text: Enj Urtakåst
  
  VÅR Ø — VÅRT JEM.
  Vår Ø — vårt Jem, så kjæk du står 
  me skom mæl Kløppesjær, 
  når Sjønj så nagger mod daj slår, 
  som hanj hâr gjort i tuzen År, 
  å Bodd om Kâmp for Lived bær 
  i Storm å Pålansvær.
  
  Vår Ø — vårt Jem, enj Sommardâ 
  bler Tiden alri long.
  Hær Blomster stå i Ænj å Mâ, 
  å Bjorkjen hâr så fina Blâ.
  Å Fâulana i Krat å Vång 
  âu sjynga glâ enj Sång. 
  
  Vår Ø — vårt Jem, så ræj du e, 
  gjer bådde Brø å Sâul.
  Din Jor vil Løn for Arbaj gje, 
  på Sjønj kanj Føn âu hijtes me.
  Å Lyngenj hâr så finer Kjâul 
  å Frø te lidenj Fâul.
  
  Vår Ø — vårt Jem, din Storjebog 
  Vi ente blojes ver,
  Hon ska’kje stå i Skammekrog, 
  men kjænjes å vær Manj å Pog.
  Di Minjen, hær ble præntad ner, 
  vi âu kanj glæ vos ver.
  
  Vår Ø — vårt Jem, som liden Prik 
  På Vardenskårted står.
  Vår Moers Sprog, vår Fârsa Sjek 
  vi lære âu, mens Dâna gjek.
  Vårt Jem! — Dit Navn te Sinjed går 
  å diva Rødder slaar. 
  
  BORKJEN PÅ LYNGENJ.
  På Hæjlan mod Øster en Borkj dær står 
  me tynja pjyskua Grena, 
  å ente ret hojt op frå Jorn hon når, 
  e krågu å lawli, men saj å hår.
  De kommer saj å, hon står ena.
  
  En Krøgla hon e vel nok, så pånå, 
  som vâuser mæl Kløpper å Stena, 
  for Jorn e mæn ør å bâr dæmmeså, 
  å værvilt å kâlt, nâue Soln kanj na nå, 
  som hon står dær så uzal å ena.
  
  Å Stormenj i Fiskje å Vinjtertid 
  så fæzeli hår e âu me’na, 
  gjer frønnuer Bark å gjor Stamman vid, 
  men livel så vâuser hon lid ætte lid, 
  sæl om hon må stå dær så ena. 
  
  Å Lyngenj å Ened så krabbut hær e; 
  men Lojne di ente kanj gje’na.
  Lid Lojne for dom å for Fâulana me, 
  ja, ded e nok alt de, som hon hâr å gje. 
  denj Borkjen, som står dær så ena.
  
  Så næt å så pen e hon livel bled, 
  de saja âu ajle, som se’na.
  God gâna sinj Plâs å denj samma nok ed, 
  Som dajlista Krona âu hâr hænje gjed 
  å Kræfter te å stå ena. 
  
  JÆTTA-BOJL.
  En gammel Sansâga hâr jâ lært, 
  som hær jâ på Prænt vil sætta.
  Forra Krestenfolk had’ed enjhellu svært 
  I Kâmp me Bobba å Jætta.
  
  I Skåne, dær hadde enj Jætta sit Bo, 
  å hanj høre nok te di store, 
  så starker, de va hanj ju âu, kantro, 
  å majen Fortred hanj gjore.
  
  Så fæzli nagger denj Jættanj ble, 
  Når en Klokka hanj høre å rinja.
  For naar hela Lanned krestnad e, 
  må Bobba å Jætta forsvinja. 
  
  Hanj gjekj så enj Dâ å snøjde ver Strân, 
  for hær va’nte Krestna å mærka; 
  hanj kjekkada âuer te Holmenj i Grân 
  å så, a dær bydes en Kjærka.
  
  Så ble hanj så harmse, hanj grev enj Sten, 
  å kjilde’nj râks âuer Vanned.
  Hanj så, a Kjærkan laa paa denj Len 
  enj Stâ nogged inja i Lanned.
  
  Mæn Stenenj hâr sajtans vad gaddeli stor, 
  æjle kansje hâr Jættanj vad vâlenj.
  Stenenj hojt âuer Røskjærkebakkana for 
  å falt ner i Svartinjadâlenj.
  
  Vårharre hanj hajnar set ajed Huz, 
  for æjla så vad nok gåd ijla.
  Å Klæmmenskjærke sonk ikje i Gruz, 
  hær ble livel Jættanj denj lijla.
  
  I Svartinjadâlenj ni Stenenj kanj se, 
  som skujle slåd Kjærkan omkujl.
  Stor som et Huz hanj mæstandels e
  å kajles inu Jætta-Bojl. 
  
  PÆR HUZMANJ.
  Pær Huzmanj hør mæn te di små, 
  min Hytta e mæn så som så, 
  for Stormana va nagga.
  Fæm Grisa å tre, fira Kjør, 
  met Kjøretøj en Trijlebør.
  Kanj ente gå å sagga 
  å varra finer Hagga.
  
  Men Solsjen fijkj jâ på minj Vaj, 
  å Larkan sjynger âu for maj 
  frå Mârn te Awtan sijla.
  Å Jemmed livel hæjlut e, 
  i Hawanj granja Blomster me.
  En Konna âu så vijla 
  å Bælla, frakka, snijla. 
  
  Når Hânanj gâler frå sinj Pinj, 
  så stå vi op, så glâ i Sinj, 
  for vi hâ nok å sjydda.
  Ja, altid må vi fnatta på, 
  vi jælpes te å sysla å.
  Vi mena om vår Krødda, 
  som Fâulenj om sinj Rødda.
  
  Å Roarna ska lygges me,
  hær Horrenj âu kanj jælpa te, 
  hanj bruggar got sin Niva.
  De ona hâ vi snârt forgat, 
  jâ glâr â villuer târ fat 
  me Spâ â Sajs å Tjiva, 
  å Konnan me sin Riva.
  
  Å fijkj jâ mæn et lided Bo. 
  hær hâr jâ Lokka, Fred å Ro 
  å Føn te maj å mina.
  Å derfor vil jâ varra glâr, 
  å takka for ded, som jâ hâr. 
  For Mârndânj ente ina, 
  de samma sajer Trina. 
  
  SIJLAMANJ.
  Enj Handelsmanj e Annars, som hær e monna å. 
  Hanj boer i en Brakka enj Stâ dær sønnerpå.
  Hanj hør men te di sømple, hanj ajer ente Bil. 
  hanj hâr enj gammajl Trækjvâun å kjør å sæller Sijl.
  
  Folk saja hanj e fæler, å ded e ganske sânt, 
  for Håred e mæn pjyskut, men Sjægjed ded e lânt. 
  E ente altid rener, ja, linar mæst enj Vijl, 
  å lâutar fæzlit rammer å Tobak å å Sijl.
  
  Om Mârnenj, snârt de dawes, må Annars âu astâ 
  te Strân for å hørâ, om hær e Sijl i Dâ.
  Hanj hænter Kjøretojed å får så Lassed læst; 
  men kjøra ente ârtit — hanj sæl må varra Hæst. 
  
  De knerkar å de knâgar å går ente ret fort, 
  for Vænj hanj e døgguer, å Lassed e âu stort. 
  Ja, ded e vest enjhellu drojt, fosta halla Mil, 
  å hær hæjler injenj e, som kjevver hansa Sijl.
  
  Men lænjer op i Lanned, der gâr’ed nok så brâ, 
  di mæste ska ju altid tol-tre Punj Sijl dom hâ.
  Då Annars e alatter, å mijlt te ajle ser.
  Hanj kniver tre på Vækten, men to i Tegjeft gjer.
  
  Men alrabæst de går nok dær op a Lyngenj te.
  For Fattifolk som otast hans bæsta Kunder e.
  Hær Konn gjer enj Kop Kaffe, denj smâgar hannem væl,
  sjønt Hænnarna e fujla å Grams å Sijlasjæl.
  
  Hanj må nok livel fæjes, om hanj ska Rotan nå; 
  Pær Jæppesa på Lyngenj denj sista Sijlen få.
  Å nu e Vâunenj lætter, hanj vænner glâr omkrænj; 
  nu hâr hanj tjænt sin Dâløn, en tol-tre Kroners Pænj.
  
  Ja, Annars me sinj Trækjvâun hâr traskad monna Mil, 
  for nu hâr hanj i tjive År kjørt runt å prångad Sijl. 
  En Tinj ska om’enj sajes; hanj fyjlar bær sinj Plâs 
  inj monna fina Hagga, som bâra sælla Stâs. 
  
  DRAJNINJSMANJ.
  Så snârt som Hânanj gâler, så står âu Ola op, 
  å Bosserunjten trækjer hanj på sinj stiva Krop.
  Fæm Sjiver Mâd i Karpan, en Flaska Drekka me, 
  så traskar hanj så hastut a Mozzalykjan te.
  
  Me stiva Træskostæwla å tunger Drajninjsspâ, 
  begjynjer Ola sindit sinj långa Arbajsdâ.
  Å Gråven for vært Spâstik en hal Âln lænjer bler; 
  men Oles hela Skrâta bler fujl å Dynj å Ler.
  
  Å Vivarna di hojla et fæzlit Sty å Gâl,
  lemydit di i Loften kanj tajna Åtatâl.
  Å Larkarna di sjynga så sommarlit å glâ, 
  men Ola lar dom farres, å passar Skâul å Spâ.
  
  Hanj hâr ju sit å passa, hær jælper ente Or. 
  men Gråvarna stå râga, som trajta ætte Snor.
  Enj Fâgmanj ded e Ola som nânj på dænja Len, 
  men præka pent å sjynga, ded lar hanj Præst å Den. 
  
  Når Soln går ner bâg Bakkanj, så lægjer hanj sinj Spâ, 
  târ Karpan âuer Nakkanj å vrikkar så astâ.
  To Bælla mod’enj komma, så ømt et Klap får vær 
  å Hænner, som e håra som gammalt Søllalær.
  
  Når Sjømninjsstunjen kommer, me Minjstinj på sit Sjød
  hâr hanj forgat ded ona å Vardens håra Stødd.
  Hær hâr hanj Jem å Lokka så got som nogenj anj, 
  sæl om hanj e enj uzal å sømpel Drajninjsmanj.
  
  Ja, monna sura Svånger nok Ola drajnad hâr, 
  å Jor hâr hanj gjort vellu, som forr va ør å bâr.
  Enj Drajninjsmanj for anra, ded Oles Lod mæn ble;
  men Drajninjsfolk vil Varden nok altid trænja te. 
  
  DENJ GAMLA SPELLEMANJ.
  Kanj ni hâusa denj gamla Spellekânt, 
  som spellada te Høstagjiled?
  På Sâlenj va dær som otast lid trânt, 
  å lâut va der âu te Tijled.
  I Krågenj ver Skawed hanj sodd på enj Stol 
  å så tâu hanj fram sin gamla Fiol 
  å Bordanjsenj fikj vi å høra.
  
  Men Noder, ded kjænde hanj ikje nâd te; 
  hanj trâmpada Takten me Hælenj, 
  å når der så et Pusterom ble, 
  hanj tâu saj enj Slurk å Pælenj.
  En Vals å Masorka å Polka der kom, 
  å Svajtret å Hambor aved om.
  Ja, som hanj då kunje spella! 
  
  Men så sprong Kvinjtenj enj Vinjterdâ, 
  denj Spellemanj hanj måtte vanra.
  Hanj ble stopter ner, å Præstenj hanj sâ 
  pånå, som hanj sajer om anra.
  Hadde jâ vad Præst, så velle jâ sajt:
  „Tak for denj Glæn, som du hâr vos rajt“. 
  For Glæ få vi alri for majen. 
  
  ET MÆNJESKEVRÂG.
  Enj Rødda å Mâga hâr vær enj Sporr, 
  som bygjer i Tâgfæstans Rom.
  Å hijter lid Fø hanj altid gjor, 
  sæl om hanj må leda derom.
  
  Men Vrâged, som Sporrenj, bægje to 
  e anra te Draw å Besvær.
  Hanj leder om lid te enj svøltenj Kro 
  å om Løjne i ulada Vær.
  
  Altid så gjek hanj for Hak å Hâd 
  å va me Ajlvarden på Kânt.
  Mæn sjæjlan hanj gjore Gawn for nâd,
  å injena Venner hanj vânt. 
  
  Et Menjeskevrâg, et uzalt Skråv, 
  som nâue ble næwnder ver Nawn.
  Hans Sænj va ota en Lannavajsgråv. 
  å enj Fattigår ble hansa Hawn.
  
  Så fijkj hanj tesist sina tre Âlna Jor, 
  som denj alrafattista får.
  Å Præstenj hanj gânj tol-tre pena Or 
  å en Salma å et Fâdervår.
  
  Enj Pinj me et Nommer ble der så sat, 
  for å visa denj Stânj, vår hanj lå.
  Snârt Mænjesken hadde Vrâged forgat;
  mæn Vårharre, hanj hâusar di små. 
  
  SOLN E NERA.
  Soln e nera, Soln e nera,
  Skoganj nu så långer bler, 
  Dânj, som kommer alri mera, 
  ble i Tidens Sjø sænjt ner.
  
  Soln e nera! Dânj hâr Ænna 
  me set Trøbbel, Slæw å Sledd
  Fâulana te Røddanj vænna; 
  hær e Vila, hær e Fredd.
  
  Soln e nera! Doggen fajler,
  står som Røj i Ænj å Mâ. 
  Soln ijæn te liva kajler 
  te enj nyer Arbajsdâ. 
  
  Soln e nera! Moers Snujlla 
  sawer alt me Smil på Munj. 
  Bælladâna fort âu rujlla, 
  hâuse kommer Awtanstunj.
  
  Soln e nera! Trætta Hænner 
  fojla saj te „Fâdervår”.
  Tak for alt, va du vos sænner, 
  Tak for vær enj Dâ, der går. 
  
  STARRENJ E KOMMINJ.
  Va ed då enj hør? Denj Narrenj, 
  der vyslar å trallar så glâr.
  Jo, så minj sanj e de Starrenj, 
  hanj kommer hær alt nok så brâr. 
  Å der kommer âu hans Mâga 
  å sætter saj ver Sian å.
  Di foldes nok ad tebâga
  lesom då di reste hærfrå.
  
  Men Bællana farres på Hæjlan; 
  di læja å slås nok me Sne, 
  å de sjer vel ikje så sjæjlan, 
  a Rønæz vil âu læja me.
  Å Blomstarna stå hær så pena 
  på Ruan, som vænner mod Norr; 
  men Starrana sedda så ena 
  å vysla å tralla som forr. 
  
  Ja, Starrana sedda deruda, 
  å sjynga frå najenj Gren.
  Nu hâ vi hat Kjynjemøssaknuda 
  å Pær me sinj varma Sten.
  Men Tor e’nte lenner hæjler; 
  de livel mo Framtiden drâr; 
  herom ed a Larkan hon mæjler, 
  å Starrenj hanj vyslar så glâr. 
  
  ENJ FRAMTIDSDÂ.
  Di Blomstern, som sjende så granja i Fjor, 
  di e ijæn nu blena te Jor, 
  å nu gje di Nærenj te nya.
  For seddan de e ju me Krisløveds Lâu, 
  denj Lâuenj gjæjler for anra âu, 
  sæl om di e fæzeli krya.
  
  Se nu hâr alt Pilinj fåd Gjæslinja me, 
  å Blân så bløda som Muzaørn e, 
  di sjinna i Soln som Sølled.
  Om lid æjle majed ble Skavninjen gjed, 
  nu mæjla di ajle om Kjærlihed 
  — sæl Øjed, som vrønnar på Følled.
  
  Nu Fâulana sjynga så hæjluer Sång, 
  ded groer å sjyder i Skâu å i Vâng, 
  å Mozzenj hanj groer på Stena.
  Snârt e de âu Sommar på ajle Ler, 
  i granjesta Poss enj nu altinj ser, 
  sæl Borkjen på Lyngenj så ena. 
  
  Nu Bækjenj serlar så hâuse astâ,
  å Maripytarna læja så glâ;
  i Sæwen der ryggar en Viva.
  En Longeurt, strâg me set gula Hår 
  å Forglømmajajen så bloj hon står 
  å sjenner som Bællaiva.
  
  Å Larkan hon flojer så hojt imod Sjy 
  å trallar en Viza, emmer en ny, 
  å dâlar så ret ner i Râuenj.
  En Âgerhønna skrokkar gjevalt, 
  som om a hon hadde Kjyllinja alt; 
  men Krågan hijter Madk bâg Plâuenj.
  
  Der vyslas å trallas frå Avilens Gren; 
  vær Star hanj hâr nu en Mâga så pen 
  å lojnar å hæjluer Rødda.
  Enj Hawrafâul nikkar å bokkar for maj; 
  frå Skâuenj høres et fæzlit Stahaj, 
  når Rågana samlas i Krødda.
  
  Nu Gjønj kanj vi vænta om Valberdâ, 
  å ajle små Pibla då lyes så glâ — 
  vil hanj enj Kjærest maj lâua?
  Men Skaddanj hanj grinar, hanj vedd âu Besje, 
  hanj fæzlit klåger på seddant e, 
  å hâr sæl âu Mâga å Stâua. 
  
  Di Fâulana sjynga som Måled nu e; 
  men Tonan livel denj samma ble,
  en Tak for Lived denj gjæjler. — — 
  Å fikj jânte altid enj bânader Vaj — 
  ded nætta, God skavte, ded tehør âu maj. 
  Hærom ed min Viza hon mæjler. 
  
  FÂRVEL.
  Fârvel, du Larka, minj ajenj Fâul; 
  du sång så glâ i dinj sømpla Kjâul.
  Nu lakkared, a du ska astâ, 
  du kom ju âu i Mitvinjtersdâ 
  å sång, mæns Snenj hanj sjylde Râuenj 
  å grår å najenj sto Borkjeskâuenj.
  Du va de fosta Framtidsbodd 
  å ble denj sista e âu din Lodd.
  Fârvel! Fârvel!
  
  Fârvel, du Starr me så granja Fjær, 
  å Tak for ded a du byde hær.
  Ja, altid måtte du sjødda nâd, 
  for Starraunga ska âu hâ Mâd.
  Du sång om Jemmed å om dinj Mâga; 
  i Mars då hâ vi daj nok tebâga.
  Å då ska Huzed teres âu stå, 
  ja ded kanj sækkert du lida på.
  Fârvel! Fârvel! 
  
  Fârvel, du Svâla, Tak for i År.
  Du hâusar nok, a dinj Rødda står 
  på Hânabjælkanj i østre Rom, 
  dær dina Unga te Varden kom.
  Nu vil di daj nok te Varmanj følla, 
  for Kjyl e nâd ni kanj’te tølla.
  Om Mygj å Flâuer hær e snârt bârt, 
  å derfor må du vel tâ på Fârt.
  Fârvel! Fârvel!
  
  Fârvel, du Gjøj, å du Fjælstawn me. 
  Jâ fijkj jer nâue enjgång å se.
  Ni bide lænje å fæjdes svært, 
  lid å jer Sång fijkj jâ livel lært.
  Denj sjylda Lokkan i Sångenj ajes,
  å Glæ kanj ikje me Gujl opvajes. 
  Ded lære ni maj en Sommarnat, 
  å jâ hâr ente jer Sång forgat.
  Fârvel! Fârvel!
  
  Fârvel, du Sommar, me långa Dâ. 
  Tak for de goa, som du maj gâ. 
  Dinj mijla Awtan, din lyza Nat 
  me Fâulasångenj i Skâu å Krat. 
  Men Sommardâna så hâuse skrier, 
  å Tiden alri på anra bier. 
  
  Va å Mujl e kommed, te Mujl ske ble, 
  denj Læran vil maj nu Fiskjed gje.
  Fârvel! Fârvel! 
  
  VER VINJTERTID.
  Sne âuer alt så lânt enj kanj se, 
  så rener å bløder å sjær hanj e; 
  hâr lajt saj på Huz å Kjærka.
  Nera bâg Skâuenj tjyknar hon te, 
  så hon nok sajtans vil mera gje; 
  hon hâr flâuad å, kanj enj mærka.
  
  Soln mæn enj ser nu enj ynka Gång. 
  Dânj e så kårter, å Natten så lång, 
  når Stormana farres å tuda.
  Så najenj å tyster Skâuenj nu står, 
  å Fâulana søja te Huz å Går, 
  di fara nok ijla deruda.
  
  Å se, der i Snenj står âu lid Blo 
  å Fjær å Dun å i Grân å en Klo.
  En Hønna kanj Ræwenj nømt dânka. 
  Klæn hanj fijkj; men Føn må hanj tâ, 
  å der va injenj som hannem nâd gâ, 
  så hanj må nok sæl om’na vânka. 
  
  De pâzlar i Hølenjs vezzena Sæw, 
  å Ænnarna snadra i Dynj å i Læw, 
  vår Bækjenj hâr lawad en Vâga.
  Enj Bækjastarr vyslar sajtlawed i Ren, 
  enj Guljælmenj pipar frå Âvilens Gren, 
  di kvidra om Sommar å Mâga.
  
  Snenj nu tehølar de stygja grå, 
  å lojner lid gjor hanj vel âu dæmmeså, 
  å e âu te Glæ for somma.
  Men jâ vil nu takka for Jemmed jâ vânt 
  å minjes denj Sommar, som hâuse svânt, 
  å glæ maj te denj, som vel komma. 
  
  ÅRSTIDARNA.
  Framtiden kommer å Dâna ble långa, 
  Larkan å Starrinj di sjynga så glâ.
  Ajle nu fæjes frå Stâuarna trånga; 
  snârt sjyda Træn bådde Blomster å Blâ.
  Se bâra te, 
  så ska ni se,
  Fâula å Pibla, så granja di nu e.
  
  Sommarenj kommer me Fjælstawn å Svâla;
  Gjønj hanj kukkar i Skâu å i Krat.
  Alt e nu vâged, som for lå i Dvâla; 
  Trojln lyzes jern i Sântehânsnat.
  Då e de brâ 
  enj Kjærest å hâ;
  men Sommarens Tid løvver hâuse astâ. 
  
  Høstenj å Fiskjed di komma så fæjed, 
  Træn stå me Frokter å blârenes Læw. 
  Hiven nu sjenna i Tornenj på Dæjed, 
  Doggen sætter Pærler i Ederkoppans Væw.
  Lyngenj âu me,
  så pener nu e,
  tân sæl hærud, ja, sâ ska ni bâra se.
  
  Vinjterenj kommer, å Snenj som et Lâgen
  sjyler, tehøler de uzla å grå.
  Rægjed de blænkjer i Træn å på Tâgen; 
  ârtit på Bakkanj vår Kjælkana gå.
  Vinjterens Kjyl 
  drev Jylkat i Sjyl;
  men Bønner å Bælla hâred got om Jyl.
  
  Dana di løvva, ja Tiden hon skrier, 
  væl æjle aj vi må âu følla me.
  Ajle Tider livel hâ dorra goa Sier, 
  bâra vi de goa å nætta villa se.
  Stora å små 
  nâue kanj forstå,
  a got ed, a ente vi sæl fijkje rå. 
  
  KJÆRLIHED PÅ LANNED.
  Nu hâr jâ fåd enj Kjærest, 
  å jâ e nu så glâr.
  Vel nâue nânj i Varden, 
  så nætter Kjærest hâr; 
  så mijl å væl å ârti, 
  så hæjlu frak å jøs.
  Å nu i Søndes Awtes, 
  då gâ hon maj en Kjys.
  
  På Borra jâ som Hâuddrænj
  hâr tjænt tre, fira År, 
  å Lise hon e Paja 
  i Røsen på enj Går.
  Te henje gjek jâ lænje 
  å kjikkada på skrâ; 
  jâ velle lesom anra 
  en Konna gjærna hâ. 
  
  Men så vad nu i Hinjdânj, 
  de va så hæjlut Vær, 
  så møte jâ min Lise 
  le østan for Svajbjær.
  Jâ stansada å spore:
  „Ska vi to lægja Law?“
  Ja, Lise ville gjærna 
  hâ i Grân Føljeskaw.
  
  Då vi kom ner i Brøddan, 
  så vad alt bled lid sjømt, 
  så tâu jâ Lises Hænner 
  å tryte dom så ømt.
  Ja, va der så ble snakt om, 
  ni sajtans nok forstår; 
  de kjænja ni vel ajle 
  frå ajna Ungdomsår.
  
  Te næsta Hællemøssa, 
  om æjla alt går væl, 
  ska jâ å lijla Lise 
  et hæjlut Jem hâ sæl.
  Å bler’ed men hal lawlit, 
  vi får’ed livel brâ; 
  for hon vel duna Røddanj; 
  men hajnanj, de ska jâ. 
  
  Enj lidenj lojner Rødda 
  å Føn vi få nok me, 
  sæl om der sin bler flera, 
  va ju så rapt kanj sje. — 
  Når Vinjterstorma tuda
  å Snenj mo Ruan slår, 
  jâ fægjas lid me Lise, 
  mæns Vezzelullen går.
  
  La anra gå å pjæwa, 
  a Varden e vrång.
  Jâ fæjes te mit Arbaj 
  å sjynger glâr enj Sång.
  For Lokkan kanj got trives, 
  sæl i små Huzarom, 
  å ârtit ed å arbja 
  for dom enj mener om. 
  
  BONAPAJANS VIZA.
  Jâ e en Bonapaja å hâred så brâ, 
  som Starrenj å Larkan jâ sjynger så glâ.
  La anra men saja:
  „Hon e bâra Paja,
  der tjæner hos Bonenj for Kost å for Løn“.
  
  Jâ ente fin Frøken, der sedder te Stâs, 
  jâ passar mit Arbaj å bler i minj Plâs.
  Å tro, Mariâna 
  e ente nân Flâna,
  der ântas å fjântas me ajle enjvær.
  
  Jâ vel hâ enj Goven, som anra âu hâ; 
  men jâ ska nok vælla, væm a jâ ska tâ.
  Så jøsser enj Horra 
  minj Kjærest ska varra,
  å så ska hanj mena enjhellu om maj.
  
  Å bler jâ så Konna, va ju nok vel sje, 
  så ska jâ âu visa, va jâ dâuer te.
  Alt vel jâ sæl lawa 
  så grant i minj Hawa,
  å Jemmed ska varra så hæjlut å næt. 
  
  KLAUS ANNARSEN Å HANS VÆR.
  Klaus hadde en Brakka på fira Rom, 
  å en Hodda hanj brugte te Lâ.
  Hon så mæst ud te å stiva om, 
  men sto livel nok så brâ.
  
  Nonna pjøskua Høns, to hærua Kjør, 
  å hans Âgra ga’nte nâd stort.
  Hans Kjøretøj va mæn en Trijlebør, 
  som pev, når hon ente ble smort.
  
  Klaus hadde blant anjed âu enj Vær, 
  som hed Mas — enj stor Krabât me.
  Lid vrântuer va hanj, å âu lid sær, 
  som Væra så ota ju e.
  
  Enj Sommar gjek Klaus å tænjte som så:
  „Mas enj Vær e, så goer som nânj; 
  monne hanj ente skujle kunja Primia få 
  i Alminjen Dyrskuedânj”. 
  
  Så kjevte hanj saj en Grima å Lær 
  å enj tre Âlna långer Klawn.
  Så trajte te Alminjs hanj me sinj Vær 
  å sâ dom, a Mas va hans Nawn.
  
  Men Dommarenj sâ — mæns hanj tâu en Skro:
  — Ska vi Klaus ejle Mas Primia gje?
  For Pælsenj hanj e nok å somma To, 
  å lid ramma lâuta bægje me.
  
  Men Primia fijkj værkan Klaus æjle Mas. 
  Toed va raggut å Hâud va stort, 
  å Rompan va’nte hæjler te pas, 
  å Forred va Sjit å Bâgred Lort.
  
  Klaus slajtada Værenj, då Fiskjed kom; 
  Kon fjælada Pølsa — svårt å vid. 
  Værapølsa va Mâd, Klaus syntes om; 
  hanj åd å rævte enj hel Times Tid.
  
  Så holt hanj en Tâla âuer sinj Vær: 
  „Fajl hanj hadde, som vi ajle hâ. 
  Forre å Bâgre kunje vad lid bær; 
  men Siarna, di va livel brâ“. 
  
  Nu Mas e ådenj — Vizan Ænna târ, 
  å Morâln bler nok denja hær, 
  a Tiden sina goa Sier hâr, 
  ævent som Klaus Annarsa Vær. 
  
  MÆNS SIJLEN GJÆLAS.
  Got, Stina, a du ville jælpa maj lid, 
  jâ hâr så arbarmelit strænjt.
  Gjæla tjive Ola Sijl târ livel Tid, 
  å så ska jâ âu hâ na mænjt.
  Men når vi e to, så går’ed så fort, 
  så kanj vi åu prâta lid ver, 
  å når a vi så får Arbajed gjort, 
  enj goer Kop Kaffe jâ gjer.
  
  Vår Sijlen e fed, å så gaddeli stor, 
  å Melkasijl âu jâ kanj se.
  Hon e majed bære enjsom hon va i Fjor, 
  så tor som enj Pinj hon då ble.
  Ja, Sijl de e got, ded sajer âu Fâr; 
  jâ krakkada sju te’nj ijåns; 
  men Greta Ænna på sin alt hâr; 
  hon fijkj âu lid å maj te låns. 
  
  Men Feskarenj hanj må âu slida for Føn, 
  sæl om hanj nu e fri for å ro.
  Som nu, di vrâga på hinj Sian Øen; 
  jâ må gjorra ota, kanjtro.
  For jâ må nok fæjes å pilla idå 
  å sin jælpa Manj me å bre.
  For så kanj hanj ju et Nul saj få, 
  mæns a jâ lawer Karpan te.
  
  Kâl Koffedsa Pibel, Telda, du ved, 
  som tjænte i Rønna et Straj, 
  så fornæm en Dama e hon nu bled, 
  å kommed så fæzlit i Vaj.
  Forlâuad hon e me enj borta frå, 
  enj Hagga, som e nogged stort.
  Nu Kâlsa di få nâd å mena dom å; 
  men bâra ded nu ente bler Lort.
  
  Pær Annarska ska hâ et Lided ijæn, 
  de fortalde hon sæl i Går.
  Å Minjstenj et År e, så nâuehen, 
  denj sjuena bler’ed hon får.
  Galanta Folk e di, der hænja i, 
  å hunjta å spâra âu me; 
  men livel de’e nok men Kniveri,
  Pænja å Bælla ulæjt delda e. 
  
  Te Nelsa i Går va der Sty å Gâl 
  å hanj fijkj saj vest en âuer Rân.
  Jâ så hon va ættinj me enj Pâl 
  å hanj va âu fujler som vân.
  — En sjita Kjælinj, som injen Tinj kanj, 
  å sjidfarru, de’e hon me.
  Et Stommene hâr hon âu fåd te Manj,
  veddan ska så Jemmed vel ble.
  
  I Hinjdânj fijkj jâ frammad, helt uvænt, 
  så forlademaj Lise Hâns Pâuls.
  Denj Daman hadde maj nâue kjænt; 
  men Dørn hon sto ævent på gâuls.
  Så fin å så granj, som — jâ ved ikje vad, 
  å hon had’ed âu enjhellu væl.
  Jâ sod å tænjte, a monne hon gad 
  å lappa Sarkj å sy Hozzarna sæl.
  
  Jâ hâusarna du, mæst frå vi va små, 
  et râvinut, ulielit Pøz.
  Hon majar saj ud å stavlar saj på,
  ævent som en syttanårs Tøz.
  Hon mener hon mer enj vi anre e, 
  for lid Sjejllinja hâr hanj ju hat, 
  å Manjaskråved — ded kjænjer du me 
  tor nâue saj Kis te sinj Kat. 
  
  I Søndes va vi te Kjærkes, Pær å jâ, 
  der va frammader Prædikânt.
  De’e nu mæn sjæjlan vi komma astâ, 
  her e âu så rælia lânt.
  Sekke Mål hanj hadde — hanj sång å bâ 
  å prækada hæjlut å rârt.
  Vi va Synjara ajle, jâ hâusar hanj sâ; 
  men slæjt forgjædda Folk snârt.
  
  Nâ! så e vi færdia seddan pånå,
  denj sista ska Kjættan âu hâ.
  En hel Kjita Grams, som Grisenj kanj få, 
  der e mæst te tre, fira Dâ.
  Et Pâr Kâst te enj Ræt vel jâ Lena gje, 
  så bler hon så fæzli mijl.
  Jâ sajer så ota — å Manj sanjar me — 
  „Go sje Lâv for vår dajlia Sijl“. 
  
  KRISEPRÂT.
  De va nu i Hinjdânj, jâ sto i Smeddens Port, 
  der kom enj Dryzza Kâra, som skujle hâ lid gjort. 
  Enj skujle hâ et Plâusjær sjærpt, enjanj nyt Hammeltoj, 
  å Smeddenj slo på Ambolted, så Lopparna di floj.
  Å alt imæns gjekj Snakked, jâ sto å lydes te, 
  så kloga å belæsta Folk nu om Stynjer e.
  Fost snakte di om Øjapriz, å sin om Vinj å Vær; 
  men snârt de ble te Krisan, di drøftada især.
  
  De va gamla Hâns Koffed, som tâu Ored å sâ: 
  „Naj! Folk di sjødda al for lid, nu i våra Dâ.
  Di bâra gå å nuta lid, Maskin di hâ te alt, 
  å Biler å Stâstoj, som ente e betalt.
  Å Gjæjl di hâ te âuer Ørn, å Væksler å Lort;
  men livel ska de varra så fæzlit fint å stort.
  Men arbja å spâra, de e nok ente Grin, 
  for Jorn hon e altid så hår for lâda Svin.“ 
  
  Jens Klo hanj mente lesedan, a Folk må hænja i, 
  men inar for, de nâue forslår me Kniveri.
  „Naj! der skujle myntas lid flera Pænja me 
  å deles ud på Lanned, ded trænja vi hårt te.
  Æjle âu så skujle vi hâ Lâu å lawa Pænja sæl, 
  seddan gjorra di i Jylland, å ded går majed væl.
  Så bled enjhellu râfor me Skattenj her te Lans, 
  å injena behøvde å komma på Restans.”
  
  Så sto di lid å grunjada, så sajer Andris Dam:
  „Ja, de kunje varra brâ nok, men ded e mæst en Skam.
  Men Embedsfolk å Rigsdasmænj, di skujle sjæres ner;
  men di bâra galpa på, å vel hâ mer å mer.
  En Løn på flera Tuzen di hâ nok, så pånå, 
  a seddan de e Vrâseri kanj ajle då forstå.
  Å ni kanj tro, di Karana di slida ente hårt, 
  di skujle som vi anre hâ Lâu å tromma tort.”
  
  Nels Krak hanj tænde Pivan å smakkada gjevalt, 
  hanj e ju å de Slawed, som se så svårt på alt.
  „Enj hør då’nte anjed enj Ulokker âu vær Dâ; 
  snârt e der enj å snârt enjanj, som kommer styt te Skâ. 
  Hå ni hørt ded, a Jens Marker hâr møst sin bæsta Ko? 
  Hon va nok got forsikrad, ætte va jâ forsto.
  Å min denj rørygjua vil ente ble me Kal, 
  a Krisan hon e Sjyl te’d, jâ troer hal om hal.” 
  
  Å så tâu Jørn Massen frå Denaled fat.
  „Jâ troer, mina Manja, ni en Tinj hâ forgat.
  For de e Rusenj, som hâr Sjyjl te’d, de e då solaklârt, 
  å hanj skujle dânkas, å ded helst i en Fârt.
  Så fijkj vi goa Priser på Sæ, ni skujle se, 
  å på Flæsked å Smorred å âu på Ægjen me.
  Pyt, sjita! La så bâra Normanj Grønlan få, 
  denj hâ vi livel bâra å hâ Påvâu å.“
  
  Kâl Peter frå Lyngenj tesist âu sporder ble.
  Hanj hør mæn te di sømple å snakkar sjæjlan me. 
  „Jâ e ente belæster å hør mæn te di små, 
  å Polletik å seddan nâd, forstår jâ maj ikje på.
  Jâ synes, a ni hâ lid Ret ajle vær især 
  å mener, a vi kunje âu hâd et Gryzzens bær.
  Men klynjkja gjor Folk ota, sæl dom som hâr’ed væl,
  å bæst de velle varra om vær hanj jolp saj sæl.“ 
  
  FÂULAKONGRÆS.
  I Sommars, de va omkrænj Sântehânsdâ,
  skujle Fâulana en Kongræs âu hâ.
  Svâlan va runt å gâ ajle Besje; 
  men Sporrenj ble sletikje gjæsbønj me.
  Nok e di Demokrâter, men Måda me alt, 
  å Kontingænted va’nte hæjler betalt.
  Larkan hon møte som Referænt,
  å Uglan di valde te Derigænt. 
  Forhanlinjsprotekåln lâ hon mit på Bored, 
  sâ Tak for Val å gâ Forsamlinjen Ored.
  
  Strajs Krågan på Tâlarastolenj floj op.
  „Jâ synes, a nu må vi livel saj stop.
  På Slajtarens Møjdynj lå et got Ben, 
  de tâu jâ å sjylded i bâg enj Sten; 
  for i fajl de knev vad ju got å hâ; 
  men Ræwapælsenj hanj stâled enj Dâ.
  Å Menjesken e såmænj ikje stort bær, 
  di skujle mæjles, de va’kje stort bære vær.
  Di behanla vos ævent som om vi va Sporra, 
  å derfor jâ mener, a nâd må vi gjorra.“ 
  
  Nu Skaddanj vad så der om Ored bâ.
  „Va e de då âu for en Regjerenj vi hâ, 
  a hon ente târ saj å seddan nâd; 
  men bâra sæl sedder ved Grødafâd, 
  mæns Ræwenj vært Ben frå vos anre târ. 
  Jâ mener som Krågan, a nu ed snârt nok;
  men vi må som anra løtta i Flok.
  Nu vil vi âu et ynka Ben hâ å slekka, 
  vest ikje, så gjorra vi livel Strekka.“
  
  „Ded e hørt“ sâ Gjønj å grinada lid, 
  for strekkad hâr hanj gjort i ajl sinj Tid. 
  Rugga Ungana ud lar hanj anra om, 
  å lesedan âu me å mâda dom.
  „En Kommesion må vi se å få åd, 
  som hojler et Møde, når Åred e gåd, 
  for å bestæmma, vår næsta Møde ska stå, 
  å hæva Diæter di âu hâusa må.
  De bler enj Plâs, som kanj passa for monna 
  jâ forreslår maj sæl å så min Konna.“
  
  Bofinkan hen te Tâlarastolenj så floj.
  Hon hør te di små å va âu lid bloj.
  „Ræwenj e stygjer så de e en Skam, 
  å Menjesken e såmænj âu nâd Kram. 
  
  Men Kattenj hanj e nok denj varsta pånå, 
  ja, hanj skujle livel hâ Munjkor på.
  På en Resulusion ska vi sætta vårt Nawn 
  å sænna te Kongenj i Kjevvenhawn, 
  a ves a vi Fâula ska hâ Lâu å læwa, 
  så dânk ajle Katta, Folk å Ræwa.“
  
  Nu Derigæntenj vil âu snakka me.
  „Ja, om ded så jælper vi få ju å se.
  Nu ska jâ så præwa å få na i Blân, 
  kansje â ded âu kunje jælpa i Grân.
  Vi Fâula har’ed ju slet ikje rârt, 
  for om goa Ben e hær altid så bârt, 
  å anra di gjorra vos injed væl; 
  men varsta Fiene, ded e vos sæl.
  Se, de e nu min privâta Menenj. —
  Lænje læwa Fâulenes Fâgforeninj.” 
  
  MENJESKELIVED.
  Goa, râra Bælladâ,
  Fâr å Moer mijla, glâ 
  sång ju for vår Vagga.
  Granja Blomster. — Nu enj ser 
  for vår Fod di trødde ner 
  Tornana så nagga.
  
  Ungdomstid me Sinjed læt, 
  syntes altinj va så næt,
  Skâua, Brinka, Dâla.
  Fâulasång i doggut Krat; 
  gjejk te Læj Sjærsommarnat, 
  Danjs i grøna Sâla.
  
  Ripa va’nte altid Glæn,
  Tistla va der âu i Sæn, 
  som vi fikj å binja.
  Trøbbel, Sled, fikj præwa me,
  Håred rapt lid sjæddut ble, 
  Glæn vi måtte tinja. 
  
  Tidens Snujlla løvver rast.
  Horra hastut bler te Gast,
  forenj sæl vi vedda.
  Vår vi slop tâu anra fat, 
  rapt vårt Nawn vil ble forgat — 
  lokter te vår Ledda.
  
  Seddan Lived e pånå.
  Vær får høsta, som di så, 
  men lid vi fijkj å anra.
  Hâ vi såd så go en Sæ, 
  å hâ skavt et Gryzzens Glæ, 
  så kanj glâ vi vanra. 
  
  VER LÆJETOJSBOTEKKEN.
  Ver Vinjued står enj Trop Bælla,
  dorres Iven så blânka e.
  Å vår di kanj majed fortælla, 
  om de fina å nætta di se.
  Jâ sto der en Stunj å lydes, 
  de va så ârtit å høra derpå, 
  å på maj va der injenj der tænjte, 
  så opivada va ju di små.
  
  „Se, se Pruhæstenj, som står derhænna.” 
  Kâl kanj nâuehæn snakka râ.
  „Å en Pogga, som vest kanj hoppa, 
  ja, di to vil maj livel hâ.“
  „En Pogga du sæl kanj varra,” 
  sâ Peter, hanj va ju så stor.
  „Du får nok en Sokkerlade, 
  le som a du fijkje i Fjor.“ 
  
  „Naj, Bilenj, som står der på Hyjlen, 
  jâ kunje nok li hanj va minj.
  Hanj kanj løvva tvart âuer Golled 
  lesse nømt som alri nân Tinj.
  Hanj hâr Rat å Styregrajer 
  å kanj vænna så rast som enj Top 
  å bakka, som ræjtia Bila, 
  når hanj bâra bler trajter op.“
  
  Nu Anna, som står mit i Krøddanj,
  begjynjer å snakka lid me.
  „Se ni Dokkan, som står dær ver Vægjen 
  kanj ni se vår fin a hon e.
  Sylkjekjâul, Laksko me Spænje, 
  å sikkened lânt dajlit Hår.
  Tanta Maria hâr maj lâut en, 
  kansje de’e denja jâ får.“
  
  „Ja, Tøzer tænjkja bâra på Dokker” 
  sâ Peter, å te Bilenj så lid på Sjøns. 
  „Maj hâ Huzed,” begjynjer Kâl ijæn,
  „maj hâ Hæsta, Kjør, Svin å Høns.”
  „En „Noas Ark,” seddan de heder”
  De’e Peter, som snakkar nu.
  „Ded e billia Gotkjevssâger 
  å di gå mæst retad itu.“ 
  
  „Jâ hâr en Krona derjemma, 
  vår majed kanj der fås for denj?“
  Ded e Hâns, hanj hâr sæl fortjænt na 
  å synes de’e majenj Pænj.
  „Monne Sprajlemanj kostar mera?
  Jâ ska hâusa å sajed te Fâr.
  Hanj sâ, jâ måtte kjevva vâ jâ velle; 
  men så skujle jâ âu varra brâr.“
  
  „Kommen jem! Kommen jem! Bælla. 
  Ded e sænjatid, Klokkan e ni.“
  Di travada râks âuer Gâdan, 
  å forgat va nu alt Krægleri.
  Jâ sto på denj âvena Plâsenj, 
  Men mærkte nâue Rajn æjle Kjyjl 
  Jâ vâ âu så glâr som enj Bælli, 
  for i Mârn, ja, i Mârn e de Jyl. 
  
  JYLAAWTAN.
  Hâuse de på Åred drâr, 
  Dâna ble så kårta.
  Snenj me set Lâgen hâr
  sjylt de stygja svårta. — —
  Jylaawtan! Jyladâ!
  Bællaiven sjenna glâ, 
  mæns Kjærkeklokker kjima.
  
  Jylatræd står pent å râkt 
  me Lyz å Korra granja, 
  Bællana nok alt hâ smâgt
  et Pâr Kâgemanja. — —
  Hawranæj te lidenj Fâul, 
  Vyst å Pyz får dovvel Sâul, 
  for nu ed Jyl for ajle. 
  
  Moer deler Gaver ud, 
  hâr bægje Hænner fujlla.
  En Trompet, som e te Knud, 
  en Dokka te sen Snujlla.
  Lid te vær hon livel hâr,
  Vânta âu te Bæstefâr, 
  injenj hon forgjædder.
  
  Fâr Biblenj târ frå Hyjlen ner, 
  å långsamt Blân hanj vænner. 
  Så tyst i Stâuan der nu bler, 
  di små hâ fojlad Hænner.
  Så læzer hanj di gamle Orn 
  om hanj, som fatti kom te Jorn 
  i Jylanattens Tima.
  
  Jylasalmer tona lyt
  å rent frå ajle Munja.
  Alt va der va ont å styt,
  må nu helt forsvinja. — —
  Fred på Jor å Fred i Sinj, 
  rinjer Jylaklokkan inj 
  te vær, som Ored troer. 
  
  NYTÅRSAWTAN.
  Nu Tak for Tiden, som nu e gåd, 
  me Rajn å Bæzenj i Dâ så långa.
  Tak for de goa, som jâ hâr fåd —
  Grantvær me Fâulasånga.
  
  Nu Tak for lila å râra Bo, 
  vår trætta Hænner kanj Vila finja. 
  Hær granja Blomster å Urter gro, 
  jâ Minjekranjsenj kanj binja.
  
  Nu Tak for Hælsa å dâlit Brø 
  å for va got å pent jâ ajer.
  Når Fâulenj hijter et ynka Frø, 
  i Song en Tak hanj âu sajer.
  
  Nu Tak for Venner, som hær jâ vânt 
  for mijla Or å for varma Hænner.
  Nu Venner ajle — nær å lânt, 
  en Tak å Hælsa jâ sænner. 
  
  Nu Tak for alt ska Vårharre hâ,
  mæns Kjærkeklokkarna di lya.
  Jâ slæt fortjænte — du majed gâ, 
  å jælper âu i de nya. 
  