text: Enj Drajninjssvensk
  
  På Kjilesgårsâgrana gjek Ola å jawnada Drajninjsgrower, men de gjek nâue så
  fort, som de æjla brugte. Sâgen va denj, a Ola hadde så majed å tænjkja på, å
  ded va hanj ente vân te, å derfor sinkad’ed Arbajed. A livel skujle hanj spo
  saj, om hanj skujle ble færdier te Awtan, å de skujle hanj helst varra, for i
  Mârn va’d Jylaawtan, å jemma va der mæst helt opgjort me altinj i Spiskammersed,
  å hanj va helt læns for Pænja, så de va ju om å gjorra, a hanj fikj sin
  Åklarérenj i Awtan.
  
  Men nu gjek Ola å ingnade for, a Kjilesbonenj ikje kunje æjle velle betalla, å
  fikj hanj ente Betalnenj i Awtan, så velle’d ble enj morkjer Jyl i Olesa Jem. Te
  dâlit va Ola som otast i et præjtit Homør å brugte sin Drajninjsspâ som et
  Stykje Læjetøj; men i Dâ hadde hanj kommed te å tænjkja på, a ded va livel et
  uzalt Liv å varra Drajninjssvensk; bâra slida frå Mârn te Awtan, å livel ble der
  mæn ævent te Føn å Klæn te saj sæl å Konna å Bælla. Å nu skujle denj ælsta
  Pibelenj gjevtes. Denj, hon skujle hâ, gjek’ed nok me som så monga andra, hanj
  hadde føje mera æn Sjâurtan på Rân. Ola hadde injed å jælpa dom me, nâue så hanj
  kunje hojle et anstændit Broijlep for dom. Nu ble’d vel seddan, a entan skujle
  di se å få dom en Huzabrakka å ligja tejems idi å så gå på Dâløn, æjle âu se å
  få dom enj Molkerøjtaraplâz, å ded ble nok ente nâd ârtit Liv nâd å
  Delana.
  
  Hulda, som tjænte på enj Går i Nâbosogned, hadde kommed jemsyklanes i Awtes, å
  då di andre Bællana va kommena i Sænj, å di va ena, hadde hon ganske rent ud
  sajt, a hon va blen forlâuad me Hâudrænj på Gårenj, vår hon tjænte, å a di nu
  helst skujle gjevtes så fort som mâulit. Moern hadde gjed saj te å vræla, a de
  nu âu skujle gå na så galed, å Ola hadde strammad saj op å skujle gje Pibelen en
  Refurmant; men så hadde Hulda ganske rolit svârt:
  
  „Ni hâ vest ikje Behâu å tâ så arrit på Vaj, for ni hâ vest ikje vad bære sæl,
  då ni va unga!“
  
  Då hadde Ola tajt, for Pibelen hadde ju Ret, sæl om de ente va pent å na å
  saj’ed.
  
  Då de begjynte å sjymmes, hadde Ola enu et hal Snes Fauna Grover å jauna; men de
  va ju månalyst, så hanj ble bâra ver, å då Klokkan va pånå sæks va hanj færdier
  me detta stora Drajninjsarbajed, som hadde ståd på mæst et Pâr Månada.
  
  Hanj skravada de varsta Lered å Træskostæulana å tâu Redskaverna pâ Nakkanj å
  nørlada a Kjilesgårenj te. Hanj va trætter, så de gjek mæn småt, å mæns hanj
  gjek, tænjte hanj på, vår galed de velle ble for hannem å dom derjemma, om
  Kjilesbonenj nu sâ, a hanj fikj venta, te hanj fikj Melkapænja æjle seddan
  nâd. Då vell’ed ente ble ârtit å komma jem te Kon, for hon hadde injena Pænja hat
  te å hanla te Jyl for, så hon hadde føje nânj Tinj telauad enu.
  
  Kjilesbonenj kjænde hanj ente stort mera te æn ætte Folkasnak, for hanj va ju
  frå denj andra Lén å Lanned, men då hanj hadde tinjad’enj te å drajna hadde hanj
  snakt så majed væl, å lessedan di Pâr Gongana Ola hadde vad der å fåd Forskod på
  Arbajed.
  
  Folk sâ, a hanj va Gruntvigânara, men va ded va, veste Ola ikje; men enj hal
  lorlier Kar va hanj livel. Hanj va dus me Folken, å di fikj ajle Mâd ver samma
  Bor å omgjekes som Værlæja. Ded synjtes Ola ikje ded paste saj. Hadde hanj vad
  Bone, hadde hanj vellad gjed Folken goer Mâd å en go Løn, å især skujle
  Drajninjsarbajed varra got betalt; men æjla skujle enj då kunja se, væm der va
  Huzbone å væm der va Tjænestedrænj.
  
  Då Ola så tesist rajte fram te Gårenj, trajte hanj sina Træskostæula å uda på
  Trappan å gjek inj på Hossesokkana å knabbada på Folkastâuedørn. Bonenj râvte
  „Kom inj,“ å då Ola kom inj, så hanj, a di ævent skujle te å hâ Awtansmâd. Kon
  reste saj å gjek ud ætte enj Talrik å gjæsbø Ola te å få Mâd hos.
  
  Mâdenj va ikje finere æn andra Stâ, men livel synjtes Ola, a der va nâd hæjlut
  ver de hela, sjønt hanj ente kunje forstå, va ded kom saj å.
  
  Forrinj di tâu fat på Mâdenj, fojlada di Hænnarna, å Huzbonenj læste en Borbøn,
  å mæns di fikj Mâd, snakte di så pent sammen, ævent som om di ajle høre me te
  Familian.
  
  Ola sâ ikje majed, men sod å så saj om, hær så hejler ente ud som andra Stâ i
  Folkastâuerna på Gårana, vår hanj kom.
  
  Der sto et stort Skav me Glâsdøra, å ded va stoppenes fult me Bøjer. Va di
  skujle me ajle di, kunje Ola då ente forstå, for læsa dom ajle, kunje då injen
  få sjøt. Så va der et stort Møbel, som Ola slet ikje kjænde, men hanj gatte saj
  te, a ded måtte varra et Fortepiâno æjle senned Spelleværk, som di fine brugte å
  hâ. På Vægjen âuer ded hænjde der et stort Sjelleri i forgjylt Ramma, å detta
  ble Ola ver å kjekka på. Der va’kje stort anjed å se æn Iven, for æjla va der
  Sjægj mæst âuer hela Ansajted, å Sjægjed va så lânt, a ded hænjde helt ner på
  Brysted.
  
  „Ved du, væm ded e, der hænjer dær?“ spore Kjilesbonenj.
  
  „Naj, ded ved jâ’nte,“ sâ Ola, „men de e vel enj Menister æjle sennenj finer
  Hagga.“
  
  „Naj, ded e Grundtvig,“ sâ Kjilesbonenj, „men hanj hâr gjort majed mera Gaun for
  Lanned æn nânj Menister, kanj du tro.“
  
  Ola tajde. Hanj veste injed om, va Grundtvig hadde lauad, men a de ente va me å
  grawa Drajninjsgrover, a hanj hadde gaunad Lanned, kunje hanj nok forstå. Då di
  va færdia me Mâdenj, gjek Kon hen te Piânoed å gâ saj te å spella, så kom
  Huzbonenj fram me nonna Songebøjer, å hanj flyde âu Ola en, å så gâ di dom te å
  sjynga. Ola lydes; hanj synjtes, ded høres så pent, mæst le så pent som i
  Kjærkan. Nâ, ded va nu âu så lænje sin, hanj hadde vad dær, så hanj kunje nâue
  hâusa’d. Då di va færdia me denj andra Songenj, vænde Kjilesbonenj saj mo’enj å
  sâ: 
  
  „Nâ, Ola, kansje vi ska se lid på Regenskaved, for ded e vel derfor, du e
  kommenj, kanj jâ tænjkja.“
  
  Ola trajte enj Papperslap op idå Væstalomman å flyd’enj te Kjilesbonenj å sâ, a
  der hadde hanj skreved nâd op i Awtes. De va nok livel Hulda, der hadde jolped
  hannem me’d, for sæl va Ola ju ente stiver i Rignekonsten.
  
  Kjilesbonenj kjekkada lid på’d, så tâu hanj enj Blyjant å gâ saj te å regna
  ætte, så sâ hanj:
  
  „Ja, Ola, ded passar ævent på Øranj, å nu ska du få dina Sjillinja.“
  
  Så talde hanj fireførretjive Kroner å fæmåtjive Øra op idå Pænjabogen å
  flyd’enj.
  
  De va lænje sin, Ola hadde set så majen Pænj. Hanj rajte Hån ud te Kjilesbonenj
  for å takka, men Kjilesbonenj sâ så, a hær va’d nok hannem, som skujle takka,
  for Ola hadde gjort et got Arbaj å ikje slunad me’d, så hanj hadde ærlit
  fortjænt sina Sjillinja. Så vænde hanj saj te Kon å veskada nâd, å hon spode saj
  ud i Kjøkkened.
  
  Nu fæjdes Ola å bâ Gonat, å Kjilesbonenj ønst’enj „Glædeli Jyl“ å bâ’nj hælsa
  jemma.
  
  Då Ola kom ud i Forstâuan, kom Huzmoern å flyd’enj enj stor Pakka å sâ:
  
  „Hær e i Grân Sâul te Hojtiden, vel Ola ikje tâ ded me jem te Kon å ønska na
  Glædeli Jyl.“
  
  Å forrinj Ola fikj Tid te å takka va hon væk.
  
  Då Ola hadde fåd sina Træskostæula på, spode hanj saj jemætter. Nu va hanj så
  glâr, a hanj rent forgatte, vår trætter hanj va. Hanj va le ver å gje saj te å
  sjynga le som i gamla Dâ, når hanj kjøre jem frå Alminjs Sânthânsawtan å hanj
  hadde en liden Tæua på, men hanj begâ’d å gâ saj i Stânj for te å snakka Svensk
  me saj sæl:
  
  „Fyrtifyra Kronor i Fekkan å et stort Bøste Flæsk. Jâ, nu skâ de redan ble en
  rosam Jul.“ A så trâmpada hanj hen ad Vænj, så de dondrada ætte. 
  
  