text: Hâns me Gujllhåred
  
  For monga År sin enjgong va der enj Manj, a der hadde tre Horra. Di to ælste å
  dom va nonna stora, strâga Kara, å dom va hanj alti så glâr ver å mente så om;
  mæn dænj ynjsta va mæn å kajla hall enj Unjerygges. Hâns hed hanj å gjikke mæst
  å jolp te i Kjøkkened, å injinj bryde saj nâd om’inj.  Så enj Dâ sajer Fârinj
  te’nj, om hanj inte kunje tâ ud å tjæna; mæn de va der nu ikkje Snak om å få’nj
  i Troen me, udan a di anre to, som va bådde ælre å storre å starkere, âu vijlle
  tâ ud å tjæna. De grunjada Fârinj nogged âuer... Hanj va’nte majed for å sænna
  di ælste Horrana frå Huza, for dom hadde hanj ju Brygg for te å følla Öj å
  seddan nâd, dæmmeså; mæn tesist hadde hanj fåd rignad ud, voddan hanj skujlle
  bæra saj ad me å possa Hâns, — å hanj hadde væll âu gjed di anre Besje. — Nok e
  ded — te Hâns fortalde hanj så, a nu skujlle di ud å tjæna ajle tre, å Dânj ætte
  om Mârninj spænjde hanj så for dænj bæsta Vâuninj, å Konn smore dom vær enj goer
   Mâdapozza, å så gâ di dom astâ ud ad Lannavænj te. Då di hadde kjört et
  lânt Stykkje Vaj, holt hanj Öjen an å sâ te dænj ælsta Horrinj, a nu kunje hanj
  mæn gå å hær å præwa å få saj enj Plâs dær på Le’n. — Mæn i Forvænj hadde
  hanj sajt te’nj, a hanj bâran skujlle sætta saj i Vajagroven å bia, te hanj kom
  omijænn.
  
  Di anre âgte så viderefort, å då di va kommena injdå enj goer Bidda, ble så dænj
  næstælsta Horrinj sloppinj å. Mæn Fârinj å Hâns kjöre videre et lânt, lânt
  Stykkje Vaj, sa de va nogged på Ættemiddanj, forrinj a di ijænn gjore Holt, å
  Hâns fikj Besje om, a nu måtte hanj mæn se å få saj nâd å sjødda, sa hanj kunje
  klâra for saj sæl. Så vænde Fârinj å kjöre jemmætte, mæn på Vænj jemm tâu hanj
  bæggje di anre Horrana me saj, vår di sodd i Vajagroven å vænte på’nj, som hanj
  hadde bed dom.
  
  Hâns nörlada så å, mæn hanj å å te tâu te sinj Mâdapozza, å tesist kom hanj te
  en Smedja. Dær gjik hanj inj å spore, om hanj kunje ble Læredrænj. Jo, de va der
  semænj injed i Vænj for, å dær va hanj så i Åraviz.
  
  Nu brygte Smeddinj majed å lawa sjærenes Værktoj å seddan nâd, mæn Hâns kunje
  alri få Lâu å varra me te å hæra å sætta Ægj på. De va nâd, a Smeddinj ømmer
  gjore om Natten å for lokta Dörra.  Så hite Hâns på å borra et lided Holl i Dörn
  te  Smedjan, når Smeddinj inte så’d, å dær kunje hanj så stå i Sjyl å
  lura’nj å.
  
  Når hanj så mente, a hanj hadde hit udå, voddan a de gjikke for saj, tâu hanj
  saj for å smi et Swær enj Dâ, a Smeddinj va tânj te Bys, å då Smeddinj så kom
  jemm om Aftaninj, vizer Hâns Swæred fram å sajer, a nu kanj hanj âu sætta Ægj
  på. De vijlle nu Smeddinj livæll inte ræjti tro på, å hanj hænte så sitt Swær,
  så skujlle di præwa, vikked der va de bæsta; mæn Hâns huggde Smeddens Swær tvart
  å lissom injentinj.
  
  »Ja, så kanj jâ inte læra daj nâd mera,« sâ Smeddinj. »Så kanj du gott reza å me
  de samma.« Å så fikj Hâns enj goer Mâdapozza å tâu sitt Swær me saj, å så
  nörlada hanj ijænn ud ad Lannavænj te.
  
  Henad Sjymninjen kom hanj te enj stor Skâu, vår der lå ed lided Huz. Dær gjik
  hanj inj å spore en gammel Konna, om hanj inte kunje hâ Lâu å sawa dær om
  Natten. »Najgonn,« sajer dænj gamla Konn, »de går alri an, for hær kommer alti
  så majed Trojlltoj om Natten, å di ble ømmer så opsatta, når di kanja lâuta
  Kristenblo, a di villa æda daj.« De va Hâns nu inte så bonge for, å hanj ble ver
  å akkedera me’na, te hanj fikj Lâu å liggja i Slabænjkjinj.
  
  Nu kunje hanj ju livæll inte la ble me å liggja å grunja âuer  dæsse Trojlln
  n, sa hanj fikj inte majed sawed te å begjynja me, å då Klokkan så ble i Lawed
  tål, höre hanj et forfærdelit Sty. Hanj sprong op å fikkje fatt i sitt Swær, å i
  de samma kom der enj stor å styggjer Trojlladæwl inj a Stâuan. »Nu kommer jâ å
  æder daj!« brölada hanj, snârt hanj fikj Iva på Hâns.
  
  »I, mæn så fi for Kattinj då,« sajer Hâns ijænn. Å så sprong hanj fram å huggde
  Hâud å’nj i ett enesta Slaw. — Mæn då Hâud trijllada hænn ad Golled, så Hâns, a
  der lå enj lidinj Kovverniggel, a der hadde hænjt’inj om Halsinj i en
  Lænjkja. Hanj tajde å stopt’inj i Lomman; å Konn ble så glâ ver’inj, då hon så,
  va der va sjett. »Mæn,« sâ hon, »de va skam inte dænj varsta. Imârn kommer der
  enj, a der e majed varr.« Dænj kunje Hâns nok hâ Lyst te å se — å så ble hanj
  mæn te.
  
  Hanj lå ijænn i Slabænjkinj, å då så Klokkan ble i Lawed tâl, höre hanj et
  forskrækkjelit Sty, mæn hanj op idå Bænjkjinj å nappar Swæred, lie akkorât som a
  et arbarmelia stort å styjt Trojll — me to Hâud — kommer inj a Stâuan å brölar
  imod’inj: »Nu æder jâ daj!«
  
  »I, mæn monne ded?« sajer Hâns ijænn, — å dærme sprong hanj fram å huggde bæggje
  Hâuden å’nj i ett enesta Slaw. Mæn lissom Hâuden så trijllada hænn ad Golled,
  falt der âu enj lidinj Søllniggel, a der hadde hænjt’inj om Halsinj i en
  Lænjkja.  Hâns spode saj å stopt’inj te saj udan å saj nâd te Konn om’ed, å
  vår ble hon då glâ ver’inj, a hanj seddan hadde gjort Ænna på di to fæle Trojlln
  n. »Mæn,« sâ hon, »imârn kommer der enj, der e inu storre å fælere.« Dænj kunje
  Hâns nok âu hâ Lyst te å se. Å alt så ble hanj mæn te.
  
  Ijænn lå hanj i Slabænjkjinj, å adder ble der et arbarmelit Sty, når Klokkan va
  i Lawed tâl. Ikkje forr hadde hanj fåd fatte på Swæred, forrinj a der kom et
  umanerlia stort å styjt Trojll inj a Stâuan — hanj hadde tre Hâud. »Nu kommer jâ
  å æder daj,« brölada hanj, snârt hanj fikj Iva på Hâns.
  
  »Ja, se de kanja vi ju snakkes ver om,« mente Hâns, å me de samma sprong hanj
  fram å huggde ajle tre Hâuden å’nj i ett enesta Slaw. Mæn lissom Hâuden så
  trijllada hænn ad Golled, falt der âu enj sjinnenes blânker Gujllniggel, som
  hadde hænjt’inj om Halsinj i en Lænjkja. Hâns bokte saj ætt’inj å stopt’inj te
  saj udan å saj nâd te Konn om’ed. Mæn vår ble hon glâ ver’inj, då hon så, a hanj
  nu hadde gjort Ænna på ajle di fæle Trojlln.
  
  — Hon vijlle gje’nj alt, va hanj bâran vijlle forlonga; mæn Hâns skujlle nu
  injen Betallninj hâ... Ja, så vijlle hon forgjyjlla hansa Hår. De mente Hâns, a
  de kunje varra majed plaserlit, å me de samma hadde hanj lânt glinsenes
  Gujllhår. De stopte hanj. så op unje Hâuan å sjyld’ed, sa injinj kunje se’d,
  udan når hanj  sæl vijlle, å så fikj hanj enj goer Mâdapozza å nörlada å for
  å hita saj enj anj Plâs.  I monga Dâ gjik hanj, å tesist kom hanj te Kongens
  Går. Dær gjik hanj så inj å spore, om hanj kunje få nâd å sjødda, å de ænde nu
  me, a hanj fikj Lâu å vâuta Kongens Får; mæn hanj fikj longa Formâninjer om,
  voddan hanj måtte passa på, a di inte gjik på Skâ på Âgerinj ver Sian å, for
  dænj hôre enj anj Konge te, å så vijlle der strajs ble Kri.
  
  Lænje gjik’ed âu gott. Om Dânj vâutada hanj Fårn, mæn om Middanj å om Aftaninj
  tâu hanj sitt Søndastoj på å slo sitt longa Gujllhår ud, å så sodd hanj unje
  Prønsessans Vinju å snakte me’na å skâr fina Sâger ud te’na, små nætta Træsko å
  Vinjepinja å små Bronjkâr me Vippa å seddan nâd, mæn fortælla’na, væm hanj va,
  de vijlle hanj inte, — æjlle vår hanj kom frå, — å hon måtte hæjller inte snakka
  om’ed te nânj, for så kom hanj inte mera, sâ hanj; å ættehånns va hon semænj
  kommen te lissom å hojlla lid å’nj, sa hon skujlle nok taja.
  
  Så va’d enj Dâ, a Hâns hite enj Grawhoj æjlle seddan nâd lie i Skâubrynan for
  Ænnanj å Âgerinj.  Dænj måtte hanj bestæmt hâ lid ættesedder, å i dænj ena Sian
  hiter hanj så en Âvninj å går injanfor.  Hanj hadde alri vad bonge å saj, å då
  hanj så fânt  en Dör, kom hanj te å hausa på sina Niggla å trækkjer
  Kovverniggelinj fram — — Jo, dænj passte gott nok i Dorn, å når hanj lokte op,
  sto der enj bruner Hinjst, a der visst nâue va Mâganj te i Kongens Öjalâ. Å på
  Knaggana hænjde Sâltoj så fint me blânka Kovvernajla, å i enj Krog sto der en
  hel Krisrustninj.
  
  Då hanj hadde sett ded, lokte hanj ijænn å gjikke lid lænjere inj a Hånj, vår
  hanj hite en Dör te. Hær tâu hanj Søllniggelinj fram, å hanj passte ævent som
  dænj anra. Mæn Mâganj te swårter Hinjst, a dær sto, hadde hanj alri hört snakkes
  om, så nætter va hanj. Å Sâltojed — som de va søllplattert. Sæl Kjæjsimanj va å
  de sjæresta Sølled. En Rustninj så fin va der âu; mæn då Hâns hadde sett ded, så
  lokte hanj å ijænn å gjik inu lænjere inj a Hånj. Hær va en Dör, vår
  Gujllniggelinj ævent passte, å de e slætt inte te å saj, vår blânker å sjinnenes
  vider å pener, a dænj Hinstinj va, som hær sto; mæn Hâns va rent forgryster
  âuer’inj. Å sikkedant Sâltoj — gujllplattert âuer de hela. — Ja, sæl Kjæjsimanj
  va å Gujll.
  
  Fårn hadde Hâns rent forgatt âuer ajl dænja Stâsinj, å då hanj nu spode saj ud å
  se ætte dom, va di ajle gåna på Skâ hos Nâbokonginj, — å når hanj kom jemm, fikj
  hanj Besje om, a der alt va kommed Bodd frå’nj, a Krien skujlle begjynja dænj
  næsta Mârninj.
  
   Saa fikj enj mæn på præwa ded me, tænjte Hâns, å spor så Konginj, om hanj
  inte âu kunje komme me i Kri, mæn de mente Konginj nu inte, a enj Fåravâutara
  kunje dâua nâd te, å hanj hadde hæjller inte nâd Öj te'nj. Mæn Hâns ble nu ver å
  pina på, å tesist gâ Konginj ætte, om hanj kunje klâra saj me dænja gamla Mærn,
  a der hadde bådde Spat å Mok å Piphâz å majed anjed. Jo, Hâns va semænj gott
  fornojder, bâra hanj måtte hâ Lâu å varra me, å Mârninj ætte va hanj så tilia
  oppa å riggada'na te. En gammel rystu Bøssa hite hanj saj âu, å så astâ for å
  rækkja fram lisse betis som di anre. Marklöst re hanj, mæn lânt rajte hanj inte,
  forrinj a Mærn storte i enj Mozza å sodd fâst, sa Hâns måtte te å præwa på å
  grawa'na fram. Dær sto hanj så arbiada, då Konginj kom frambi me hela sinj Hær,
  å Hânsa to Bröra va der âu. Di râfte ætt'inj å drællad'inj mæ dænj gamla
  Mærn. Sæl hadde di ju di bæste brune derhjemme frå — — Mæn lisse rapt, a di var
  å Syna ajlesammena, smider Hâns Spânj å lar Mær varra Mær, å så ferafettes astâ
  te Hånj, fikj Rustninjen på dænj bruna Hinjstinj ud, å — ja, koss vår hon
  skâr. Hanj hinjada di anre, akkorât som Fieninj så smått begjynjte å troppa op —
  mæn Hâns re bâran frambi dom som en Visp me de longa Gujllhåred flaggrenes ætte
  saj, å inj imod dænj frammada Hærinj å huggede om saj te  ajle Sier, sa di
  röj vær sina Vajna. Å då hanj fikj Iva på Anförarinj, re hanj lie hænn te’nj å
  huggde de ena Örad å’nj, — å dærme va Krien frambi for dænj Dânj.
  
  Hâns spode saj så jemm å fikj dænj bruna Hinjstinj inj a Hånj ijænn, å då hansa
  Bröra å di anre så kom jemmætte, sto hanj lissom om Mârninj å grawada om dænj
  gamla Mærn. Å, koss vår di grinada å gjore Nar å’nj, å fortald’inj om, vår færma
  a di hadde vad te å gå på. Om hannem me dænj fina Hinjstinj å Gujllhåred
  fortalde di âu, å vår hanj kunje hugga om saj. Å Konginj hadde sport dom ajle,
  væm de va, — mæn der va injinj, a der kjænd’inj.
  
  Nâ, Hâns fikj ju så lânt om lænje dænj gamla Mærn op; mæn Dânj ætte, då di ijænn
  skujlle astâ, va’d mæn ævent de samma — Mærn gjik a Mozzanj, å Brörana kom
  frambi å drællad’inj — mæn ikkje rappere va di unjan, forrinj Hâns va i Hånj å
  fikj fatte på dænj swårta Hinjstinj, å så astâ ætte di anre, sa de vyslada
  ætte. Di frammede Søldâtarna röj vær sina Vajna, når hanj fost begjynjte å hugga
  om saj. — Tesist huggde hanj Næzan å Anförarinj, å dærme va Krien frambi for
  dænj Dânj.
  
  Då Brörana så kom frambi’inj om Aftaninj, som hanj ijænn sto dær å grawada om
  dænj gamla Mærn, va der ikkje Ænna på, voddena Kara di hadde vad — ætte va di
  fortalde. Di fortalde  âu om hannem på dænj swårta Hinjstinj, me Gujllhåred,
  a der tesist hadde huggt Næzan å dænj frammada Anförarinj, å voddan Konginj
  partu vijlle hâ Spordom på’nj, mæn lissom en Lyna va hanj væk, å injinj
  kjænd’inj.
  
  Nokkenenjgong fikj Hâns dænj gamla Mærn op idå Mozzanj; mæn Mârninj ætte gjik’ed
  værkan varr æjlle bær inj di to foste Dâna. Hon gjik ijænn a Mozzanj
  for’inj. Brörana grinada ad’inj, å hanj hænte dænj vida Hinjstinj... Ilæll,
  ilæll, vår hon skâr, då hanj så kom ströjenes frambi di anre å lie mitt inj imæl
  di frammede Søldâtarna å huggde om saj som alri forr, te hanj tesist gjikke på
  Anförarinj å huggde Hâud å’nj. Å dærme va Krien helt frambi.
  
  Hanj spode saj så jemm å fikj Hinjstinj inj a Hånj, å om Aftaninj, då di anre så
  kom jemm, sto hanj som vân å grawada om dænj gamla Mærn. Koss, vår va Brörana
  storajtua å fortalde om, voddena Kara di hadde vad te å gå på, sa nu va Krien
  vunjen. Mæn di glømde livæll inte å fortælla om hannem på dænj vida Hinjstinj, å
  a Konginj ikkje for alri ded kunje få nânj Spordom på’nj.
  
  Hâns tænjte bâran sitt, å når Krien nu va frambi, tâu hanj ud å vâutada Fårn som
  forr, å om Middanj å om Aftaninj sodd hanj ijænn unje Prønsessans Vinju å snakte
  me’na å skâr ud te’na.
  
   Mæn Konginj kunje nu inte seddan glømma dænj færma Søldâtinj me Gujllhåred
  å di fine Hinjstana, a der ægelit hadde vunjed hela Krien, å hanj lo så gå Bodd
  te hela Lanned om, a dænj, der kunje viza for saj, a hanj hadde dânkad dænj
  frammada Anförarinj, hanj skujlle få Prønsessan å de halla Ræjed.
  
  Der ble en Vânkan te å frå, sa de foje ammada te. Der va ju nok, a der gjærna
  vijlle hâ Prønsessan å de halla Ræjed, ska jâ saj; mæn der va bâran injinj, a
  der kunje viza for saj. Hânsa Bröra kom âu, å di va riggada te, sa enj mæst
  skujlle tro, a de va nonna Greva æjlle seddena Hagga.
  
  »Vår skan I hænn, så pyntada Ni en?« spore Hâns dom.
  
  »Vår vi ska hænn — hænn å fraja te Prønsessan, kanj du væll vedda,« râver
  Brörana udan å stawna op, — for di va for fina te å snakka me enj Fåravâutara,
  kantro.
  
  »Så går jâ me,« påsto Hâns. »Så e der nok alti nânj å voss, a der får’na.«
  
  Mæn koss, vår di grinada å gjore Nar å’nj. — Seddenenj Fåravâutara — hanj hadde
  ju ikkje enjgong vad me i Krien... Mæn der va nu ikkje Snak om ded, — Hâns
  folde me, å lissom di så slæpper inj om Dörn, va Sâlinj ævent fujller, å Konginj
   sporr så, om a der e nânj, a der kanj viza for saj, a hanj hâr dânkad dænj
  frammada Anförarinj.
  
  »Jo, de kanj jâ,« sajer Hâns så.
  
  »Va sajer du? E’d daj, Hâns? Jamæn du rajte ju alri mer’inj te Mozzanj,« mente
  Konginj. Å koss vår Brörana å di anre ijænn grinada ad’inj... Mæn så slo Hâns
  sitt longa Gujllhår ud å kom fram me Örad å Næzan, a hanj hadde huggt å å stopt
  i Lomman. Så kjænde Prønsessan’inj me de samma, å vår ble hon glâ. Å Konginj å
  ajle di anre forsto âu, a de måtte varra sânt, om de så ænj va nâd unjelit nâd
  me ajle di pene Hinjstana, — mæn dom lâude Hâns å fortælla Konginj om enj anj
  Gong.  Å vår ble Brörana å ajle di anre longa i Ansajten, når Prønsessan falt om
  Halsinj på Hâns å kjysst’inj. Å sikkenet Brojllup a der ble holt — i fjâurtan
  Nætter å Dâ.  Hâns fikj de halla Ræjed me de samma, å sin, då Konginj dö, ble
  hanj ræjtier Konge. Å så lænje hanj regjerde, ble der alri Kri, for der va
  bokstaveli injinj, a der tore gå i Law me’nj, — hannem som seddan kunje slå enj
  hel Hær.
  