text: Tellefon
  
  Va’d ente fost i Halfæmserna? I al Fal e’d snârt monga År sin, a detta
  passere. Krestian Koffed å Hâns Klo å Andris va enj Awtan samlada te et lided
  Hâragjile på Hajlagårenj, vår Hâns Klo bode. Di hadd’ed ju majed hæjlut, Hâran
  hadde vad feder å smâgt majed væl, å bâgætte fikj di dom en Romtoddy å en Vest
  me blinjer Makker.
  
  Hâns Klo va livel hal vrântuer i Awtan, hanj sod å forleste, dæmmeså, å de va
  nâd, hanj ente va vân te. Hanj præude bådde å sætta saj læje unje Bjælkanj å
  vænna Stolenj me Rykjed mo Bored; men de nøttada le majed, Kårten va som di va
  rent fortrojlada. Då Klokkan vârada te æjlua ble di enia om å hojla op.
  
  Då Regenskaved va bled opgjort, va’d livel mæn fæmåhalfjærs Øra, hanj hadde
  forlest, så de kunje nok betalles; men de, hanj va mest harmse på, va, a de va
  Andris Dam, der hadde vunjed de hela, for hanj va ju mæn enj hal Møjpâl te å
  spella Kårt. Men de gjek hær i Awtan, som de så ota går, a Lokkan fajler le så
  got på enj Lort som på en Lilja.
  
  Nu hadde Madam Klo âu Kaffed færdit, å då ded kom på Bored, kom di ju i Prât om
  andra Tinj, å Kårtspelled va forgat.
  
  „Hâ ni set di longa Pâlana, der e bled opstæjlda longs me Lannavænj, å så
  e der trajter en Trå frå denj ena Pâlenj te denj andra, ved ni, va ded ska
  bruggas te?“ spore Krestian Koffed.
  
  „Jo, ded e ju detta, di kajla for en Tellefon, å når Folk så hâ et Aberât, kanj
  di stå å snakka sammen, sæl om di boa på vær sin Lé å Lanned,“ svâre Andris
  Dam. 
  
  „Ja, jâ synes livel, de e en lorli Opfinjelse, å vår bler’ed råfor, når enj kanj
  rinja op å snakka me Folk, å der kanj âu spâres monga Brev å majed Løvveri, når
  enj hâr senned Aberât,“ sâ Krestian Koffed.
  
  „Spâres sajer du. Naj, du kanj tro naj; det bler bâra Påvâu å Bekostnenj frå
  fost te sist. Jâ skriver då’kje mera æn hojst fæm Brev om Åred, så de bler ente
  stora Sâger, der kunje spâres ver ded. Men for Resten så ska jâ nok vâra maj for
  å hâ seddan nâd Trojltøj i Huza,“ svâre Hâns Klo.
  
  „Ja, vest så, lid Pænja vell’ed ju kosta; men sæl om de ska kosta en Haltrøskrona
  om Åred, e de då ente Ajlvarden, å når bâra di mæste får’ed, bler’ed nok âu
  beliare. Smedenj va ju âuer å besøjte på Sjællan i Sommars, å hanj sâ, a dær
  hadde di Tellefon i pånå vær Går,“ sâ Krestian.
  
  „Ja, se va Smedenj fortæller, ska du ente ajta for majed ætte, for hanj e ju le
  så fujler å Løjn, som en Ko e fujl å Renjesjida. Jâ mener nu bâra detta, a vi
  Bønner hâ anjed å brugga vora Pænja te æn te seddan nâd nymodens Lort,“ svâre
  Hâns Klo.
  
  „Ja, du hâr ju i ajle Dâ vad så hårt imo alt de nya, å de nyttar nu bâra injed,
  vi kanj då’nte ble ver å hâ’d ævent, som de va i vor Fârsa Tid, å du kommer nok
  âu te å gje daj, Hâns Klo, sæl om du strettar aldri så majed imod. Du hâusar nok
  veddan de gjek, då vi bygde Majeried, då velle du hejler ente varra me, du
  skujle nok kjærna dit Smor sæl å sællad te Kjømanj, som du va vân te, sâ du; men
  Åred ætte kom du som denj lila Manj å bâ nok så nåsamt, om du bâra måtte komma
  me; der va injen, der velle kjeva dit Smor, dæmmeså.“
  
  „Ja, se me Majeried va’d ju nâd helt anjed, ded hâ vi hat Gaun å, de vel jâ gje
  daj Ret i; men Tellefon å desse Kjøretøjen, som di nu hâ begjynt me, som di
  kajla Sykla, de e bâra Læjetøj å te å narra Pænja frå Folk me. I Hinjdânj, jâ va
  kjørenes i Âlinja, møte jâ et å desse Kjøretøjen. Øjen va ju sprygja å stajlada
  å skavada dom; men jâ gâ dom nok en âuer Rân me Svøvan, å så drajada jâ dom helt
  ud i samma Sia som Sykelmanj kjøre, å hanj ble nok âu bonga å drajada
  helt ud te Grovakântenj å vælte på Hâud ner a Groven me Sykelenj âuan på
  saj.“
  
  „Ja, se ded synes jâ livel va føje ræjtit,“ svâre Andris Dam, „for di e då
  Menjesker, di me, å hâ vel âu Lâu å færdas på Lannavænj le så got som vi
  andre. Vi, som hâ et Pâr goa Vânkjeøj, trænja ju ente te senned Kjøretøjmen
  Byabo å andra, som ente hâ Øj, for dom vell’ed livel varra en stor Forletning me
  senned Kjøretøj, for ætte va jâ hâr set, kanj di kjøra pånå le så rast me dom,
  som vi kanj me et Pâr haldanna Krâder.“
  
  „Naj, Andris Dam, dær târ du livel fajl, Lannavænj e for kjørenes å gånes å ente
  for senna Narrafassa, der vel ria på Jâul. Fornoftige Menjesker gå på dorres
  Ben, de e vel derfor, di hâ fåd dom. Å lessedan me denja Tellefon, de e ju bâra
  nâd Påhit å ente te nân Nøtta; jâ ska nu aldri hâ senned Aberât i min Stâua å
  hejler aldri præua å præka i senned Aberât!“
  
  „Ja, vær sin Lyst for sina Pænja, som hanj sâ Vintapparenj, hanj drok Sjattana,
  mæns Gjæsterna sloedes. Jâ ska nu hâ Tellefon, så rapt hon kommer i Orden, å du
  kommer nok me enjgong, Hâns Klo; men nu e’d Sænjatid, for i Mârn ska vi op
  ijæn.“
  
  Så reste Krestian Koffed å Andris Dam på å sâ Tak for Kaffed å Gonat. Hâns Klo
  folde dom udan for Portenj; men nu kom Krestian Dam i Tânker om, a hanj hadde
  forgat sina Vânta å gjek inj ijæn for å hænta dom. Trina Hâns Klo gjek å tâu å
  Bored.
  
  „Va mener du, Trina, kunj’ed livel ente vad ârtit, om ni fikj Tellefon?“ spore
  Krestian Koffed.
  
  „Jo, de kunje varra grâue ârtit. Nu e ju Anna bled got gjevt å bled Konna på
  Dæura i Bolskersen; men de e livel så kjesamt, a der e så rælia lânt, der kanj
  ju gå bådde År å Dâ, udan vi få snakt sammen, å de e ju min enesta Pibel; men
  ves vi nu fikj Tellefon, kunje vi ju snakka sammen pånå vær Dâ, men ded vel Hâns
  ju ente høra snakkes om.“
  
  „Nâ, du ska se, Trina, a de kommer nok, nu ska du bâra snakka pent for Hâns, så
  ska jâ âu præua å sjyda te, å injan der e gåd et År, hâ ni nok Tellefon på
  Hajlagårenj,“ sâ Krestian Koffed.
  
  Der e gåd mæst et År, å di samme Manjana e ijæn samlada te Hâragjile å enj
  Robbert; men i År e’d hos Krestian Koffed på Mâgårenj. Hær hænjer nu Tellefon på
  Vægjen; men Hâns Klo lader alti, som om hanj ente ser na, å enu e der injen, som
  hâr fåd hannem te å tellefonera.
  
  Hâns Klo e i fæzelit got Humør i Awtan, di hadde mæn spellad i nâue enj hal
  Tima, å hanj hadde alt vunjed pånå en Krona; men hanj hadde âu gjort di andre to
  Lilaslem i dorres ajen Gran. Bæst som Kårtspelled e i go Gong, kjimer Tellefon,
  så de skalrar i Stâuan. Krestian Koffed lægjer Kårten å går hen å târ Røred.
  
  „Hallo — e de daj, Peter?“
  
  Di andre forstår strajs, a de e Svâuerenj i Åkersen, som hanj snakkar me.
  
  „Va sajer du, hâr du sålt di to rø å ska kjeva ijæn? — Jo, jo, hær e såmæn Øj nok
  å få å kjeva hær på denja Lén, min Nâbo, Hâns Klo, hâr en treårs Følja, hanj
  gjærna vel sælla; hanj sedder for Resten hær ver Sian å maj, så kanj du ju sæl
  snakka me’nj om’ed.“
  
  Krestian Koffed tâu Røred frå Ørad å rajt’ed hen te Hâns Klo. Nu kunje Hâns Klo
  livel ente dy saj, men tâu’ed op for Ørad, å så ravte hanj „Hallo“, så de kunje
  høres halla Vænj te Åkersen.
  
  „Jo, de passar, jâ hâr ævent en treårs Følja, som jâ got vel sælla, de e enj
  vælvâusen Krâda, hon e ætte Slejpner å min ajen bæsta Hoppa å måler ti å tre. —
  Om hon e regjæl, sajer du, jo, ded kanj du lida på, hon e. Va hon kostar? Ja,
  Øjen e ju dyra i År, så hon ska kosta 400 Kroner. — Du kommer hær hen om tol-tre
  Dâ, sajer du, ja, kom bâra, vi ble nok enia, å så må du hâ Gonat.“
  
  Hâns Klo spode saj å hænja Røred på, så vænde hanj saj te di andre Manjana å
  grinada âuer hela Ansajted. 
  
  „De hadde jâ livel aldri tænjt maj, a jâ skujle hanla Øj i Tellefon. Men de e då
  âu, som jâ sâ, Føljan e regjæl, de ved du âu, Krestian, å de a Moern e lid stæu
  enj ynka Gong, behøver du då’nte snakka om.“
  
  „Naj, vest aj, de ska jâ nok taja me, å jâ troer hejler ente, de e nâd, som
  slajtar. Peter hanlar na nok âu snârt væk ijæn, hanj hanlar ju Øj lesse tit som
  Hunj loppar saj. Men skujle du livel ente me de samma rinja hen te Dæura å
  sporra, veddan di hâr’ed?“
  
  „Ja, nue, de kunje varra ârtit nok, men, nue, veddan ska enj bæra saj ad me å
  hijta fram?“
  
  „De ska jâ nok orna.“
  
  Kristian Koffed gjek hen å rinjde å bâ om et Nommer å rajte Røred te Hâns Klo:
  
  „Snak nu bâra væk, Hâns.“
  
  Hâns tâued å râvte, så hojt hanj kunje:
  
  „Goawtan, min Paja, nâ, veddan hâr du’ed?“
  
  „A jo, ded kanj ju rabba å; jâ hâr ju vad lid krânker i tol-tre Dâ, men i Awtan
  e’d le som de hâr fortâd saj.“
  
  „Jo, vest så. Moer hâr’ed som vân, men nu må du hâ Gonat, min Paja, å hælsa
  Manj.“
  
  Hâns Klo va bled så opivader âuer denja Tellefonerenjen, a hanj mæst hadde
  forgat Kårtspelled.
  
  „Ja, ded e då livel nâd lorlit nâd me sennen Tellefon. Jâ kunje ju kjænja Anna
  på Måled, le så snârt hon snakte, å ded hørtes grangjivelit, som om hon va hær i
  Stâuan hos vos. Men, va jâ velle sajt, vel du, Krestian, ente i Mârn rinja ud te
  desse Tellefonkarana å sporra, om di vel komma op te maj å sætta senned Aberât
  op, så snârt de kanj ad saj bæra?“
  
  „Jo, de ska jâ, Hâns. Men der kanj du se, de gjek ævent, som jâ sâ i Fjor, du
  kom âu me, når vi andre fost hadde fåd begjynt. — Ded ka nu ente nøtta nâd å
  stretta for majed imo, for de nya vil fram, å ded kommer âu fram, å du kanj lida
  på, a din ajen Pibel om et Pâr År sågar vel rujla på Sykel!“ sâ Krestian
  Koffed. 
  
  „Naj, du kanj tro naj, min Pibel e bled opdrâd te å ble et ordentlit Menjeske å
  ente te en Flâna, å de sajer jâ, a di Piblana, der ligjer å flakker på enj
  Sykel, må livel skamma dom, ves der e Skam i dom.“
  
  „Ja, ja, vi få se! Men spella du nu ud, Andris Dam, jâ hâr mæjlt Gran.“ 
  
  