text: Ola Peter som Slajtara
  
  Då jâ va kommenj jem frå Tjænesten, tâu jâ ijæn Plâz som Bonadrænj; men då jâ
  hadde tjænt et Pâr År, synjtes jâ, de kunje varra ârtit å præua nâd anjed.
  
  Så høre jâ snakkes om, a der va enj Slajtara nera i Røsen, som søjte saj enj
  Drænj, å enj Sønda Formedda traskada jâ så derner å bø maj te.
  
  Hanj va âu jemma å svâre âu, a enj Drænj skujle hanj hâ saj, å jâ så ju ud te å
  varra enj Kar, der kunje sjødda nâd, å velle derfor got fæsta maj, om vi æjla
  kunje ble enia om Løn.
  
  De va ju et læmpelit Tohæstesavl, å forra hadde hanj ju bâra hat enj Halstøddinj
  på fæmtan-sajstan År, der mæst paste Krajturn, mæns Kon jolp hannem me
  Slajtnenjen; men nu va’d værkan varre æjle bær æn, a Kon skujle hâ et lided. Di
  hadde to Bælla i Forvænj, som nu va pånå læsegamla, så detta ble ju sennenj
  Ættedrabbes. Nu kunje Kon ju ente jælpa te me Slajtnenjen, å derfor va’d så, a
  hanj skujle hâ fujlbefârenj Drænj i Sommar.
  
  Ætte a jâ hadde fâd denja Forklârenjen, forlongde jâ så 70 Dâler i Løn for
  Sommarenj; men nu slo hanj frå saj bådde me Hænner å Fødder, de va då så rent
  urimelit, sâ hanj, de va ju mæst mera æn enj Hâudrænj fikj på di stora Gårana, å
  ded Grâned, der va hær å sjødda, va nâue vært å snakka om. Jâ skujle ju bâra
  følla Øjen enj ynka Gong å æjla gå å nutta lid i Slajteried, å så læude di ju âu
  lânt bære, æn di gjore på Gårana. Sæl holte hanj å goer Mâd, å derfor læude di
  så å saj på Gjæstabod vær Dâ.
  
  „Ja, du forstår nok å snakka for din sjøga Moer,“ tænjte jâ; men Ænnanj på’d
  ble livel, a jâ fæste maj å skujle hâ 60 Dâler i Løn for Sommarenj.
  
  Sin gjek jâ mæst å forhâude, a jâ hadde fæst maj hos denja Røboslajtarenj, for
  jâ høre så majed om’enj, som ente va å de goa. Di Horrana, hanj hadde hat, hadde
  hanj vad et Stommene imo å noflad dom ver ajle Lajliheder, å hanj va et ustogga
  Krænjelse i ajle Måder.
  
  Om Lâurdanj tâu hanj te Tors, å så skujle der ju hanlas Øj, å derfor va’d mæst
  enbârt stæua å galna Handelskrâder, hanj hadde. Kon va nok mæst Mâga te Broga,
  der nâue unjde Tjænestehorrana Føn. Nâ, jâ tænjte, a et hal År skujle jâ vel nok
  kunje klâra na dær, å om Valberdâ gjek jâ âu i Plâz.
  
  Denj fosta Dânj gjek’ed majed brâ, di va majed væl bådde hon å hanj. Dânj ætte
  skujle vi så te å slajta, der skujle slajtas en So, en Ko og enj Kal, så der
  velle ble nok å nørla me.
  
  Klokkan va’nte mera æn fira, då hanj kom å râvte, detta synjtes jâ va nogged
  tilia, å derfor gâ jâ maj go Tid. Då jâ kom ner å Lân, va hanj ju fæzeli unøtta
  å lo maj vedda, a hanj va vân te, a Drænjana kom, når der ble râvt, å sin fnatta
  på hela Dânj.
  
  Jâ tajde bâra te de Snakked å lo’enj gå der å mâla, å så tâu jâ fat på Syslarna,
  å de va snârt gjort, der va ju ente så monga Krajtur. Då vi så hadde fåd
  Mârnmåled tâd, å Skåjlevanned varmt, skujle vi ju i Gong me Slajtnenjen, de va
  Soen, som fost skujle te’d. Vi drev na inj i Slajteried, å så gâ hanj maj enj
  long Forklârenj på, veddan jâ skujle. Når vi fikj na hen te Stokkenj, tâu hanj
  na om Hâud å Forhâsana, så skujle jâ tâ na om Bâghâsana, å når hanj så râvte:
  „Nu!“ så va’d bâra op me na i et Snoptag.
  
  Jâ sto mæst å smågrinada ver denja Forklârenjen, jâ hadde ju jolped te me å
  slajta Svin så ota på Gårana, vår jâ tjænte, å de Krajtur, der va storre å
  federe æn denja. Jâ hadde âu goa Kræfter å va hejler ente fjyntuer å maj, så jâ
  skujle nok tâ minj Ænna, ves de va ded, jâ velle, å a jâ gjek me
  Flabbatazzastrajer bâg Ørn, tænjte hanj ju ente på. 
  
  Vi fikj nu Soen hen te Stokkenj, å så tâu vi fat. Slajtarenj râvte: „Nu!“ å så
  løtte vi så arrit vi kunje; men då vi fikj na op på Kântenj å Stokkenj, gled
  Taged for maj, å Soen storte ner ijæn.
  
  Slajtarenj gâ saj ju te å sjæjla å farres; men de nøttada ju injed, vi måtte
  te’d ijæn. A nu va’d, om jâ velle tâ bære fat, å så løtte vi ju beggje to, så
  Iven sto stiva i Hâud på vos.
  
  Nu fikj vi na livel op på Stokkenj; men jâ hâuste ju ente å draja na om på
  Rygjenj, å Soen satte Bâghâsana i å reste saj. Slajtarenj râvte, a jâ skujle tâ
  na om Hâsana å slå na omkujl; men jâ va ju så anterérder, a jâ sanste ente, men
  grev na om Rompan å trajte så arrit jâ kunje.
  
  Slajtarenj gâlde, å Soen hon skræj; men hojla na ena, kunje hanj ju ente, hon
  sprong ner å Stokkenj å løv hannem på Ænnanj, å de va nok ente frit for, a hanj
  slo saj i Grân denj samma Stânj.
  
  Hanj kom livel snârt på Ben ijæn, å hadde hanj ente vad galenj forra, så va hanj
  nu, ska jâ lâua for. Hanj sto me enj Klaun i Hån å høte me; men slå tore hanj
  livel ente, men brugte så Munj i Stânj for. Hanj svor å gâlde å kalte å linada,
  så de kunje høres âuer halla Sogned.
  
  Tesist kunje hanj livel ente majta å farres lænjer å sâ så te maj, om jâ nu
  kunje passa på, a Soen ente løv ud, for hanj fikj inj å se, om hanj kunje få Kon
  te å jælpa vos, for sæl om hon va et Kvinjfolk, va hon livel dovvel så vila som
  senned Skobbatrâu, som jâ.
  
  Aldri så snârt hanj va gånj, så drev jâ Soen hen ver Sian å Stokkenj, å så grev
  jâ na unje Byggenj, å forrinj hon fikj Tid te å stritta imod, hadde jâ na oppa
  på Stokkenj å nu hâuste jâ nok å draja na om på Rygjenj, så hon ente kunje resa
  saj, å så kunje jâ galant hojla na.
  
  Slajtarenj hadde ju hørt Spetakkeled å kom farenes. Då hanj nu så, a jâ hadde
  Soen på Stokkenj, nappada hanj enj Klaun for å binja na; men så sâ jâ nok:
  
  „Ble hanj bâra væk me sina Klauna, jâ hâr læst Soen ena, å jâ ska Skâle maj
  nok âu hojla na hær, te hanj kanj få na dânjkad!“ 
  
  Så grev hanj Knivenj å stok na, å de va hanj mæn enj vila Kar te.
  
  De va, som om detta hadde taunad på’nj. Hanj kunje nok sjæjla å farres me Konna
  å Bælla, maj sâ hanj sjæjlan et ont Or te — hanj forsto ju, a hanj hadde enj
  ræjti Kar for saj, dæmmeså. 
  
  