, du forstår vel nok, a du hâr bâra å pakka daj
  hærfrâ ju for ju hejler,“ å Nels smak Lodørn i å gjek.
  
  Di sâw ente majed på Pilagårenj denj Natten, di hadde ju dorres å tænjkja
  på. Nels Koffed lå å tænjte på, vår hanj skujle få saj enj anj Drænj frå, der va
  ente monga ledia nu le ætte Flyttedâ, især i År, di lauada denj nya Vænj gjennem
  Bobba, hær va ju monga, der hadde fåd Årbaj. De va âu så hermelit, å nu fikj
  hela Soggened ded å snakka om å grina å. Nu ble vel Lauris nødder te å få saj
  enj Plâz i et anjed Soggen, å kansje de så velle fortâ saj me detta Kjæresteried
  me Mariâna, når di ente fikj set hinjanj på longa Tidor, å kansje hanj âu kunje
  få na âuersnakt, de sista va hanj livel ente så sekker på, for sæl om Mariâna te
  dâlit va majed mil å føjeli, så hadde hon livel Velja, hon me. Denj, der tâu’ed
  mæst me Ro, va Mariâna, hon skujle nok hojla fâst ver sinj Lauris, i va så
  Fârenj sâ, å hanj velle nok âu gje saj me Tiden, men kjesamt va’d livel, a
  Lauris nu skujle fløtta, så fikj di vel ente snakt sammen på longa Tidor.
  
  Lauris lå vâgenj hela Natten å spekelere âuer, va hanj nu skujle tâ saj
  te. Tesist bestæmde hanj saj te, a hanj velle præua på å få Arbaj på Vænj dær
  nera i Bobba, men vår skujle hanj så gjorra å sit Skrin, hanj kunje ju sporra
  Lârs Dam på Væstre Pilagår, om hanj måtte sætta sit Skrin inj dær, te hanj fikj
  saj et Losi. Klokkan fira sto Lauris op, hanj velle helst varra væk, injan
  Nels Koffed kom op, å hanj veste, a Lârs Dam va Mârnmanj, så hanj va nok alt
  oppa.
  
  Østre å Væstre Pilagår va så nær Nâbo, a di kunje stå i Portana å snakka sammen,
  der va bâra Vænj imæl. Då Lauris kom derinj, va Lârs ævent kommed idå
  Fjærana. Lauris spore så, om hanj måtte sætta sit Skrin derinj, for Nels Koffed
  â hanj va blena uklâra, å nu skujle hanj fløtta me de samma. Lârs svâre ja, de
  måtte hanj got, å tebø âu, a hanj velle følle me å bæra’d. Va Lauris å Nels va
  blena uklâra om, spore hanj slet ente om, hanj va tresker nok te å forstâ’d,
  udan hanj behøvde å sporra. Lârs Dam å Nels Koffed hadde vad Nâbo snârt i
  trædeva År å kommed sammen pånå vær Dâ, men di va to le stora Spelopmâgara
  beggje to å drellada hinjanj, så snârt di kunje se dorres Ram. I Fjor hadde
  livel Nels Koffed spellad Lârs Dam et Poz, som Lârs ente læt velle glømma. De va
  enj Dâ mit på Sommarenj, a Lârsa Vær var løvvenj væk. Lârs forhøre saj hos ajle
  Nâbona, men der va injen, som hadde set nâd te hans Vær. Så gjek hanj hen te
  Sannemanj å bâ hannem lysa ætte Værenj på Kjærkestæwned om Søndanj. De lâude
  Sannemanj, å om Søndanj gjek Lârs å Kon te Kjærke å høre âu, a Sannemanj på
  Kjærkestæwned spore, om der va nânj, der kunje gje Oplysnenjer om, vår Lârsa
  Dams Vær va bled å. Lid ætte a Lârs å Kon va kommena jæm, høre di, a der va
  nânj, der gjek å trâmpada oppa på Sâlenj, di spode dom derop å så, a de va
  Værenj, der gjek hær å svansada. Væm, der hadde jolped hannem hærinj, kunje Lârs
  nømt regne ud, de måtte varra Nels Koffed. Folken hadde hat Lâu denj
  Ættemeddanj, å Forstâuedørn va’nte låsad å, derfor hadde Nels hat nømt ver å få
  Værenj derinj. Værenj hadde âu ståd inja i Nelsa Fårahuz hela Tiden, mæns Lârs
  løv å spore ætt’ejn. Nels hadde ente kunjed tajt, men fortalt’ed te enj Nâbo,
  som så hadde fortalt’ed te Lârs.
  
  Mæns Lârs nu gjek å jalp Lauris me å bæra Skrined inj te sit, gjek hanj å
  pønsada på, om hær ente nu va Lajlehed te å gje Nels Koffed en Tak for denja
  Værastorjan, å kunje hanj så teme jælpa Lauris å Mariâna, va ded ju âu got. 
  
  „Va hâr du nu tænjt, a du vel tâ daj for?“ spore Lârs.
  
  „Jâ hâr tænjt, a jâ vel se, om jâ kanj få Arbaj på Bobbavænj,“ svâre Lauris.
  
  „De troer jâ nâue nøttar nâd, jâ høre i Går, a der va så monga, der hadde mæjlt
  dom, a der va’kje Brug for di halle; men va jâ velle sajt, jâ kunje got hâ Brug
  for enj Drænj enu i Sommar, jâ sæl begjynjer ju å ble hal gammajler å
  skradurenj, å vel du hâ Plâzenj, gjer jâ daj samma Løn som denj andra Drænj får,
  å får du nâd anjed å vel fløtta, får du Løn for denj Tiden, du hâr vad hær.“
  Lauris betænjte saj ente lænje, detta va al for frestenes, nu blev hanj livel i
  Nærheden å Mariâna å kunje se na å snakka me na vær Dâ.
  
  Då Nels Koffed ver Fæmtiden kom op, gjek hanj strajs ner a Drænjahuzed å râvte
  på Kâl, Lauris va ju alt væk, å Nels måtte sæl gje saj te å fora Øjena å mogga â
  strigla. Då hanj lokte Lâdørn op, fikj hanj Iva på Lauris, som ævent va i Fær me
  de samma Arbajed inja te Lârsa. Nels ble så harmse, a hanj nær hadde tavt
  Moggeskâuln. De va dâ forplauenes, va nøttad’ed nu, a hanj hadde dreved Lauris væk,
  Mariâna å Lauris kom ju livel så å saj te å bo Dør om Dør å kunje snakka sammen
  mæst vær Dâ. Men de va Lârs, der hadde lauad detta, å de hadde hanj bâra gjort
  for å drella’nj, for hanj hadde slet ikje Brug for flera Drænja.
  
  Nels bestæmde saj te å tâ ner te Hâns å Petra å fortælla, veddan Sâgarna sto, å
  rås me dom om, va der nu va å gjorra. Met på Formedânj lâde hanj for å sâ te
  Kâl, a hanj skujle fora Øjen, mæns hanj va væk, men denja Snørsnudenj va studser
  nok te å svâra, a hanj va’nte fæster te å passa Øjen. Nels grev ætte Svøvan for
  â gje hannem et Rap, men forrijn hanj fikj fat i na, va Kâl helt nera i
  Damlykjan.
  
  Nels Koffed kjørte fost ner te Hâns i Lârskersen. Dâ hanj nu hadde fortalt om
  detta Kjæresteried mæl Mariâna å Lauris, svâre Hâns, a hær va vel injed å stæjla
  op, men bâra la dom gjevta dom, å sæl om Lauris injed ajde, så va hanj enj
  fæzelier vila Kar te sit Arbaj, der hadde dreved Pilagårenj got op i di Årn,
  hanj hadde vad Drænj dær. Derfor velle hanj nok âu klâra saj som Bone, sæl om
  hanj fikj nogged å forrenta.
  
  „Ja, vest så, men va sajer du te å få Hunjatorkjelens Horra te Svâuer?“ spore
  Nels.
  
  „De hâr jâ såmæn injed imo. Vi Menjesker bestæmma ju ente sæl, væm vi vel hâ te
  Forældra, å Lauris sæl e der injed å udsætta på, å bler hanj Bone å enj ajtader
  Manj, e der såmæn injen, der hâusar va Fârenj va.“
  
  Detta veste Nels injed å svâra te, men lâde snârt for å kjøre te Klæmmenskersen.
  
  Petra velle nok se anjelens på’d, hon hadde alti vad mera storsinjad. Nels fikj
  livel ente majen Trøst hær hejler. Petra hadde så strænjt, a hon føje hadde Tid
  å snakka me’jn. Hon hadde ævent fåd Sypaja, å nu skujle der syes Stâskjâula
  bådde te hænje sæl å te Piblana. Hon svâre bâra, a de vad nâd di sæl fikj om,
  hon velle slet ikje blanna saj i’ed, for de fikj hon bâra Utak for senere, å så
  spode hon saj inj te Sypajan ijæn. Døttermanj, som va enj hal Flabbataz, gâ saj
  te å flâsgrina å sâ:
  
  „Jâ tænjte minj Skâl på’d, då jâ besøjte jer sist, for Lauris e enj nætter Kar,
  som ajle Pibla se milt te, å ni e livel for gammajl te å vâuta Gjemmerlam,
  Svierfâr. Nu e der injed anjed å gjorra æn bâra la dom få hinjanj, ni får’ed âu
  majed brâ å kanj bâra sedda i Stâuan å sjynga Vesseliroa.“
  
  Nels synjtes ju ente om detta Snakked, å så snârt hanj hadde fåd Meddesmâd,
  kjøre hanj jem ijæn. Hanj hadde ente hat værkan Glæ æjle Gaun å denj Turn, nânj
  Dræjn hadde di ju hejler ente kunjad skaft’enj.
  
  Jemma va der ente majed ârtit, Mariâna gjek å va røivad å snakte nâue et Or, ja,
  sæl Lena, som bâra va en Tøzagrubba på fæmtan År, gjek å hæjlde me Ørad å
  snæutada å skavtada saj kjesam, ævent som de va nâd, der kom hænje ver. Så gjek
  hanj ud å satte saj på Portstenenj, men hær så hanj, a Lauris å Lârs Dam kom
  udan for dorres Port, di snakte å grinada, de va nok hannem, di grinada å,
  tænjte Nels. Så gjek hanj ud å satte saj på Møjdynjsgjâred, hær kunje hanj vel
  varra i Fred. 
  
  Dânj ætte gjek hanj ner te Jørn Marker å spore, om hanj velle komma derop å gå
  på Dâløn, injte hanj fikj saj enj Drænj. Jørn møte âu me de samma, å tâu fat på
  å pløja Brak, men Jørn va gammajl å stivbenader, Øjen va unge å sprygja, så di
  paste dårlit sammen, å då der va gåd to Dâ, sâ Jørn, a hanj kunje ente majta å
  følla dom lænjer. Nu måtte Nels Koffed se å få saj enj Drænj. Hanj gjek så hen
  te Bartel Prât å spore, om hanj ente kunje skaffa hannem enj. Bartel fârtada ju
  Lanned runt å sålde River å Holskâuler å skafte âu Bønnarna Tjænestefolk
  iblan. Jo, Bartel skujle snârt skaffa hannem enj Drænj, de koste mæn enj Dâler,
  som hanj skujle hâ, når Drænj møte i Plâz.
  
  To Dâ ætte møte alt Bartel me Drænj. De va enj Svensk, men de gjore ente nâd,
  når hanj bâra kunje sjødda nâd, sâ Bartel, å de samma mente Nels Koffed, å
  Bartel fikj sin Dâler. Di slap nømt me å hænta hans Skrin, for ded hadde hanj
  injed, å Klær hadde hanj ente andra æn di, hanj gjek å sto i, å di va mæn hal
  lâsua. Nâ, di to foste Dâna gjek’ed majed got, sjødda nâd kunje hanj, sæl om
  hanj ente va så goer mo Øjen, som Nels velle hâ. Tredde Dâ kom Drænj å spore, om
  hanj kunje få fæm Dâler i Forskod på Løn å så Lâu frå Unjarnatid, hanj skujle te
  Bys å kjeva Værdâstøj, sâ hanj, for de, hanj hadde, kunje nâue hænja på Rân
  lænjer. Nels lo hannem få fira Dâler, å så gjek hanj te Bys. Hanj kom ente jem,
  forrinj de va Dâ, å Pænjana hadde hanj drokked op. Om Ættemeddanj tâu hanj så ud
  å pløja, men met på Ættemeddanj kom Øjen farenes jem me Plâuenj slævenes ætte
  dom. Nels fikj dom inj i Lân å spode saj ud i Marken for å se, vår Drænj va
  henna. Hanj hijt’enj âu snârt, hanj lå bâg et Stengjâre å snev. Nels sparkada
  te’nj, å då hanj fikj’enj vâgenj, gâ hanj saj te å sjæjla å farres me’nj. Men
  Svenskenj va’nte bløjer, hanj sprong op å trajte Knivenj å râvte, om hanj velle
  rappa saj jem jenast, æjla skujle hanj gjæla’nj. Nels ble helt bonge å løv jem
  så arrit hanj kunje, å Drænj gjek sinj Vaj. De va fira Dâler for to Dâs Arbaj,
  men Nels va livel glâr, a hanj ble å me’nj. 
  
  Dânj ætte sto Nels Koffed op Klokkan fira, nu velle hanj sæl følla Øjen, hanj
  hadde då forra kunjad yda Arbaj for enj Kar, å måtte vel kunja’d enu, å te
  Hællemøssa ble der Drænja nok å få. Så sled Nels frå Mârn te Awtan vær Dâ, men
  drøjt va’d.
  
  Då Klæverhøstenj kom, fikj hanj Jørn Marker te Jælp me å maja. Klævered va bådde
  lânt å tjyt, å de tâu mæst en Ugga for di to gamla Karana me å få’d majad, å så
  skujle’d stakkas å kjøres inj. Då di va færdia me Klæverhøstenj, va Nels Koffed
  så metânj, a hanj nâue kunje kriva idå Sænjen om Mârnenj, å va bled så tynjer å
  mauer, a hanj nâue lignada saj sæl.
  
  Enj Awtan Nels sod på sinj vânta Plâz på Møjdynjagjâred, kom Lârs Dam hæn å gâ
  saj i Prât me’nj. Nels va lid trokker te å begjynja me, men Lârs va ju så miler
  å snakte så væl, a Nels rent forgatte, a Lârs hadde lurad hannem ver å tâ Lauris
  i Arbaj, då om Valberdâ.
  
  Nels gâ saj te å fortælla om al denj Modgongenj å Gjænvordihedarna, hanj hadde
  hat denj Sommarenj, nu va hanj âu så nålier, a hanj vel ble nødder te å søja
  Doktara.
  
  „Naj, de ska du livel ente,“ sâ Lârs, „for Doktarna bâra sjæra i Folk æjle hæjla
  hela Flasker Abetekaradråver i dom, som kosta enjhellu å livel ente jælper. Naj,
  du ska tâ ner te kloga Bolina ver Samsinjsbro, hon kanj korera Folk bære æn
  monga Doktara.“
  
  „Ja, men e ente Bolina sen’en Trojlkjælenj, som kanj ilase bådde Folk å
  Krajtur?“
  
  „Bolina e klog, men gjort nâd ont for Folk troer jâ aldri, hon hâr, men korert
  monga hâr hon. Du hâusar bâra Rosendâlabonenj, hanj va ju så nålier, a hanj nâue
  kunje ruterera saj sæl, men så søjte hanj Bolina, å nu sprinjer hanj som enj
  Ænjahâra.“
  
  Nels sod å betænjte saj lid.
  
  „Ja, ded kanj got varra, du hâr Ræt; jâ ska præua å stagra ner te na i Mârna
  Awtan, men du ska’nte fortælla’d for nânj. Folk behøva ju ente vedda, a jâ søjer
  kloga Kjælenjer.“
  
  „Naj, jâ ska nok taja, vi e då goa Venner, sæl om vi drella hinjanj lid enj
  ynkja Gong, å jâ hâr livel ont å daj nu, så uzal du e bled.“ Hærme sâ Lârs Gonat
  å gjek. 
  
  Dânj ætte hen imo Awtan tâu Nels sinj Stok å stagrada å, der va ju et Stykje
  Vaj, å derfor ble’d helt sjymt, injan hanj rajte Samsinjsbro. Bolina tâu imo’enj
  i Dørenj å gjæsbø’nj inj.
  
  „Nâ, nu kommer ni livel, Nels Koffed, jâ hâr vænt på jer hela Dânj.“
  
  Nels glode forbauster på na. „Va, va hâr ni, vår kunje ni vedda, a jâ velle
  komma?“
  
  „Jo, Bolina ved lid mera æn andra.“
  
  „Når du ved så majed, ved du vel âu, vårfor jâ e kommenj?“
  
  „Ja, ni e nålier, hâr Værkj i Lænnarna, ont for Holbruskanj å kranker i ajle
  Lømmer.“
  
  „Ja, de passar ævent, men kanj ni nu gje maj et Rå mo ajle dæsse Nøjarna?“
  
  „De kunje ju tænjkjes, men så e’d, om ni vel tâ ætte mit Rå, for hær forslår’ed
  ente å blæsa på’d, som somma bruggar.“
  
  „Va for Rå hâr du så, Bolina?“
  
  Hon sod lid å tænjte saj om.
  
  „Ni hâr jemma i Lân enj røbroguer Kjyrakal stånes, hanj kom te Frâuenat, hannem
  ska ni slajta tre Dâ ætte Nytænnenj, å så ska ni tâ Melten å æda na rå, mæns hon
  e varm enu, de ska nok korera jer.“
  
  „Naj, fy for Rakkarenj å fy. De gjor jâ livel ente; æda en rå Kallamelta, enj
  bler ju helt vammelmauader bâra ver å tænjkja på’d.“
  
  „Nâ ja, de må ni ju sæl om. Nu e der ju got fjâurtan Dâ te, injan de bler
  Nytænnenj, kansje de âu kanj bæras me jer imæns, især ves ni ente sjødder for
  majed. Men, va jâ velle sajt, veddan gåred me Mariâna, jâ møte na i Hinjdânj, å
  jâ synjtes hon så hal skraduren ud, hon me?“
  
  „Nâ, de e vest ente så fârlit. Når ni nu ved så majed, ved ni vel âu, a hon å
  Lauris hâr spellad lid Kjærester, men se ded velle jâ ente vedda nâd å å drev
  Lauris på Portenj, å derfor e’d, a hon går å e lid kjesam, men de fortâr saj
  nok.“
  
  „Nâ, så ded ska ni livel ente varra så helt sekker på, Nels Koffed. Mariâna e
  ente å ded Slaued, der glømmer sin Goven så rapt, å derfor ska ni varra
  vârsam me na. Moern dø ung å Brystsvâghed, kansje Mariâna hâr enj Stænjk å de
  samma.“
  
  „Naj, dær târ ni nok livel Fajl, Bolina. Mariâna hâr aldri snakt om, a hon
  fajler nâd.“
  
  „Naj, Mariâna e ente å di, der går å pjæuer, dæmmeså. Men Sorri e livel nâd, der
  slider på Hælsan, å nu kanj ni betrakta na i Mârn, så ska ni se, vår tynj å
  mauer hon e blen. Men nu vel jâ præua å se va Kårten sajer.“
  
  Bolina tâu et Spel Kårt op idå Borskoffan, hon blannada dom fost lænje, å gâ saj
  så te å lægja dom op. Hon sod lænje å så på dom, så samlada hon dom sammen å
  blannada dom å lâ ijæn op, seddan ble hon ver tre Gonga.
  
  „Ni kanj nok ente få dom te å saj nâd,“ sâ Nels Koffed.
  
  „Jo, Kårten saja alti nâd, å di liva aldri, men de e ju ente alti så nømt å tyda
  dom; så majed kanj jâ livel se, a der ret snârt ska varra Gjæstabod på
  Pilagårenj, å Præstenj ska âu varra me, men om de ska varra Øfrøl æjle Broijlep,
  ja, de e ded, jâ’nte ræjtit kanj tyda, men kom hær hen, så kanj ni sæl se.“
  
  Nels Koffed gjek hen te Bored.
  
  „Se nu hær. Dær kommer fost Klørkong, å ded e jer sæl. Så kommer Jarteræs, de
  betyer, a ni ska hojla Gjæstabod, å så hâ vi Jarterkong, de e Præstenj, de kanj
  ni nok se, for hanj hâr Pivekraua på.“
  
  „Ja, de passer,“ sâ Nels.
  
  „Så kommer Klørdama å Klørknajt, ded e Mariâna å Lauris, de e âu nømt å se, men
  di andre Kårten, som komma sin, kanj jâ ente tyda,“ sâ Bolina å samlada Kårten
  sammen.
  
  Nels va bled helt blæjer.
  
  „De e âu lorlit, a enjanj nu ska hâ så majen Sorri på Gammajlsåjler, jâ hâr då
  livel alti vad enj retskaffenj Manj å âu gjort lid got i mina Dâ.“
  
  „Ja, va got ni hâr gjort, ska ni hejler taja me, når ni snakkar me Bolina. Ni va
  ju på denj sønre Lén å Lanned nonna År i Ungdommenj, monne der ente går nânj,
  som kanj râva Fâr ætte jer?“ 
  
  Nels tajde, å Bolina ble ver.
  
  „Ni sâ, a ni hadde så majen Sorri, men de e ju nâd, ni sæl hâr lauad jer, å ni
  kanj få’d så got som Dânj e longer, når ni bâra sæl vel, så majed kunje jâ livel
  se i Kårten.“
  
  Nels velle ente høra mera på Bolinas Snak, men reste saj å tâu sin Hâua å gjek.
  
  Då Nels Koffed kom i Sænj, kunje hanj slet ikje sawa, men lå å tænjte på alt de,
  Bolina hadde sajt. Der velle snârt ble Øfrøl æjle Broijlep på Pilagårenj, hadde
  hon sajt, men kansje de bâra va nâd Påhit, hon kom me. Men klog va hon livel; a
  hon sâ, a hon veste, a hanj velle komma, kunje âu varra Påhit, men ded me denj
  røbrogua Kjyrakallenj, som va tekommenj Frâuenat, de va livel unjelit, for de
  paste ju ævent. Jo, de paste livel va Lârs hadde sajt, a hon kunje se ded, som
  va sjylt for andra, å når ded nu paste så got me Kjyrakallenj, kunj’ed ju âu
  passa me Øfrølled. Kansje de livel va de sekresta, om hanj holt Broijlep for
  Mariâna å Lauris, så velle hanj âu få sina goa Dâ som forra å velle nok âu komma
  saj, udan a hanj behøvde æda rå Kallamelter.
  
  Om Mârnenj ble Nels ligjenes, hanj hadde slet ikje udvilad, å hær va så bløt å
  got å ligja. Då Klokkan va sæks, kom Mariâna derinj. Då Nels så na, tænjte hanj,
  a de paste, va Bolina hadde sajt, hon va blen så blæj å mauer i Sommar.
  
  „Veddan kanj de varra, a du ente kommer op i Dâ, Fâr, e du sjøger?“
  
  „Ja, jâ e rent nålier, min Paja, å må vest ble i Sænjen i Dâ.“
  
  „Ja, men va ska ded då ble te, Øjen ska ud, å der e så majed, der ska sjøddes.“
  
  „Ja, ja, de e rent galed, jâ skujle bestæmt hâ maj enj Drænj, men vår ska jâ få
  hannem frå; for du kanj vel ikje skaffa maj enj, Mariâna?“
  
  De sista kom helt sjælmsk. Mariâna så forbaust på’nj å veste nâue, va hon skujle
  tro.
  
  „Jo, enj Drænj kanj jâ skaffa, injan der e gåd enj Tima, men du ved nok, væm jâ
  mener.“ 
  
  „Ja, så hænt du’enj bâra, min Paja, vi kanj nok livel ente unjværa’nj lænjer,
  værkan du æjle jâ,“ sâ Nels milt.
  
  Mariânas Ansajt lyste, hon grev hans Hån.
  
  „Tak, tak, Fâr, ja nu kanj du tro, a nu bler hær Glæ å Lokka for vos ajle på
  Pilagårenj,“ å Mariâna va alt i Dørn.
  
  „Men de sajer jâ daj på Forhån, nâd stort Broijlep hojler jâ ente for jer.“
  
  „De ska du hejler ente, Fâr, bâra vi må få hinjanj, e de alt, va vi forlonga,“ å
  Mariâna va helt uda i Gårenj.
  
  Nels vænde saj å tâu saj enj Nul ijæn.
  
  Då Klokkan va åta, sto hanj livel op å tænde Pivan å gjek udan for Portenj. Hanj
  så, a Lauris alt hadde fåd Øjen for å va i Gong me å pløja, å hær va Fortgong i
  Arbajed.
  
  „Godâ, Nâbo, nâ, veddan hâr du’ed, jâ synes, du ser lesom lid bære ud, hâr
  Bolina alt korert daj?“
  
  De va Lârs, som sto henna i sin Port.
  
  Nels skâlada lid te’nj men svâre ente.
  
  „Va jâ velle sajt; ves du slajtar denj røbrogua Kjyrakallenj i desse Dâna, vel
  jâ gjærna kjeva denj ena Bâgfjærenj; men kansje du lar’enj gå te Broijleped, då
  får jâ’nj vel å smâga helt grâtis, for hær må jâ då vel komma me,“ å Lârs slo et
  Flâz op å grinada å gjek inj å smajl Portenj i ætte saj.
  
  Nels ble, så hanj nær hadde tavt Pivan. Nu forsto hanj de hela. De Stommened te
  Lârs hadde fost narrad hannem te å gå ner te Bolina, å så hadde Lârs vad der
  nera å fortalt, a Nels velle komma, å stokkad na, va hon skujle saj, når hanj
  kom. De va alså derfor, a Bolina va så tresk å kunje fortælla om denj røbrogua
  Kjyrakallenj å veste, va Nat hanj va fødder.
  
  Nels sto å betænjte saj lid, va skujle hanj nu; skujle hanj gå hen å driva
  Lauris væk ijæn? Naj, hanj hadde ju lâud Mariâna, a hanj velle hojla Broijlep
  for dom.
  
  Hanj høre Mariâna grina å snakka me Pajan nera i Hawan, å hanj kunje høra på
  Måled vår glâ hon va. De paste, va hon hadde sajt, a nu va Glæn å Lokkan kommed
  te Pilagårenj, å denj velle hanj ente driva væk. 
  
  Nu gâ Mariâna saj te å sjynga, å hanj synjtes de lydes så pent, mæst som når
  Larkan slo sina Triller:
  
  Jâ e Bonepaja å hâr’ed så brâ,
  som Starenj å Larkan jâ sjynger så glâ.
  La andra mæn saja, hon e bâra Paja,
  der tjæner hos Bonenj for Kost å for Løn.
  
  Jâ e’nte fin Frøken, der sedder te Stâz,
  jâ passer mit Arbaj å bler i minj Plâz.
  Å tro, Mariâna e ente nân Flâna,
  som ântas å fjântas me ajle enjvær.
  
  Jâ vel hâ enj Goven som andra âu hâ,
  men jâ ska nok vælla væm a jâ ska tâ.
  Så jøsser enj Horra minj Kjærest ska varra,
  å så ska hanj mena enjhellu om maj.
  
  Å bler jâ så Konna, va ju nok vel sje,
  så ska jâ âu visa, va jâ dâuer te.
  Alt vel jâ sæl laua så granjt i minj Hawa,
  å Jemmed ska varra så hæjlut å næt.
  
  