text: Starka Annars
  
  Starka Annars e et sjekkelit Skrov, sâ alti Folk, når di snakte om’enj. De va
  hanj âu, å de va for Ræsten lorlit, for hanj hadde injed got å slajta på, å der
  va hejler aldri nânj, der hadde præut på å læra’nj nâd got.
  
  Annars va fødder i Fattihuzed. Moern, Galna Greta, som Folk kalte na, hadde vad
  seddan lid te en Sia, å sypad hadde hon âu, når hon kunje tygja saj lid te enj
  Pæl. De va’nte så sjæjlan, a Annars hadde måttet jolped sin Moer på Ben ijæn,
  når hon hadde stort i Lannavajsgroven, mæns der sto enj Krødda Bælla omkrenj dom
  å grinada å gâlde å synjtes, detta va så grâue ârtit.
  
  Væm der va Annarsa Fâr, va der injen, der hadde Reda på, å de hadde vel nâue
  Moern enjgong, men derfor mente hon livel om sin Horra, å Annars mente âu om
  Moern, i veddan hon så va.
  
  Då Annars va sju-åta Ar, mente Sognaråd, a nu va hanj stor nok te å tjæna Føn
  sæl, så ble hanj Vâutehorra, å sin hed’ed bâra: „Spo daj nâd, Annars.“
  
  Å Annars spode saj såmæn, så got hanj kunje, men de va nâue de forslo, å derfor
  vânkada der ota mera Klaps æn Klap, men når bâra Annars fikj så majen 
  Mâd, hanj velle hâ, tâu hanj de andra, som de bæst kunje fajla. Men Annars
  lanjtada alti jem te Moern, å hon lanjtada le så majed ætte Horrenj, å derfor
  løv Annars jem mæst væranjen Awtan å måtte ota hæntes tebâga te sinj
  Plâz.
  
  Detta kunje Sognaråd ju ente varra tjænt me i Længden, å så bestæmde di, a di
  velle sænna Galna Greta på Arbajsgårenj, så ble di då fri for å hâ na gånes
  hær te Folkaviners, sæl om de koste enjhellu, som Sognarådsformanj sâ, men di
  slop mæst nømmere frå’d, æn di hadde tænjt dom, for då di kom for å hænta na,
  hijte di na hænjenes om Hânebjælkanj.
  
  Vår majed Annars sorjada âuer Moern, va der injen der forsto å hejler injen, der
  trøstad’enj, mæn nu ble hanj mæst folkasjy å snakte å læjte aldri me andra
  Bælla.
  
  De varsta for Annars i hela hansa Bællatid va mæst Skolan.
  
  Frå Framtid te Feskjed va frambi, va hanj helt fri for denj Plauan, men hela
  Vinjterenj måtte hanj sedda på Skolebænjkjenj væranjen Dâ frå åta om
  Mârnenj te tre om Ættemeddanj. Hal tungnømmenj va hanj, å Lysten te å læsa
  va’nte hejler ret stor, derfor ble’d mæst seddan, a de Grâned hanj lære om
  Vinjterenj, forgatte hanj om Sommarenj. Hanj fikj livel lært så majed, a hanj
  pånå kunje læsa râ. Skrivnenj å Regnenj va’d nok bæst å taja me, for ded va ente
  majed vært.
  
  Å så ble Annars så gammajl, a hanj skujle gå å læsa. Nu va’d så bâra, om hanj
  kunje ble komfermerder, for Præstenj va hal strikser på’d, å ded va’kje så
  sjæjlan, a hanj forviste Læsebælla bådde to å tre Gonga. Men de gjek livel for
  Annars, for fjâurtan Dâ for Komfermasion sâ Præstenj te’nj, a nu skujle hanj
  læra Fâdervor å Bodden å Trosartiklerna me Forklârenj udanad, æjla kunje hanj
  ente ble komfermerder.
  
  De ble en drøj Ugga for Annars me å få alt detta lært, men ded gjek, å då
  Præstenj hør’enj, kunje hanj ramsa de hela op i en Kjøra, å så ble hanj âu
  komfermerder.
  
  De va, som om Annars rettada saj nu, hanj va fri for å varra på Soggen. Nu kunje
  hanj sæl fæsta saj å sæl forlonga sin Løn. Stor å starker va hanj alt som enj
  vâusenj Kar å kunje âu yda Karsarbaj, å troer å pålidelier va hanj i alt, derfor
  va’d nømt for Annars å få goa Plâzer å en go Løn.
  
  Då Annars va syttan År, kom hanj te „Mura“ som Haldrænj, å då hanj hadde vad hær
  et År, å Bonenj spore, om hanj velle ble, svâre Annars ja, men nu velle hanj
  varra Hâudrænj. Bonenj betænjte saj lid på detta hær, de va ju, som de va, me
  enj attanårs Horra som Hâudrænj på enj temmeli stor Går, å denj Løn, hanj
  forlongde, va âu lie stiv nok. Men hanj kjænde ju Annars å veste, va hanj dâude
  te, å veste, a hanj bâr ente Nauned „Starka Annars“ forgjæves.
  
  Så ble Annars Hâudrænj, nu skujle hanj følla di bæste Øjen å maja å sænna uda i
  Høstenj. Men Annars klârada saj galant, slida gjore hanj for to, å jælpsommer å
  tjænstvelluer va hanj mo ajle, derfor kunje ajle âu got li’enj, å injen
  glosad’enj me, a hanj va Galna Gretes Horra. Hanj paste saj âu mæst sæl, hanj
  tâu sjæjlan me te Drænjabal æjle Gjile, å gå på Tøzasjâu va nâd, Annars slet
  ikje kjænde te. Der va livel flera Pibla, der hadde præut å se milt te Annars,
  hanj va ju enj nætter å vælvâusenj Kar.
  
  Hær ble hanj så som Hâudrænj i fæm År, å for vært År, der gjek, måtte Bonenj
  lægja ti Kroner te på Løn.
  
  De va enj Dâ mit på Sommarenj, så sajer Murabonenj te Annars, a i næsta Ugga
  va’d ju Sânthânsawtan, å då skujle hanj kjøra te Alminjs, hanj velle i År få
  Primia for long å tro Tjæneste. Annars hadde nok hørt, a der va nâd, der hed
  seddan, men aldri tænjt a hanj skujle hâ denj Primian, hanj ble ju enjhellu
  glâr, ded va ju en stor Æra for enj Fattihuzhorra.
  
  Sânthânsawtan kjøre så Annars te Alminjs for ajle di andre Tjænestefolken på
  Gårenj, mæns di sælle ble jemma å syslada.
  
  Hanj hadde livel vad te Alminjs Sânthânsawtan et Pâr Gonga forra, men alti
  synts, a der va’nte majed ârtit ver de Spetakkeled, hær va. I År vad ju
  anjelens. Hanj høre majed andæktit på Tâlarna, som Prostenj å Amtmanj holte, å
  fikj så sin Primia, de va en fin Sølvsje, som kansje hadde kost felle-sæks
  Kr. Så râvte di Horrâ for Kongenj, så de rongada i Skovenj, å derme va denj
  alvårlia Del å Fæsten frambi. Annars hadde gjærna kjørt jem me de samma, men de
  va der ju ikje Snak om, nu skujle di andre Tjænestefolken fost ræjtit te å mora
  dom. Di mæste Tjænestefolken frå hela Lanned va âu samlada, men di paste på, så
  vært Sogn va samlada for saj, så di kunje jælpa hinjanj, om der skujle ble
  Slausmål, å de ble der âu som otast denj Dânj. Annars folde ente Trop me di
  andre Klæmmenskjærkefolken, men gjek bâra runt å så saj om.
  
  Bæst som hanj kom frambi et Magetænderi, høre hanj et fæzelit Spetakkel. Der va
  et Pâr Tjænestedrænja, der va kommena op å tagas. Hanj kjænde got denj ena, de
  va „Svenska-Jonas“, hanj va denj varsta Slausbroerenj, der fântes, å ajle
  Tjænestedrænjana va farru te å varra bonge for’ejn, for hanj va både lemydier å
  starker, å lomsker va hanj me. Denj, hanj nu tagades me, va enj lidenj, vesser
  Spæræu, men hanj så’nte ud te å varra så væk endå å forsto got å tâ for saj, men
  klâra saj mo Jonas, kunje hanj ju ente. Annars tænjte ente på å blanna saj i
  Slausmåled, men sto bâra å så på. Så va der enj, der grev’enj i Armenj, hanj
  vænde saj å så, a de va en ganske ung Pibel, hon va så bonge, a hon va helt
  blæj.
  
  „Jælp, jælp minj Broer, „Svenska-Jonas“ slår ijæl’enj!“
  
  Annars bâra så på na, vår va hon då næt, å senna Iven, som hon hadde, vår va di
  mila.
  
  „Spo daj, hanj kvæller’enj,“ râvte hon.
  
  Nu vâunada Annars, hanj for hen å grev Jonas om Lived å smed’enj hen ad
  Grønesværenj, sa de kvap i’enj. Jonas kom livel snârt på Ben ijæn å vænde saj mo
  sin nya Modstannara. Nu va hanj lomsker for Alvår, hans Iven lyste røt som på
  enj arrier Kjyr.
  
  „Pas på, Annars, Svenskenj brugger Knivenj,“ va der enj, der râvte.
  
  „La’nj bâra komma, jâ ska nok tomla’nj,“ svâre Annars rolit.
  
  Me et Sprinj for Jonas imo’enj, men Annars va alatter, hanj grev Jonas om
  Hånleden å klæmde te, så hanj tavte Knivenj, så longada hanj hannem en Øratæua,
  så hanj trillada tol-tre Âlna hen a Græsed. Jonas ble ligjenes enj Stynj å
  sunjada saj.
  
  Annars nærmada saj: „Hâr du nu Lyst te å slås, Jonas, kanj du bâra komma!“
  
  Men Jonas hadde fåd nok å’d, hanj sprong op å spode saj å forsvinja. 
  
  Denj halgamla, trømmelfodada Polletibetjæntenj hadde ståd got sjylder bâg et Træ
  å set hela Bataljan, nu mente hanj, a de va på Tiden, a hanj viste sin
  Myndihed. Hanj kom tornanes å nobbada di nysgjærrye te Sian: „Va e hær på Færa,
  slås ni?“
  
  „Naj, naj gon, de va bâra „Svenska-Jonas“, der viste maj sin Kniv, men då hanj
  så Polletied komma, ble hanj så bonge, a hanj tavt’enj å spode saj å løvva,“
  svâre Annars tort.
  
  Di nærmesta Karana va ver å grina lid; men Polletibetjæntenj snode Âuansjæged å
  så fæzeli bister ud:
  
  „Ja, de va nok âu de hældista for’enj, for hadde jâ fåd fat i’enj, skujle jâ
  snârt ornad’enj!“
  
  Nu kom der enj stor Drøzza Klæmmenskjærkedrænja farenes, di hadde hørt, a Starka
  Annars va oppa å slås, å nu velle di nok jælpa’nj, ves de gjores behâu.
  
  Annars gâ saj te å kjekka runt, vår va nu denja Pibelen henna, som hadde fåd
  hannem me i denja Balâden. Tesist fikj hanj livel Iva på na, hon å Broerenj va
  gåna ner te Kjilan, vår hon va ver å vaska Bloenj å Ansajted på’nj.
  
  „Væm e di to?“ spore Annars di nærmaste.
  
  „De e et Pâr Udbygjarabælla nera frå Slamramark,“ va der enj, der svâre.
  
  Annars hadde go Lyst te å snakt i Grân me denja Slamramarkspibelen, men hanj
  synjtes, de va så flâut å trænja saj på. Di andre Karana rev å sled i’enj, hanj
  skujle følla me inj te Magetæntarenj å hâ enj Omgong Syp. De regnada ju hannem
  for enj stor Hælt, hanj, som hadde prylad Lanneds varsta Slausbroer. De va mæst
  en Æra for hela Soggened.
  
  Annars snæjte saj livel snârt væk frå Sælskaved, hanj velle livel se, om hanj
  kunje træffa denja Pibelen frå Slamramark, men det nøttada injed, hanj kunje
  ente få Iva på na nânj Stâ, hon va nok alt tâd jem. Tesist måtte hanj begjed, å
  så fikj hanj âu snârt sina Folk samlada, å så kjøre di âu jem.
  
  Di Oplæuelserna, Annars hadde hat i Alminjen St. Hânsawtan, kunje hanj ente
  glømma. De, a hanj hadde prylad Svenska-Jonas, tænjte hanj ente majed på, naj,
  ded va denja Slamramarkspibelen, å veddan hanj skujle bæra saj ad me å træffa
  hænje ijæn, hanj gjek å grunjada på. For sæl om hanj mæn ævent hadde set na en
  hal Menut, va hanj livel klâr âuer, a nættere Pibel æn hon fântes ente, å kunje
  hanj få hænje te Konna, så velle Lived ble vært å læua. Tesist hadde hanj livel
  enj Plân færdier. Te Valberdâ velle hanj se å få saj enj Plâz på denj Lén, så
  måtte hanj vel kunja træffa na.
  
  De va så en Ugga ætte, a Annars gjek å pløjde Brak å tænjte på denja Pibelen,
  som hanj ente enjgong veste va hon hed, så kommer Påstenj hen te’nj å flyer
  hannem et Brev. Annars velle nâue tro, a ded va te hannem, hanj hadde ju aldri
  fåd nåd Brev forra i sina Dâ, men hanj fikj livel stauad saj te a der sto
  „Forkarl Anders Madsen, Muregaard, Klemensker,“ så de måtte vel passa. Hanj
  fikj’ed så brækt å skujle så præua å læs’ad. De tâu Tid, sjønt de va mæn på fira
  Linjer. Der sto bâra:
  
  Jeg vil paa egne og min Broders Vegne sige Dem vor hjerteligste Tak for Deres
  heltemodige Optræden ved Overfaldet paa min Broder i Almindingen
  Sankthansaften. Lise Marker, Slamramark. — NB. Jeg haaber, vi atter maa ses.“
  
  De va især de siste Orn, a Annars ble så glâr ver. Men va skujle hanj nu?
  
  De velle vad grâue ârtit, om hanj kunje svârt ijæn på detta Breved. Nu forsto
  hanj, a de va livel en râr Tinj å kunja skriva.
  
  Bâra hanj endå hadde hat enj goer Kommerât, der kunje jolped’enj me å stæjla et
  Brev sammen, men di andre Tjænestefolken va’nte stort vilara æn hanj te de
  Arbajed. Di velle nok âu bâra grina å gjorra Nar å’nj, ves hanj viste dom
  Breved, så de va nok bære å taja me’d. Men nâd synjtes hanj livel, der skujle
  gjorres.
  
  Så kom hanj te å tænjkja på Skolelærenj, hanj måtte då kunja skriva et Brev så
  got som nânj. Hanj hadde alti vad væl mo Annars i Skoletidenj, så hanj velle
  vest âu jælpa’nj nu.
  
  Enj Awtan tâu hanj så Mod te saj å gjek hen te Skolan. Skolelærenj undrades nok
  på, va Ærne Annars hadde; hanj sod lænje å drajada Hâuan imæl Fingrana å
  kunje slet ikje få fram, va hanj hadde på Jarta. Tesist trajte hanj Breved op
  idå Lommen å flyde Skolelærenj’ed.
  
  „Jâ fikj detta Breved i Hinjdânj, kansje ni vel læsa’d?“
  
  Skolelærenj læst’ed højt å så på Annars.
  
  „Va e de for en Hæltagjærnenj, du då lauada?“
  
  „Å de va bâra, a jâ moflada Svenska-Jonas i Grân, men nue, de va detta Breved,
  jâ synes mæst, der skujle svâres på’d, men nue, jâ, jâ, nue.“ Hær gjek Annars
  rent i Stå.
  
  „Naj, skriva Brev fikj jâ nok aldri lært daj, Annars, å så velle du kansje nu hâ
  maj te’d?“
  
  „Ja, de va ævent ded, jâ sâ gjærna velle,“ svâre Annars glâr.
  
  „Men va ska der så stå i detta Breved, de ska då ikje varra et Frajarabrev?“
  
  „Nâ, ja, ni kunje ju livel skriva, a jâ got kanj li na, å om hon velle komma te
  Alminjs ijæn næsta Sânthânsawtan, så kunje vi ju snakkas ver då.“
  
  Skolelærenj sod nok å morada saj lid âuer Annars.
  
  „Du må hâ enj goer Tolmodihed, når du kanj vænta så lænje på Svâr.“
  
  „Nâ, jâ mener bâra, a enj ska’nte forhasta saj, når de gjæjler seddan nâd. Men
  nue, ni kunje âu skriva, vennenj Kar jâ e, å a jâ e Kar for å kunja maja
  halanjen Tynjelan Vedde på enj Dâ, å ni kanj âu skriva, a jâ hâr Tusen Kr. i
  Spârekassanj.“
  
  „Ja, a du e enj galanter å påpassenj Kar, ska jâ gjærna skriva, for de ved jâ de
  passer, men e der ente âu nâd anjed, der ska skrives?“
  
  Annars sod så stelle å drajada Hâuan.
  
  „Jo, ni ska âu skriva, vår jâ e fødder, å veddan min Moer va,“ veskada hanj så
  stelle.
  
  Skolelærenj så på’nj å læste nâd i Annarsa Iven, som hanj âu forsto. De va
  Skammen å Sorjen âuer Moern, der hadde gjort Annars så stelle å injtâuenj. Hanj
  hadde fåd enj Arv, som va tunger å bæra, men kunje hanj nu få en, der velle
  jælpa’nj å bæra Byrdan, så velle Lived âu ble let for Annars. 
  
  „Men du kjænjer ju nâue denja Lise Marker, kansje de e en Raspa, som bâra vel
  hojla daj for Nar.“
  
  „Naj, jâ hâr ju bâra set na denj ena Gongenj, men jâ troer livel ente, hon e å
  de Slaued, hon hadde senna râra Iven.“
  
  Skolelærenj sod lid å grunjada.
  
  „Jâ hâr enj Plân. Jâ e got kjænder me Skolelærenj der nera i Bolskersen, nu vel
  jâ skriva te hannem å forhøra, va denja Slamramarkspibelen e for en. Å viser’ed
  saj så, a hon e brâ nok, ska jâ nok skriva te na for daj, å kanj jâ æjla varra
  daj behjælpelier, ska jâ gjærna yda daj en Hånshjælp, jâ troer, du
  fortjæner’ed.“
  
  Annars reste nu på: „Tak, de e nok ævent seddan, de ska varra, å alt vel nok
  ârta saj væl, for Lise Marker e brâ nok.“
  
  Annars fikj Ret. Skolelærenj frå Bolskersen skrev, a Lise Marker va mæn en fatti
  Udbygjarapibel, men æjla va der injed ont å udsætta på na. Så skrev Skolelærenj
  Breved for Annars, å ded ble et lânt Brev å et got Brev.
  
  Nâd Svâr frå Lise kom der ju ente, men de vænte Lârs hejler ente på, de va ju
  fost Sânthânsawtan, hon skujle svâra.
  
  Et År kanj ju somma Tider varra lânt, især for enj Frajara, som vænter på Svâr;
  men ded Åred fikj âu Ænna. Sânthânsawtan va Annars alt i Alminjen lænje for
  Medda. Kansje de hadde gåd Lise Marker lesom de gjek Annars, for et å di foste
  Menjesken, hanj fikj Iva på, va ævent Lise å Broerenj. Annars kjænde dom strajs,
  å Lise kjænde nok âu hannem, for då hanj hælste på dom, ble hon så rø. Annars
  gjæsbø dom me inj te Magetæntarenj, vår hanj gâ Kaffe. Då di kom ud ijæn,
  forsvânt Broerenj ganske stelle, å Annars å Lise va nu ena. Annars spore, om di
  ente skujle gå en Tur te Gamleborr, å Lise svâre jo.
  
  De e slet ente så nømt å fraja, især for enj, der aldri hâr præut’ed
  forra. Annars hadde hat et helt År te å øva saj i, men nu, hanj skujle te’d,
  hadde hanj rent forgat, va hanj skujle saj.
  
  „Nue, nue, hâr du fåd de Breved, Skolelærenj skrev, Lise?“
  
  „Jo,“ veskada hon. 
  
  „Nue troer du, nue jâ mener...“ Hær gjek Annars i Stå.
  
  Men Lise forsto’enj å send’enj et Pâr Iven.
  
  Annars forsto âu Svâred, hanj grev hænjes Hån å tryjte na.
  
  „Âu, âu, tâ’nte så hårt, Annars, hâusa på, a de e ente „Svenska-Jonas“, du e i
  Kâst me i Dâ.“
  
  „Naj, Lise, men „Svenska-Jonas“ va ju livel denj, der jolp vos te vor Lokka,
  udan hanj sæl veste å’d.“
  
  „Ja, ded e sânt, men Skolelærenjs Brev gjore livel Udslaued!“
  
  Lid åsies, uda a Lyngenj te, ligjer et stort pent Huz. Der e to krya Øj å monga
  Kjør, å de lignar mæst enj Går. Hær boa Annars å Lise. Der e ente andra æn dom
  sæl, der ved, vår majed Sled å Sved, de hâr kost å få denj gamla, forhobbada
  Lyngbrakkan, som Annars kjevte då for snârt førretjive År sin, te de pena
  Jemmed, som de nu e.
  
  Men Annars å Lise grota ente å’d. Vær Jyl, så lænje Skolelærenj læude, sende di
  hannem en stor, fed Ân i Jylagava som Tak for Breved, hanj skrev. Ajle se op te
  Annars, hanj e ju denj vilesta Udbygjara i hela Soggened, å injen tænjkjer på, a
  hanj e fødder i Fattihuzed å e bâra Galna Gretes Horra. 
  
  