text: MĀGÅRSFOLKEN
  
  I fedeste Muld blev en Kerne nedlagt, der
  spired mens Dagene rinde.
  For den er med Lyset og Livet i Pagt, selv
  Døden den kan overvinde.
  
  De va Forår, de hadde æjla trajt lænje ud, injan de va bled ræjti te Alvår. Denj
  fosta Haldelenj å Mars hadde vad så majed snijler, å der va âu enj ynka, som
  hadde begjynt igrân me Awlninjen, men di mæste hadde gjed Tid. Di gamle ryste på
  Hâuden å sâ, a de va et ijla Tajn, når Mars smilada så, å vi fikj nok enj Bæzinj
  Vinjter å na ijæn. For enj Gång Sjyl fikj di gamle Ret. De snedde å roggada et
  Pâr Dâ, så enj nâue kunje komma udan for en Dør. Sin ble Væred ver å varra
  ustogga mæst hela April. Men så va Vinjen kommen om i Østan, å hon gâ Torrevær
  me svienes Blæst å blârenes Solsjen. Nu vad et Pâr Dâ ætte Valberdâ, å nu galted
  å fæjes å få Sæn i Jorn. Ajle drâføra Øj måtte hænja i Søllanj frå Mârn te
  Awtan. Di unge Follana hadde vad så fæseli sprygja denj fosta Dânj, men et Pâr
  Forlænninjer for Svenskharranj i stiv Lerjor skujle nok korara dom for denj
  Nøjan, å nu gjek di nok så tamma, å ver vær Vænnenj drajade di Hâuden å kjekkada
  jemætte. Di gamle Øjen hâusted frå forra å sprajlada inte, men tænjte, a de va
  vel enj Āuergång, å sin kom dorres Hojtid, når di kom ud å smâusa dom i de nya
  Klæwered. 
  
  På Mâgårenj va di âu mit i Forårsawlninjen, Hawranj hadde di i Jorn, å nu i
  Formedda lawada di te me å så Korn. Hâuddrænj, Krestian, hadde di tre unge
  Hestana for å svenskada op me, mæns Haldrænj, Kâl, rojlada me di
  gamle. Krestiansa Hesta drev got, men hanj skujle nok følla dom, å hanj va å de
  Slawed der tâu saj å frammad lesse got som om de kunje vad hans ajed. Der va
  monga, som gjærna ville hat Krestian te Hâuddrænj, men hanj brø saj ente om å
  fløtta, men va bled på Mâgårenj. Hanj va kommenj derte som Vâutehorra då hanj va
  et hal Snes År. I Jemmed hadde der mæn vad fattit å uzalt, å Hâns Koffed på
  Mâgårenj va goer me Horrana å derfor va Krestian âu bled der om Vinjterinj å
  hadde mæst rignad Mâgårenj for sit Jern. Hanj hadde gåd ajle Grâdarna ijennem,
  Vâutehorra, Haldrænj, å nu Hâuddrænj i snârt åtta År. Hanj hadde vad i Tjenesten
  et Åar, men retad âuertâd sinj Plâs, då hanj va færdier der. Men nu når di hadde
  fåd sælajt, skujle hanj fløtta. Når Krestian kom hen te Forplojninjen paa
  Agerenj, vår hanj nu gjek å harrada, kunje hanj se enj stor Stavvel Mursten
  ligja å sjenna i Soln henna på hinj Sian Mân. Dom hadde hanj kjørt sammen i
  Vinjters, å her skujle hansa Framtidsjem stå. Åta Tynjelan gaddeli go Jor, som
  Håns Koffed hadde såltenj for 400 Kroner Tynjelanned. De va livel enjhellu got
  Kjev for seddan go Jor, som lå så got le op ad Sognavænj. Krestian inada ente
  for Framtiden, bådde hanj å Krestina, som tjænte på Dâlagårenj, va vâna te å tâ
  fat, å Krestian hadde spârad så monga Sjillenja sammen, a hanj hadde te å kjeva
  Besætnenj for, å Krestina kom nok hæjler ente helt tomhæns, når di te Feskjed
  skujle hâ Brojlep å fløtta inj i dorra nya Jern. Krestian skujle varra
  Stâshuzmanj, å enj Stâshuzmanj velle hanj sækkert âu ble, sæl om hanj ente hadde
  lært anjed Lanvæsen enj va gamla Hâns Koffed kunje læra hannem. Krestian va
  farru te å mena saj âuer, a hanj, denj fattia Horrenj uda frå Lyngenj, nu skujle
  hâ sennet pent Huz. Men då hanj skujle søja Lån, kunje hanj âu møda me
  Anbefâlenjer bådde frå Hâns Koffed å frå Sognaråd, som vest ente monga hadde
  Mâga te. I Går hadde hanj fåd Tajninjen te Huzed. Hanj hadde studert na i âuer
  enj Tima,  forenj hanj gjemde na i Læddekan i Skrined, å i Awtan skujle hanj
  ner te Krestina å visa henje na, å snakka me na om veddan dorres Jern skujle
  injrættas. Derfor vad vel ente å unras på, a Krestian va i got Humør å præwde å
  tralla enj Stomp å en Danjsetur, sjønt hanj værkan kunje sjynga æjle danjsa. Men
  sit Arbaj ska enj livel passa, å Krestian hypsada på sina ajena Hæsta å râfte te
  Kâl:
  
  Du får å minja Krâdarna igrân, ni gå ju som Luz på enj Tjærabon, vi få å fæjes
  så Koffed kanj begjynja å så strajs âuer Medda.
  
  Kâl vâunada å gâ Øjen et Rap me Svøvan, hanj hadde nok âu gåd å drømt, som enj
  fæmtanårs Horra kanj, der ævent hâr fåd saj enj Cykkel. De hadde ståd hort,
  injan Fâr å Moer hadde gjed Lâu te å kjevva enj. De va’kje nâd for seddenenj Kar
  å hâ seddenet mnymodens Kjøretøj, sâ di. Hanj kunje gå på sina Ben, seddan hadde
  di måttad i ajle dorra Dâ. Men Kâl hadde bled ver å tyt så lænje, a di te sist
  hadde gjed ætte. I Går hadde hanj så fåd Lâv om Onjarnatid for å gå te Bys å
  kjevva saj enj. Koffed hadde formânad pånj, a hanj skujle se saj for, a
  Cykelmâgarenj ente snødenj. Å Kâl hadde âu vad hos tre Cykelmâgara forenj hanj
  bestæmde saj. Denj hanj hadde fåd va âu et dajlit Kjøretøj. Helt nyer va hanj ju
  ente, men hanj va nylakerder, å hanj sjende ævent som enj nyer.  Dækken va’nte
  majed sleddena, å Krânk å Pedâler va helt nya. Cykelmâgarenj rostenj så lænje, a
  Kâl tesist va farru te å tro, a hanj mæst va bære enj enj helt nyer. Å så
  Prisen, bâra 50 Kroner, di halle Pænjana strajs å Resten når hanj fikj sin
  Feskjesløn, ja, ded va livel enjhellu bellit. På Jemturn vad gåd så strøjenes op
  a di stajleste Bakkana som et Visp, ja, hanj va så letløvenj så enj behøvte foje
  å trø. Då hanj kom frambi Bakkagårenj, hadde Horrenj ævent ståd udanfor. Kâl
  hadde ente kunjad dy saj, men hadde stansad å framvist sinj Skat; men
  Bakkagårdspeterenj hadde i et År gåd på Latinskola i Rønna å mente derfor hanj
  va nâd. Hanj lo saj ente injponera å denj fina Larerinjen, å ætte hanj hadde
  unjesøjt enj på ajle Ler, sâ hanj:
  
  Ja, de va enj varre Bastard. 
  
  Nu veste Kâl ente, va enj Bastard va for nâd å hadde ente vest anjed å svâra
  enj: Hojl Kjæwt dinj Viktisnud — å så spronged på Cykelenj å kjørt. Då hanj kom
  jern, hadde hanj sport Krestian, va enj Bastard va for nâd, å Krestian hadde
  svârt, a de va en Krysning mæl to forsjillia Râser. Ja, Kalsa Cykel va nok ente
  nân hel ren Râsa, men Stelled va livel Herkules, å når hanj æjla va goer, gjore
  ded vel ente nâd, a Jâul â Styre va å et anjed Slaw. Hâns Koffed kom stagranes
  ud idå Portenj me kårta troppenes Gammelmanjsskret. Hansa kårtkløpta
  Kranjsasjægj å Håred, som hænjde mæst helt ner på Trojekravanj, va helt vet; men
  Ojen va så mijla, Enj kunje se, a hanj va å dom, der læwde i Fred me Vorharre å
  me sina Memænjesker. I sin fosta Ungdom hadde Hans Koffed vad enj vilter Horra,
  der va me te ajle Bal å Fæster, men då Pastor Trânbær begjynjte å præka, gjek
  hanj å høre pånj, å derver fikj hanj et anjed Syn på Lived å ble snârt enj å
  Trânbærs ivrista Tehænjara. Då a Trânbær reste, gjek ju så många âuer te Smed
  Møller, men
  
  Hâns Koffed kunje ijkje ræjti me dom. Hanj gjik nu mæst i Kjærkan å te Indre
  Missionsmøde udan helt å slutta saj te nâd bestæmt Sækt. Sinj Bibel å sin
  Salmebog kunje hanj mæst udanad.  Hanj brøgte ente præka æjle slå om saj me
  Bibelsprog, men hela hansa Liv va et Beviz for, a hansa Krestendom va alvårlit
  ment. Hanj gjore majed got, men hælst seddan, a anra ente fikjed å vedda. Hanj
  hadde gåd ikje så lid ijennem, som âu hadde stæmplad’enj. Hanj va’nte bled
  gjevter forenj hanj va âuer di træddeva, å denj hanj fikj va i samma Åjler. To
  frakka Horra, som der mæn va halanjed År imæl, hadde di fåd, å alt tajnada saj
  så lyst for dom i ajle Måder, men så kom ded, som nær hadde fåd Hâns Koffed å
  hansa goa Konna te å sjynka sammen. Denj ælste å Horrana va ævent begjynjt å gå
  i Skolan. Enj Dâ, hanj kom jern, klawade hanj âuer, a hanj hadde ont i
  Halsenj. Denj ona Halssjøgan grasserde ajlevajna, å Doktarna kunje ikje udrætta
  ret majed. Dânj ætte va denj ynjsta âu sjøger, di hænte denj vijleste Doktarenj,
  her va på Lanned. Hanj sâ strajs, a de va Difteritis, men der va’kje stort å
  stæjla op, å to Dâ ætte va Hâns  Koffeds bællaløsa. Hadde di ente vist, vår
  Trøsten va å hijta, hadded nâue vad te å bæra. Nu præwde di å trøsta injanj me,
  a de hadde ente vad en Gawa, men bâra et Lån; men vå ble der øt å stelle på
  Mâgårenj, å nu va der injenj te å fortsætta, vår di slap, å Gårenj, som hadde
  gåd i Ar frå Fâr te Søn et Pâr Hondrede År, ville nu komma på frammada
  Hænner. Nonna År ætte, då Koffes va mit i Førrarna, fikj di dom livel en Pibel,
  å nu ble der Glæ på Mâgârenj; men Glæn våre mæn kårt, for Madam Koffed kunje
  ente ble rask ijæn ætte Barsænjen, men gjik æmmer å skrântada, å forenj Anne
  Lise va årsgammel va hon moerløs. Nu skujle Hâns Koffed te å varra bådde Fâr å
  Moer for sin lijla Pibel. Hanj fikj et tro å pålidelit Mænjeske te Huzhojlerska,
  men sæl paste hanj sin Pibel bådde Nat å Dâ; hon va nu denj enesta, hanj hadde å
  læwa for. For hænjes Sjyl tâu hanj saj sammen, a Gårenj ikje skujle
  forfajla. Men nânj ræjti vijla Lanmanj va hanj ju ente, å di nye Modarna me
  Maskiner å alt detta hær, gâ hanj saj ente å me. Hanj hadde ente anjen Gjæjl enj
  et Kreditpânt å kunje nok klâra saj, sæl om Gårenj ente gâ så stora
  Injtækter. Hanj brøgte âu så lid te saj sæl; men hanj va majed gosinjader å
  kunje foje saj naj, når Folk kom å bâ om Jælp. Men monga glømde å betalla
  tebâga, va hanj lånte dom, å de va âu meværkenes te, a der æmmer ente ble nâd
  Oplægj. Nu va Anne Lise en vâusen Paja på fille-fæmåtjive Ar. Hon hadde vad på
  Hojskola då hon va attan År, å sin hadde hon past Huzhojlninjen. Nu skujle hon
  gjevtas om tol-tre Ugger, å der va alt lyst fosta Gång for na.
  
  Hâns Koffed va nu på Vaj ner te Drænjana me Tisbid, men de gjik mæn småt
  forenj. Her va æmmer så majed hanj måtte stansa å se på. Der va nu Fårn, som sto
  tørada på Klæwerâgerenj le noran Gårenj. De ena hadde to Lam, di væ mæn et Pâr
  Dâ gamla å ævent gångstogga. Vår va di då sjâulia, som di gjek å pawada me
  dorres kjøkka, løna Hâza. Enjgong imæl gâ di et Hop læje i Væred å va ver å
  stortå âuer dorres ajena Ben. Moern hadde nâue Tid te å æda for bâra å hojla Iva
  me dom, å så snârt di kom i Grån udan for Tøreslawed, braided. De høres ævent,
  som de ville  saj: „Gånte for lånt Bælla. “ Då hanj kom ner te Hawrabeddanj,
  va Hânanj komminj helt der ner å hadde fåd fille-sæks Høns me saj. Hanj spiggada
  så Jorn røjte, å når hanj hijte enj Kjærna skrokkada hanj ætte Hønsen, a di
  skujle komma å fånj, hanj va nok sæl mætter, demmeså. Hanj glømde livel ente sit
  Ansvâr. Enj Gong imæl lokte hanj de ena Ivad å kjikkada på skrå op i Loften å
  skujle nok vârsko om der va Fâra på Færa. Hâns Koffed hysjada ætte dom, å Hønsen
  flagrada jemætte, så arrit di kunje. Men Hânanj tâu na me Ro, som om hanj
  tænjte, a de va vist ente så ijla ment. Ja, for dom, som hâ Syn for de nætta i
  Naturn, e der æmmer så majed å glæs ver, å mest om Framtiden, når alt sjyder å
  groer, å sæl om enj hâr seted alri så ota, ed livel æmmer nyt.
  
  Hâns Koffed nåde livel tesist ner te Drænjana, så gâ di Øjen Pozzana å fikj sæl
  dorres Mâdabedda å Formeddeskaffe. Hâns Koffed ble seddenes å snakka me dom så
  lænje.
  
  Veddan sjekkar Jorn saj, e hon passeli tor, spore hanj.
  
  Ja, så Krestian, hon e ævent tepas på de mæsta å Beddanj. Der e denj nerasta
  Rygjenj ver Mân, der e hon ju altid lid stom, her e âu et Svajl, å der e hon
  farru te å sliva igrân, men når hon nu hâr fåd Meddessoln bler hon ju lid
  åsjinjad, å når vi så gjer na enj Gång ekstra me Harra å Rojl, kanjed vel nok
  rabba å.
  
  Troa ni så, ni kanj ble færdia, så jâ kanj begjynja å så strajs âuer Medda, for
  jâ e ju mæn hal småsammenj, så Ættemeddanj går nok me, injan jâ fåred sjøt.
  
  Jo, ded gjor vi, men va jâ ville sajt, kunje vi ente få enj Dâlønnara te å følla
  Hæstana i Ættemedda, så kunje jâ så, jâ hâr livel lættara for’ed, å sæl om
  jâ’nte e så vijla som Ni, så kanj jâ livel så lesse got som di mæste. Krestian
  så mæst helt meynksamt på sinj Huzbone.
  
  Naj, Krestian, jâ vil så denja Gångenj âu. Du ved nok, a de e ded Arbajed jâ
  altid hâr holt mæst å, å de e nok ded sista, jâ får såt, tænjkjer jâ.
  
  Krestian tajde, hanj forsto så got sinj Huzbone. Ded kanj ota fajla lid tungt å
  vedda, a nu ed Slut me enjs Gjærninj, å va enj hâr fåd udræt vil forgjæddes som
  Snenj, der falt i Fjor. 
  
  Ætte Medda bâr Krestian sæks Tynjer Korn ud på Vâunenj, å sinj læste hanj dom å
  nera på Āgerenj, å så tâu Hâns Koffed fat å så denj Sæn, enj anj skujle
  høsta. Hanj såde å Sælo, som hanj altid hadde brøgt, men hanj måtte nøjes me å
  tâ Sæloed hallut nu. Forra syntes hanj alri de va tungt sæl om de va brædfult, å
  då va der Plâs te en hal Tynja. Hâns Koffed badde aldri vad nânj vijla
  Arbajskar; men en Tinj hadde hanj kunjad bære enj di mæste, å de va å så.  Hanj
  kunje så, så der værkan ble âuersåt æjle lawad Møster; men Sæn kom te å stå ens
  jawnt âuer de hela, å de va en Kunst som monga Lanmænj alri læra. Krestian hadde
  i Fjor forreslåd, a di skujle kjevva en Såmaskin, som di nu hadde på så monga
  Gåra, men Hâns Koffed hadde sajt naj. Så lænje hanj kunje så sæl skujle di ente
  hâ nân Maskin ted. De gjek mæn såmt me Såninjen i Dâ, Hånnalawed hadde hanj
  livel. Ded ska gå i Takt, et Sækâst for vært Skret å sjevtevis te højre å
  venstre. Vår vad lorlit å tænjkja på, å vær Kjærna hadde Liv, å nu gâ di ijæn
  Liv te anra Kjærna. Her e injed der forgår, ded får bâra en ny Sjekkelse. Ja,
  Naturn e en stor Bog, som ajle på Lanned kanj blâda i, men somma hâ ju nâue læst
  mere enj Titelblâd, andra stawa lid her å der, enj ynjka læsa na râ, men injenj
  hâr inu lært å forstå de hela.
  
  Hâns Koffed va nåd ner te Mân. Her sto enj ynka Ællebosk ront om Hølenj mit i
  Mân. Hanj måtte stå stelle en Stunj å beunrad. Her va så lyt; men de va bâra på
  Āuerflâdan. Så enj nærmara te va her âu et Liv å enj Kâmp for Teværelsen, som
  kansje va lesse hår, som denj Menjesken føra inja i Storbyana. Ajle brøgga di di
  Våben, di hâ fåd, å injenj e helt forsvårsløser. Ded de gjæjler om, e å
  oprethojla å forplânta Livet ævent lessom Bjygkjærnanj.
  
  Denja Agerenj, Hâns Koffed nu såde te, va hansa Livs stora Arbaj. Då hanj
  âuertâu Gårenj ætte Fârenj, hadde hanj ligjed hen som et Vijlnæs me Torn å
  Skâukrat å Tâuer å Sten. Hanj hadde arbjad i fæm År injan hanj fikj de hela unje
  Plâu. Ja, ded hadde vad et Sled me å få ajle Stenana væk, å sinj fåna drajnad;
  men nu va hon farru te å varra denj bæsta å ajle Sjevten på Mâgårenj. De va som
  om hanj  holt mæst å denja Jorn, hanj synjtes a denj va mera hansa ajen, å som
  om hanj sæl hadde skaft na, mæns hanj hadde arrad denj andra. Vår va et
  Menjeskeliv livel kårt, nu va hanj gammajl å udlæwader, å vår lid hadde hanj fåd
  udræt å ded hanj hadde sat saj for då hanj va unger. Denj Sæn hanj hadde såd
  heri Lived, va vel brânok; men de va mæn så små Bedda, hanj hadde fåd
  tesåda. Hanj tænjte som så ota på sinj Ungdomsven Trânbær, hanj hadde såt en Sæ,
  som hadde grot; men sæl synjtes hanj livel, a de va for lid hon gâ, å va rest te
  Amerika. Hâns Koffed hadde fåd et Pâr Brev frånj. Dom gjemde hanj som enj
  Hællidom. Så hadde hanj tænjt på å tâ en Gjærninj op ætte Trânbær, men de va’nte
  bled te nâd. Æwnarna e ju så ulæje fordelda, demmeså. Naj, ded va mæn lid, hanj
  hadde fåd udræt; men der sto ju, a vem der e tro i lided, ska sættes âuer
  mera. Nâ, enj får nok å sjødda nâd, Krestian kjør hâuse, å de gjæjler om å hojla
  unjan. De ble helt Fyrawtan, injan Håns Koffed ble færdier me Såninjen, å då va
  hanj så metânj, a Krestian måtte jælpa’nj på Vâuninj. Naj, de va nok på hoja Tid
  hanj fikj Åløsninj.
  
  Anne Lise, som ajle kalte na, va en færm å dygti Pibel på sit Vis. Hon hadde
  sinj hon va attan, nøttan År forreståd Huzholninjen, å hon hadde ente anjen Jælp
  inj en Piblastabba på fæmtan, sajstan År, som âu skujle jælpa te me Molkninj å
  anjed Udaarbaj. Derfor hadde Anne Lise ente hat Tid te å gå te Stås å brø saj
  hæjler ente omed. Denj store Oplæwelsen va då hon hadde vad på Hojskola, å denj
  læwde hon âu på sinj hela Tiden. Hon va’nte dom å hadde âu læst ijkje så lid,
  men livel kjænde hon ente stort mera te Livet enj Lammen, som gjek på
  Klæverâgerenj noruda. Fârenj hadde altid sorjad for, a hon ente så æjle høre nâd
  styt æjle ont. Hon va sæl glâ å gosinjad å mente, a anra va de samma. Nu va hon
  bled forlâuad for et År sin. Folk sâ, a di ville vest komma te å passa dårlit
  sammen, hon va ju lid gammeldâs' på monga Måder, å Knud Væst va me på alt de
  nya, men de va nok gåd her som så ota, a Mosætninjarna mødes. Anne Lise hadde
  vad på Besøj hos en Højskoleveninja i Nâbosoggened. Der va så âu kommed nonna
  andra unga  Menjesker, å derimæl va Knud Væst. Hanj va denj færmesta å
  nættesta å ajle di unge Karana. Der skujle ju læjes å danjsas, Anne Lise va hal
  unjseli mæl desse mæst frammada Menjesken; men Knud Væst fikj na snârt me i
  Lænj. De va nømt å se, a de va henje, hanj foretrajte udå Piblana. Di andre
  syntes ded va lorlit, for sæl om Anne Lise va en liden næt Pibel, så kunje hon
  livel ente nær klâra saj mod monga andra. Hon va ju hæjler ente så jøs i Tøjed
  æjle så rap på Munj som somma å di andre Piblana. Der va dom der sâ, a de va nok
  forded a hon hadde enj Går i Lomman; men di der sâ ded, gjore livæl Knud Væst
  Uræt. Hanj kunje mæst fåd vekken Pibel hanj ville te Konna å kunje sajta fåd en
  der hadde storre Går æjle flera Penja. Naj, ded, der gjored, va ævent ded, a hon
  va så bloj å tebâgahojlen. Hanj va ju vânt te, a ajle Pibla så milt tenj. Anne
  Lise hadde altid gåd å drømt om, a der skujle komma enj å desse Hæltana hon
  hadde læst om i Românarna, å Knud Væst linada ævent enj å dom. Dâna ætte gjek
  hon å tænjte ente på nâd anjed å drømde om’enj om Nættarna å va bådde glâ å
  kjesam, glâ forded a hanj tydelit hadde foretrajt henje, å kjesam forded a hon
  inada for, hanj skujle glømma na. Der va ju så monga andra Pibla, som tâu saj
  bære ud enj hon.
  
  Knud va’nte å di der va lænje om å tâ en Bestæmmelse, å då hanj gjek jem frå
  Gjiled vår hanj hadde troffed Anne Lise, hadde hanj alt bestæmt, a hon skujle
  varra hansa Konna. Hon va ævent en Pibel ætte hans Hâud å som hanj kunje hojla
  å. A der folde enj Går me va âu enj Fordel, for sæl om Knud Væst va å fin
  Familia, så ajde hanj livel ente stort mera enj hanj gjek å sto i.
  
  Når Knud fost hadde tâd en Bestæmmelse, va hanj ente lænje om å udføra na. De va
  nâue en Ugga ætte, a hanj hadde set Anne Lise fosta Gång, forenj hanj lawada saj
  et Ærne te Mâgårenj. Anne Lise sto i Kjøkkened å va ævent bled færdi me Opvasken
  ætte Medda, då hon så et Kjøretoj rujla inj a Portenj. Ded va’nte ded Slaws
  Kjøretojert di va vâna te å se på Mâgårenj. De va en Gjig, som sjende å
  Lakering, å Hæstenj va enj ræjti Vânkehæst, longbenader å smarter, men livel got
  hujlader. Søllatøjed va sølplættert å  blænjte i Solsjenned. Kuskenj kunje hon
  ente se strajs; men då hanj i rask Traw kjøre hen for Forstâudørn å drajada Hâud
  mod Vinjued, hadde Anne Lise nær gjed et Skræj å Glæ. De va Knud Væst.
  
  Hâns Koffed va gåd et Ærne hen te enj Nâbo, å Anne Lise va derfor ena jemma å
  måtte ud å tâ imodenj. Hon va så unjseli, a hon nâue kunje hælsa; men Knud Væst
  hælste å snakte så frit, som om di hadde kjænt injanj i ajle Dâ. Då hanj ævent
  va kommenj på denja Len, hadde hanj fåd Lyst te å hælsa på na å saj Tak for
  sist, sâ hanj. Ja, hanj hadde åu Ærne, for hanj va uda å kjevva Smågriza, å nu
  hadde hanj hørt snakkes om, a her va nonna tesals. Ja, sâ Anne Lise, de trode
  hon nok di hadde; men Fâr’enj va’nte jemma; men hanj kom nok ret strajs, så hanj
  kunje ju hârda så lænje. Knud lâde nu frå å satte Hæstenj på Stajl å folde så me
  Anne Lise inj i Mælstâuan. Hanj så strajs, a her va bådde rent å hæjlut me
  Gardiner for Vinjuen å Sjelleri på Vægjana. Enj kanj som otast se på Stâuarna,
  va for Folk der boa. Her va alt gammalt å solit, men lâut te Tijled. Knud
  synjtes, a alt paste så got sammen, å Anne Lise paste så got te de hela. Her tâu
  hon saj lånt bære ud enj uda mæl frammada å på enj Balsâl. Ded som ente paste te
  de andra, syntes Knud, va to Tawler, en på vær Sia å Skatholled. På denj ena
  sto: „Al Sværgen og Banden frabedes." Å på denj andra sto: „Spiritus hverken
  nydes eller bydes." Anne Lise å hanj sod å prâtada om alt mâulit enj hal Times
  Tid å Knud opdawada, a Anne Lise got kunje snakka å veste mera enj di mæste å di
  Piblana, hanj brøgte å snakka me.
  
  Nu kom Hâns Koffed jern å ble helt forbawster âuer denj fina frammada hanj hadde
  fåd. Knud Væst sâ væm hanj va, å vår hanj va frå. Hâns Koffed kjænde got hansa
  Fâr, men tænjte, va monne Horrenj velle her, for Væstana frå Vajlansby brø saj
  æjla ente om å omgås Småbønner. Knud Væst spore så, om hanj hadde Smågriza te
  Sals. De hadde hanj ævent, sâ Koffed. Di gjik så ud å så på dom, mæns Anne Lise
  sjynjde saj ud i Kjykkened for å lawa Kaffe. Grizana ble di snârt enia om. Håns
  Koffed forlongde ti Kroner Stykjed, for de va ju Prizen, å Knud pruttada ente,
  men kjevte ti å betalde dom kontant, så skujle hanj sænna enj Drænj ætte dom i
  Mârn, sâ hanj. Så gjek di runt å så på denj anra Besætninjen å snakte om denj, å
  Hâns Koffed mærkte snârt, a Knud Vest forsto saj got på Lanvæsen å især på alt
  de nya, som va kommed di siste Årn, å som Håns Koffed ente sæl hadde Forstan
  på. Knud Væst hadde vad bådde på Hojskola å Lanbrugsskola å sin Lanvæsenselev å
  Forvaltara på storre Gåra borta, å hanj va bådde letnømminj å hâudkomminj, å
  derfor veste hanj alt va der verøre nymodenes Lanbrug. Nu va hanj Forvaltara
  jemma i Vajlansby å drev Gårenj got; men di holte stort Hus, derfor vad mæn
  livel me Krevvel å Krat, a di kunje klâra dom.
  
  Anne Lise hadde Kaffed på Bored, då di kom inj å alt tâu saj got ud. Hon veste
  nok veddan et Kaffebor skujle varra, å i Dâ va injed for got. Så snârt Kaffed va
  drokked kjøre Knud Væst; men då hanj sâ Fârvel te Anne Lise veskada hanj: „Jâ
  kommer snârt ijæn”. Anne Lise ble rø i Hâud å kunje injed svâra, men di Ojen hon
  sændenj, sâ hannem, a hanj va vælkommenj.
  
  Hâns Koffed unrades lid âuer detta Besøjed. Skujled varra for Anne Lises Sjyl
  hanj kom?
  
  Om Awtanenj spore hanj Anne Lise, om hon hadde troffed Knud Vest forrå. Hon ble
  lid rø å svâre, a hon hadde troffed’enj i Hinjdânj, då hon va i Markersen. Så
  forsto Koffed vår de bâr hen. Di mæste ville vel bled glâ ver å få enj
  Døttermanj som Knud Væst; men de ble Hâns Koffed ente. Anne Lises Lokka va de
  viktista; men hanj inada for, a detta velle ente ble te enbârt Glæ for na. Di
  paste vest dårlit sammen. Hanj va nok fint vân, å så så stort på altinj. A så va
  der ju âu nâd anjed, å de va de aldra viktista, de va me Religion. Hâns Koffed
  hadde lært Anne Lise, vår viktit de va, å hâ Vorharre me i ajl sinj Gjærninj å
  altid stola på hans Jælp, men Knud Væst gjek vest inte me seddena Tânker. Å om
  di nu ble gjevta, kunje hon så ble ver å læwa sit Krestenliv, æjle velle Knud
  ente præwa å få na te å smida ded væk som nâd der ente høre våra oplysta Tider
  te.
  
  Fjâurtan Dâ ætte kom Knud Væst ijæn, å nu spore hanj  Anne Lise, om hon velle
  ble hansa Konna. Svâred ble et klârt ja. For henje va hanj denj fosta, å velle
  âu ble denj sista. Så gjek di inj te Hâns Koffed å fortalde om dorres
  Forlâuelse. Di forsto got bægje to, a hanj ble’nte glâr ver’ed; men Knud sâ så,
  a hanj nok skujle gjorra Anne Lise lokkeli såframt de sto i hansa Majt. Me de
  religiøsa mente hanj, a ætte som vært Menjeske skujle svâra for saj sæl, måtte
  vær hâ Lâu å tro å tænjkja som di velle. Hanj skujle aldri præwa på å forandra
  nâd på ded, som Anne Lise va bled opdrån te å tro på. Hâns Koffed ryste lid på
  Hâud. Monne hanj kunje hojla ded? For på denj Mådan skujle di ju læwa vær sit
  Liv, sæl om di i Kjærkan lâude å dela ont å got me enjanj. Nâ, kansje de velle
  gå bære enj hanj trode, Vorharre hâr ju sina Vaja, som vi ente forstå.
  
  Di hadde hat fæzeli strænjt på Mâgårenj denj sista Uggan, for a alt kunje tâ saj
  så got ud som mâulit på Freda, når Anne Lise skujle hâ Brojlep. Gamla Annars
  Murara hadde gåd der i âuer en Ugga å klikkad, kalkad å tjærad. Mâgårslænjarna
  va gamla, långa å smâla, der va fira Lænjer forudan Gårskon, som Håns Koffed
  hadde byt. Der va Stråtâg på dom ajle, som mæst va grøna å Mos. Lâhuzen va
  vidkalkada, mæns Stâulænjan va rø, å Tømmered, bådde Stølpa, Løzholt å Oplænjd,
  va tjærada så di sjende, å lissedan me Porta å Logger. Kâl hadde hat strænjt i
  Går mæst hela Dânj me å faja Gårsplâsenj. Hanj va lajder å Runjstena å va derfor
  sener å faja; men nu va hanj âu så rener, a der nâue kunje finjes en Stobba.
  
  Hâns Koffed holt saj mæst udan for’ed så vit mâulit å gjek mæst å nutada lid me
  Krajturn. Anne Lise sporenj ju terås om alt, men då di fost hadde bestemt væm
  der skujle me te Gjiled, âuerlo hanj mæst de andra te hænje. Hanj hadde ente
  Forstan på senna Tinj, sâ hanj, å hanj hadde âu vad hal krânker sinj i Hinjdânj
  hanj såde Korn. Denj der hadde mæst å tâ vâra, va nok Anne Lise. Hon hadde nok
  fåd saj en Konna te Jælp, å i Dâ hadde hon ræjti Kokkakonna, men ajle kom di te
  henje å skujle hâ Besje. Der va ju di honrede Tinjen, som skujle hâusas å lesse
  monga, som ente måtte forgjæddes, så de va ver å løvva rent runt for na. Di
  hadde  aldri holt stora Gjæstabod på Mâgårenj, så de va ju uvânt for na. Hon
  velle så gjærna, a alt skujle varra seddan, a di fine Vajlansbyfolken ente
  skujle hijta for majed å resinera âuer. Sinj hon ble forlâuad me Knud, hadde hon
  vad på Vajlansby tol-tre Gonga, å hon hadde nok set, a der va mera fint, enj di
  hadded på Mâgårenj. Knudsa Forældra hadde nok snakt majed væl te na; men der va
  livel nâd stort å fornæmt ver dom, di va vest livel farru te å se ner på
  na. Anne Lise forsto, a om hon enj holt aldri så majed å Knud, velle hansa Moer
  aldri ble Moer for hænje.
  
  Di hadde ju ente lokter Vâun på Mâgårenj, å sennenj skujle der livel te. Kjøra i
  âvinj Vâun me Bruden tâu saj livel alt for sømpelt ud, men Bakkabonenj hadde enj
  ræjti pener lokter Vâun. Denj gjek mæst i Lån te ajle Brojlep. Denj hadde
  Krestian vad på Vaj å lånt i Formeddes, å sinj hadde hanj smort Søllatojed. De
  va ju ente plætert, men blânkt vad, å di to rø skujle nok tâ dom got ud for enj
  lokter Vâun, sæl om di va lid tungfarrua, især nu di hadde gåd i Plojninjen hela
  Framtiden. Krestian mente, de va et Kjøretoj, som di nok kunje varra bekjænt å
  møda me, men då Vajlansbygårs kom, så hanj, a dorres Kjøretoj livel va finara, å
  dorres Hæsta va ræjtia Vânkeøj, å Søllatojed sjende å Blânklær å Plæterenj.
  
  Anne Lise hadde spekelert majed âuer, veddan Bruakjâulenj skujle varra. Hon
  veste nok, a di fine brøgte vida Kjâula ver senna Lajliheder; men paste ded saj
  nu for hænje? Hon spore Fârenj; men hanj forsto saj ente på Modarna, sâ hanj;
  men då hanj ble gjevter, hadde hans Konna vad i svårter Sølkjekjâul, å de
  synjtes hanj nu va de nættesta, de andra så så râvinut ud. Så spore Anne Lise to
  å sina Hojskoleveninjer, som skujle varra Bruanæb. Denj ena råde te svårter
  Kjâul å denj andra te vider, så de ble hon ente majed klogara å. Tesist bestæmde
  hon saj livel te svårter Sølkjekjâul.  Nu hadda Bruapajarna pynjtad na me Slør å
  Myrtakranjs, å di sâ bægje, a de klædde hænje så got, å a hon va så næt. De
  samma syntes hon sæl, då hon så saj i Spajlenj. Knud å hansa Forældra å Søskjen
  kom så sent, a di men ævent fikj Tid å tâ enj Kop Kaffe, forenj di skujle astâ
  te Kjærkan.  Knud så strajs, a Anne Lise tâu saj got ud i sinj svårta
  Sølkjekjâul, å trode aldri hon kunje ble så næt. Men Fru Væst (som hon hælst
  velle kajles) syntes vist ikje ganske de samma, for hon betraktada na majed noje
  frå ajle Ler, å så sâ hon:
  
  Ja, du ser ikje så ijla ud, min Paja, men vårfor hâr du ente skaftvider Kjâul?
  Ded velle livel tâd saj bære ud. Svårta Bruakjâula brøggas ente udan blant
  sømpla Folk.
  
  Anne Lise svâre ente; men Knud veskada:
  
  Du ska’nte bry daj om, va Moer sajer, hon mener ente nâd med. Jâ synes du e næt
  som du e.
  
  Anne Lise veskada „Tak“. Nu va hon glâ ijæn. Om Fru Væst å di andre synjtes hon
  va sømpel fikje mæn å varra, bâra Knud synjtes hon va næt å holte å na, så va
  ded livel de viktista.
  
  Krestian kjøre i Forvænj me Bruden å Bruapajarna. Der va enj go hal Times Vaj te
  Kjærkan, men di rø fikj Lâu å vânka så de tâu mæn et Kvater. Ja, Øjen va nok
  blena lid ambostua å svetta; men de va såmænj Vajlansbyøjen âu, for di hadde
  holt le ætte hela Tiden. Krestian veste nok så majed, a når der ska kjøres for
  Bruafolk, så ska der kjøres hâuse.
  
  Denj gamla Præstenj, som hadde komfremert Anne Lise å så ota va kommenj på
  Mâgårenj, holt en lång Tâla, men denj gamla Væstenj syntes slet ikje om na. De
  va ju mæst en Læjpræken å ente en Brojlepstâla, å Tæksten, hanj hadde valt, va
  âu apârta te et Brojlep, hanj prækada âuer Orn: „Kald på mig på Nødens Dag, og
  jeg skal udfri dig, og du skal prise mig.“ Der injtræffer ju stora Dâ for di
  mæste Menjesken, stora Glædesdâ, som for di unge hær; men for di mæste kommer
  der âu enj Sorris å Nøds Dâ. Då gjæjler ed om å vedda vår vi ska hænta Jælp. Men
  Vårharre e ente vår Hånslongara, som vi bâra kanj kajla på, når vi synes vi hâ
  Brøg forenj, men som vi æjla inte bry vos om. Naj, de gjæjler om å hânj me bådde
  i Sorri å Glæ, å tânj me på Rå i ajle Tinj. Væst sod å ble helt unøtta âuer
  detta Snakked, hadded vad hannem der skujle holt Bruatâlan, skujle hon nok bled
  majed bære. 
  
  Der va’nte nâd stort Gjile, di hadde ente majen Familia æjle nânj stor
  Omgongskris. Forudan Knudsa Forældra å Søskjen, va der Præstens å Skolærarens å
  trejle fira Nâbobønner å fijle fæm å Anne Lises Hojskolekommerâter. Familia va
  der ente andra enj Morbroer Nels frå Lynggårenj. Hanj va enj Ungkar på et hal
  Hondrede År å lid apârta; hanj kom ente majed ud mæl frammada. I Dâ hadde hanj
  livel trajt i Possen. Væstana kunje foje la ble å grina adenj, hanj hadde
  Sjødefrak på, som va frå Nelsa Ungdom, å då hadde hanj nok vad svårter; men nu
  sjende hanj mæst i de grøna, især på Rygjenj å på Auslana. Lessedan vad me de
  andra Tojed å Kjøretojed, de hela lignada sinj Ajara.
  
  De e ævent te å sænna på Musæommed de hela, veskada denj ynsta Væstahorrenj te
  Broerenj.
  
  Nels Annarsen sâ aldri majed, å i Dâ sâ hanj nâue ti Or. Væstana âuerså nok
  senna Kara som hannem, ja di âuerså nok mæst Anne Lise me, å de va livel for
  hænjes Sjyl, a hanj va tânj me. Hanj hadde ståd Faddre på na å hon va denj som
  sto hannem nærmast, å de gjek hannem som Svâuerenj, hanj inada for, a Knud Væst
  ente va denj rætta Manj for hansa Søsterdøtter. Ver Bored ble der âu holt
  Tåler. Fost holt Præstenj ijæn en long Tâla, å snakte om vår goer enj Fâr Hans
  Koffed altid hadde vad mod Anne Lise helt frå hon va spæ, å om vår stora Plikter
  Knud å Anne Lise nu hadde modenj ijæn, nu hanj va gammajl å skradurenj. Så holte
  Proppetær Væst en Tâla, der ætte hansa Menenj va majed bære. Hanj minjada om, a
  unga Menjesker, der hadde fåd en go Opdrâelse å va blena proppada me
  Skolekunskaver, âu hadde Plikt te å gå foran, bådde ver å driva Gårenj
  mønsterværdit å ver å varra me å-hojna dorres Stan. Hanj hadde hørt denja
  Udtâlelsen enjgong ver et Lanøkonomisk Møde å syntes, a denj kunje passa her.
  
  Væstes syntes æjla de va et hal tort Gjile. Mâdenj va der vel ente nâd å udsætta
  på, der va bådde Flæskastæj å Kallastæj å Anestæj å anjenj goer Mâd, å nok å
  denj me; men der va ju ente værkan Syp te Mâdinj æjle Vin te Kâgan, å de hadde
  Vestes aldri oplæwt ver nâd Brojlep forrå. Nâ, Hâns Koffed va ju Missionsmanj å
  di e ju altid lid apârta. 
  
  Nonna Dâ ætte Brojleped kjøre Hâns Koffed å Knud Væst te Bys å tâu inj te enj
  Prokkerât, der årnada Kjeved for dom. Knud skujle âuertâ Gårenj for
  Kreditpântet, som va på fæmtan Tuzen, å så unjehojla Koffed så lænje hanj
  læwde. Knud va nu bled Sælajerbone, å nu skujled så visa saj va hanj dâude
  te. Hanj hadde altid vad denj vilesta bådde på Skolebænkjen å på Læjeplâsenj å
  lessedan sinj. Hanj va Førarenj bådde når de galt Arbaj å når di skujle mora
  dom. Ajle som kjendinj sâ, a hanj velle nok drivad te nâd stort, hanj va bådde
  kloger å hâudkommenj, å så hadde hanj âu et got Snakketoj, å enj Stâskar vâ hanj
  i ajle Måder. De enesta, a Folk hadde å udsætta pånj va, a hanj va’nte fri for å
  âuerse Småfolk,; men de va nok nâd hanj ente hadde ætte frammada, for denj gamla
  Væstenj hadde ju altid vad enj storajtuer Hagga. Knud Væst hadde stora
  Plâner. Ded å driva sinj Går got å sinj, når der va gåd nonna År, komma me i
  Sognaråd et Straj, va’nte nok for hannem; men hanj kjænde Vænj å veste âu
  Grâdarna, hanj skujle ijennem. Fost i Sognaråd å sinj Sognarådsformanj å så i
  Amsråd. Men herme vad inte frambi, der va lånt op enjdå me Knudsa Plâner. Nu
  galted bâra å komma ivaj. Hanj va nu snârt sæksåtjive År. Hanj hadde altid holt
  å å kjøra hâuse å hanj va hæjler inte tesinjs å kjøra småt ad denj Vænj, som
  føre te Æra å Berømmelse. De fosta Knud gjore va å mæjla saj me i
  Sjyttaforeninjen. Denj hadde mæst sawed di siste Årn; men Knud fikj nu snârt Liv
  ina. Hanj va denj vilesta Sjyttenj, å hanj forsto å snakka me di unge
  Bonahorrana, så di ble lesse ivria som hanj sæl, å denj Sommarenj holt di to
  Fæster me Forredrag å enj Hojskolelærara, å Knud Væst holt âu en Tâla å snakte
  mæst lesse got som Hojskolemanj. Om Fiskjed fik hanj Gunastik i Gong å va sæl
  Ledarenj. Di gamle ryste nok på Hâuden å sâ, a hanj måtte hâ nok å sjødda jemma
  istânj for å løvva å tossa saj me senna Narrastrajer, men di unge så op te Knud
  å tâu Læra ætte alt, va hanj sâ å gjore. De velle âu varra Synj å saj, a hanj
  forsømde nâd jemma, hanj sjøtte nâd sæl, å di, hanj hadde i Arbaj, fik âu Lâu å
  fnatta på. Krestian va ju fløtter, så hanj hadde ente anjenj Drænj enj Kâl, å
  der va majed å lawa bådde  uda å inja. Fælân skujle lawas om å majed anjed;
  men Knud veste nok veddan de skujle varra å tâu værkan Hâns Koffed ejle Anne
  Lise me på Rå.
  
  Då Knud Væst hadde vad Mâgårsbone i to År, hadde Hâns Koffed denj Glæn å hâ enj
  Døtterhorra å læja me. Denj lijla Håns Koffed Væst, som hanj hed, va snârt
  årsgammajl å kunje stagra lid ime å velle alrahelst varra inja hos Bæstefâr, di
  kunje læja sammen som va di Bælla bægje to. Men de vâre nok ente lænje, for Hans
  Koffed hadde tâd majed å, hanj holt mæst Sænjen denj halla Dânj å kom sjæjlan
  udanfor en Dør, så de va nømt å se, a hansa Dâ va snârt talda. Knud Væst va
  komminj enjhellu me på desse Årn. Hanj va Formanj for Sjyttaforeninjen å i
  Bestyrelsen for toltre andra Foreninjer forudan. Å då Folk i Fjor hadde begjynjt
  å snakka om, a de kunje varra rârt å hâ en Brugsforeninj, så vad Knud Væst, der
  mæst va Manj for, a de ble te nâd. Der va monga å di gamle Bønnarnana, som hadde
  råt frå å sajt, a når enj kjevte Vårer i Bønj hos Kjumanj som forra, så
  resikerde enj då’nte nâd. Knud Væst hadde så sammenkalt te et Møde i
  Forsamlinjshuzed, å hær hadde hanj så forrelajt Sâgen så got, a enj Prokerât
  ijkje kunje gjorted bære. Hanj hadde holt en Tâla om, vårmajed der kunje vinjes
  ver, a ajle slutada dom sammen bådde om, va di skujle kjevva, å va di skujle
  sælla. Der va ju enj ynka, som kom me lid Injvænninjer, men Knud hadde Svâr på
  Rehån te alt va der ble sport om. Enj kunje høra, a hanj va got inja i alt va
  der verøre Andelssâgen, å hanj kunje klârlægja sina Tanker, så hanj kunje få
  andra lesså ivria for Sâgen, som hanj sæl va. Brugsen va bled dannad, å sæl di,
  der frå Fostan hadde vad imod na, va nu me, å ajle va enia om, a de va livel så
  râfor nu, denj lå mit i Soggen, le ver Mølla å Kjærka, å Vârarna va’nte dyrara
  her enj hos Kjumanj, å Knud Væst, som va Regenskavsførara, hadde lâut, a der
  skujle ble minjst åta Procent i Āuerskod å kansje mera om nonna År.
  
  Nu skujle der varra Sognaråsval i Mars, å Folk hadde så småt begjynjt å snakka
  om, vem der skujle me på Lestarna. Ver Sjyttagjenerâlforsamlinjen va der nonna å
  di unge Bønnarna, der hadde snakt omed bâgætte, å di va blena enia om, a Knud
  Væst skujle me i Sognaråd. De kunje vel ente unjgås, a Hâns Dam ble Nommer et på
  Lestan, hanj va ju Sognaråsformanj; men så skujle Knud Væst varra Nommer to, å
  Peter Hânsen frå Hajlagårenj, som ævent sæl hadde fåd Valret, skujle
  forreslånj. Knud Væst bâ dom taja med te Dânj kom; men to Dâ ætte veste ajle i
  hela Soggen, a Mâgårsbonenj skujle me i Sognaråd.
  
  Hâns Dam på Bakkagårenj sod på sit Kontor, som hanj kalted. De hadde æjla hed
  Mælstâua forra; men nu hanj va Sognaråsformanj, skujle hanj ju hâ et Kontor,
  demmeså. Hâns Dam hadde ente fåd mera Skolegång, enj andra Bonahorra fijkje då
  for 50—60 År sinj, å injenj veste, vårmajed Bryderi de hadde vad forenj, då hanj
  ble Sognaråsformanj, bådde me Regenskavarna å Skriveriarna. Nu gjeked helt brâ
  for’enj; man hanj va ente kommenj sawenes te sina Kunskaver. Hanj va denj der
  årnada mæst de hela i Sognaråd, men de sjedde på så pen en Måda, a der nâue va
  nânj, der tænjte påd. Når der va nâd hanj velle hâ fram, forsto hanj denj
  Konsten å lerkad ijennem, å tâd me Profos lå ikje for hannem. Hanj brøgte majed
  å snakka om „å arbja for Soggens Væl,“ men hanj forsto livel altid å få Soggens
  Væl te å passa me hansa ajenj Fordel. Hanj hadde vad i Sognaråd i sajstan År å
  vad Formanj i tâl, å alt va gåd så stelle å pent te i Sognaråd i desse Årn, å
  der va’nte bled gjort mera enj hojst nødvændit. Vajana va bled verlæjeholta, så
  de ævent kunje rabba å, å Fattilømmarna å di Ojlerdomsunjestøttede fikje ikje
  mera enj di kunje tekomma å foje ded; men så va Skattarna hæjler ikje ret stora,
  å ded måtte Folk då âu sjønna på. Men de va ju ikje ajle der gjored, å ver sista
  Val hadde Sosialistarna lawad Lesta å fåd to valda. De va ju mæst Arbjarna å
  Feskarna å en ynkja Udbygjara, som hadde stæmt på denj Lestan. De gjore æjla
  injed, sålænje der mæn va to, å lessedan, a Højremænjen valde enj, men de va’nte
  got å vedda va de kunje udârta saj te. A di unge Bønnarna begjynjte å mokka
  igrân, veste Hâns Dam âu got. Di syntes nok, a der ble lawad for lid, å a de va
  Knud Væst, som hadde begjynjt med va hanj âu klâr âuer. Hanj  hadde lænje inad
  for, a di unge skujle forlonga på å få Knud Væst me i Sognaråd, å de paste slæt
  ikje me hansa Plâner. Di Meninjsfæller, Hâns Dam hadde hat i Sognaråd forra,
  hadde vad fojelia å megjorrelia Kara, der mæst hadde lad hannem rå. Ver de forja
  Valled hadde hanj nok âu mæst sæl bestæmt væm der skujle vælles. Hanj va got
  klâr âuer, a kom Knud Væst me, så bled ente ver å gå på denj gamla Mådan, hanj
  velle ju alt de nya å va âu Kar for å jennemførad, å de va ju ikje å lida på, a
  Knud Væst âu kunje ble valder te Formanj. Derfor pasted slæt ikje Hâns Dam å få
  hannem me, men å fåd forporrad va væl hæjler ikje så nømt, de skujle ju sje på
  en fin Måda, så injenj forsto, a de va hannem, der sto bâg ver.
  
  Hâns Krak bode i et lided pent Huz, som lå lidt åsies opætter a Lyngenj te. Hanj
  hadde Awl te et Pâr Kjør. Bådde hanj å Kon va lid te Års, mit i Haltrøssarna, å
  di hadde injena Bælla. Di hadde altid vad majed påhojlena, å derfor hadde died
  nu seddan, a di forudan Huzed hadde i Grån Pænja på Rænta. Ded va der ju injenj
  der måtte vedda. Bådde Hâns å Kon pev å klynkjada altid, som om di skujle på
  Fattivæsened enj å Dâna. Monga trode âu, a di va mæn fattia, for Hâns Krak gjik
  ikje majed på Arbaj. Hanj va mera injmârier enj som så. Hanj brøgte å jælpa lid
  te her å der på Gårana i Høstenj å æjla når der va strænjt. Hâns Krak tâu aldri
  Betalninj for sit Arbaj, hanj ville hæjler hâ en Forlænninjs Øjajælp i Framtiden
  æjle en Viska Halm når di torsk. Så kommed ente på Pænja opan på nân å Lerna,
  brøgte hanj å saj. Når hanj arbjada for frammade, va hanj såmænj ente denj, der
  rev Sjinjed å Melgrødenj, men når hanj fikj et Pâr gamla Krâder frå enj å Gårana
  å skujle awla me jemma, då skujle hanj nok få dom te å driva, om di ænj æjla va
  aldri så dâuena. I sina unga Dâ hadde Hâns Krak tjænt nonna År på Bakkagårenj, å
  sinj hanj ble gjevter, hadde hanj æmmer hat sinj Gong der å jolped dom lid å å
  te. Hâns Dam å hanj va i samma Åjler, di hadde ligjed i Tjenesten sammen å âu
  læjt sammen som Bælla, å nu, sinj di va bled ælre, gâ di enjanj en liden
  Hånsjælp enj ynjka Gong. Hâns Krak hadde fåd Arbaj me å tese å lawa lid på
  Vajana på denj  Len, vår hanj bode, å derfor fikj hanj Vajagræzed. Arbajed på
  Vajana skrød hanj unjan for, så vit mâulit, men hanj skujle nok passa å få sit
  Vajagræz høstad, å påse, a Folk ente tørada for nær Gråvakântana. Hâns Dam veste
  got, a Hâns Krak ente va så fattier, som hanj velle gje saj ud for, å Hâns Krak
  veste, a de va ævent de samma me Hâns Dam, men di va le injmâria bægje to å
  forsto å taja me ded, som ente kom anra ver.
  
  Enj Dâ fost i Mars gjek Hâns Dam hen te Hâns Krak, der sto udan for Hoddan å
  klæwde Skryner. Hær hadde hanj altid lid å nørla me. Hanj lawada altid, så hanj
  fik saj lid Skâuhaknenj, å sæl om hanj ikje fikj stort mera fored enj Skrynarna,
  så hadde hanj livel sit Vinjterbrænjsel på denj Mådan.
  
  Go Dâ Hâns, sâ Hâns Dam. Hâns Krak hadde nær tavt Åjsan, hanj hadde slæt ikje
  hørt nânj komma.
  
  Go Dâ, Håns Dam, ded va då ârtit seddan å få frammada, svâre hanj, mæns hanj
  tænjte, va monne hanj velle.
  
  Ja, de e ju seddan pent Vær i Dâ, så tænjte jâ, a jâ velle tâ en Tur ner å se
  veddan ni hâred, ded e ju lænje sin, jâ hâr set nâd te jer.
  
  Tak, ja vi hâred ju seddan, a de kanj rabba å, å sæl om de e Krevel å Krawl, så
  hâ vi ju livel hat Føn hidte.
  
  Ja, ni få na nok âu herætte å kommer ente på Soggen di foste Årn, svâre Hâns Dam
  å grinada. Å va Brænjseled angår, så hâr du ju Skryner te et Pâr Vinjtra, å
  Skryner e got Brænjsel, for di gje Varma to Gonga, ætte va Folk saja. Ja, ded
  får jâ nok bekjænja, svâre Hâns Krak, å torde saj âuer Panjan.
  
  Nâ, jâ hâr livel Ærne, ble Hâns Dam ver. I Hinjdânj, då jâ kom kjørenes ad
  Dammagårsvænj så jâ, a hanj trænjde så fæzeli hårt te å ble igrân lawader. Der e
  senna rælia Døgger som stå fujla å Van. Kanj du ente tâ daj en Tur derner enj Dâ
  å ressa op for Vanned, så ska jâ la Drænj kjøra nonna Las Gruz derner nu for
  Framtiden.
  
  Ja, ves a Væred æjla bler ted, ska jâ gjorrad i Mârn, men jâ inar for, a vi får
  snârt enj Bæzenj Vinjter å na, hon  står så lorlit å hajar, å i Awtes va der
  Øgår om Månanj, så de bler nok snârt ulada Vær. Men la vos gå inj te Moer,
  kansje hon hâr Kaffekanjan lynkad.
  
  Di foldes ad inj i Stâuan. Hâns Krak gjek å spekkelerde âuer va Ærne Hâns Dam
  ægentli hadde, a de me Vajalawninjen bâra va en Omskodda, va hanj got klâr âuer.
  
  De våre ju ente lænje forenj Kaffed va på Bored, å de viste saj âu, a der va enj
  Dryp Rom i Flaskan inu sinj Jyl, å ætte di hadde passiârt om Awlninj å Priser å
  seddan nâd, begjynte Hâns Dam:
  
  Ja, ni hâusa vel, a vi ska hâ Sognarådsval nu mit i Månadenj, å møda op å stemma
  bægje to?
  
  Ā, jâ ved foje om de e Umâgan vært. Moer e mæn hal nåli te Fods, å jâ e ota hal
  krânker. Når bâra ni bler ver som forrå, hâred vel ikje så stort å saj vem di
  anre bler.
  
  Hâns Krak så lid på sjøns te Sognarådsformanj.
  
  Jo, Hans, de kanj gjorra majed, om de e nonna fojelia megjorrelia Kara, som enj
  kanj forhanla me, æjle de e nonna ustogga Krænjelse, som ska resenera âuer alt å
  mena, a di sæl e så fæzeli treska.
  
  Ja, der kanj kansje varra nâd ied, sâ Hâns Krak. Ijåns, jâ va gånes te Brugsen,
  kom jâ i Prât me denj unga Hajlabonenj, hanj va då så opivader, så de ammada
  ikje. Sosialistarna løv frå Dør te Dør å lâude di gamle, a di skujle få dovvel
  så majed i Ojlerdomsstøtta, når di bâra velle stæmma på dorres Lesta; men nu
  skujle vi bâra vælla Mâgårsvæstenj me i Sognaråd, for hanj va denj enesta, der
  kunje klåjsa di Karana, for hanj va lesse kloger som Præst å Dén tesammen.
  
  Hâns Dam tænde Pivan, så svâre hanj:
  
  Ja, jâ hâr hat en Snâua om, a di unge Bønnarna e svært opivada på å få
  Mâgårsvæstenj me. Å enj klåger Kar e hanj, å Snakketoj hâr hanj âu, men hanj e
  ju unger å bær ente Utølla ver å vænta. De e ju hæjler ente sajt, a hanj passar
  te å varra i Sognaråd, ded e såmænj ente ded de gjæjler om, å få nonna me som e
  fæzeli klåga, di ska bâra varra lid fornoftia. Kommer Knud Væst me å får sinj
  Vilja fram, så skad nok mærkes på Skattenj, for spâra e nok ikje nâd  hanj hâr
  lært. Hanj kunje såmænj got hijta på, a Sognavajana skujle brolægjes, for
  nymodenes å stor påd e hanj. Jâ hâusar enjgong hanj sâ, a Vajagræzed hadde
  Losajarna Ræt te, for di betalde Skat å denj Jorn Vænj lå på, sâ hanj.
  
  Di tâu dom enj Slurk å Kaffesvortenj.
  
  Nâ, så du troer ente jâ får Lâu å behojla Vajagræzed ves a Mâgårsbonenj kommer
  me i Sognaråd, men ves a nu Sosialistarna kommer te å rå, va så? Kanjsje jâ så
  fåred helt grâtis?
  
  Du ska’nte ina, Hâns. Di Karana gje nok ente nâd hen, sæl om di lâua aldri så
  majed, di forstå nok âu å mela dorres ajen Kâga. Naj, då ska Vajagræzed sælles,
  Skattenj ska lægjes på Jorn å alt ska varra fælles å hit for di hær. Jo, jâ
  kjænjer Lajsan, men va jâ velle sajt, du skujle vel ikje kunja tænjkja daj enj
  fornftier Udbygjara her frå denja Len, som vi kunje vælla me i Sognaråd. De
  velle se pent ud på Lestan, a vi âu tænjte på di små, å kansje de âu kunje
  træjkja en ynjka Stæmma.
  
  Hâns Krak sod å gronjada lid, så sâ hanj:
  
  Ja, her e ju fijle-sæks Udbygjara her, men jâ ved foje, om der e nânj, der kanj
  brøggas, for jâ ska saj, di mæste å vos hâ men nålia Skolekunskaver,
  demmeså. Denj vilesta å vos e Jens Marker her østan for, hanj kanj bådde skriva
  å rigna seddan te Huzbehâu, å e enj tjænstvelluer å galanter Nâbo. Hanj kjør
  ajle mina Møllesækja seddan pånå grâtis.
  
  Hâns Dam sod å tænjte saj lid om, så sâ hanj:
  
  Saj maj, vekked Blâ hojler hanj?
  
  Ja, se vi hojla ju Blâ sammen. Fost holte vi Åvizan et Straj, å nu hojla vi
  Tidenenj, men vi hâ snakt om, a vi skujle præwa Sosiâln et Røppene, for å se, va
  di Karana skriva om.
  
  Naj, Hâns Krak, de ska ni ikje. Beholt ni bâra Tidenenj, hanj e goer nok å
  sætter jer injena galna Flâuer i Hâud. Men saj maj, brøggar denja Markerenj å gå
  te Kjærkes æjle Forsamlinj æjle senna Stâ?
  
  Nâ de går hannem, som de går vos andre; hanj går te Kjærkes enj ynka Gong; men
  de sjer ju ente så ota, her e ju så rælia lånt, å vi hâ âu æmmer lid å nørla me
  om Søndanj âu; men derfor e hanj værkan Fritænkjara æjle  Mormon æjle hør me
  te nân å desse nymodenes Sæktarna, som her e så monga å i våra Dâ.
  
  Hâns sod å tænjte saj om, så sâ hanj:
  
  Jâ troer såmænj got, vi kanj brøgga Jens Marker, å nu gjæjlered bâra, a vi kanj
  fånj me på Lestan som Nommer tre, å ded må du jælpa te me. Jâ bler sajta
  foreslånj som Nommer et, å så ska jâ nok få Almebonenj, som nu e me i Sognaråd,
  te Nommer to på Lestan, å ves a du så bâra forstår å foreslå denja Markerenj på
  retta Måda, så gåred nok. Om Væstenj kommer på Lestan som Nommer fira gjor ju
  ente nâd, vi får livel ente mera enj di tre valda.
  
  Håns Krak rev saj lid bâg Ørad.
  
  Jâ e nu slæt ikje for å hâ me senna Tinj å gjorra, for enj kanj så nømt ble
  uklâr me Folk, å de e nâd jân’te sjøtter om. De skujle ævent varra for å gjorra
  Hâns Dam denj Tjænesten, å derfor får jâ vel præwa, va jâ kanj lawa.
  
  Du må då ente tro, a de e for min ajen Sjyl, a jâ præwer å hojla denja Væstenj
  uda. Naj, Kommonans Væl, ded e ded, vi ajle ska tænkja på, å injed anjed.
  
  Hâns Dam va mæst bled helt varmer å va le ver å tro va hanj sæl sâ.
  
  Ja, ja, gon, de forstår saj. Kommonans Væl, de e livel de viktista, sâ Hâns Krak
  å så helt rørder ud.
  
  Hâns Dam bø Fârvel, å Hâns Krak fold’enj udanfor å sâ då Håns Dam va ver å gå:
  
  Jâ kom ævent te å tænjkja på, om ni ente skujle kunja åse en Veska Halm.
  
  Hâr du alt snârt opforad, Hâns? Nâ i Grån e der ju på Stænjebonnenj inu, men
  drâred ud me Vinjterenj inar jâ for de kansje kommer te å kniva, svâre Hans
  Krak.
  
  Ja, jâ hâr ju enj Stak Hawrahalm stånes, som jâ ska hâ injtânj, men de sjer nok
  ente forenj ætte Valled, å ves a alt då går væl, ska der nok ble en Veska te
  daj.
  
  Så sjynjde Hâns Dam saj jem, nu va hanj sækker på, a Valled skujle nok gå som
  hanj velle hâd, for Hâns Krak va mera tresker enj hanj lade saj, å hanj løv
  hæjler ente me Sladder. 
  
  Hâns Krak sto å så ætte Sognaråsformanj, så grinada hanj lid: Kommonans Væl, jo
  denj hâusar hanj nok; men hanj forgjædder minj Skål hæjler ente sit ajed
  Væl. Jens Marker i Sognaråd, de hâr hanj vest ikje drømt om, men hanj vil såmænj
  ente gjorra værkan ont æjle got, vårfor så ente jælpanj, denj ena Krågan hakkar
  då’nte Ivad ud på denj andra.
  
  Så krev hanj op på Stænjed å gâ saj te å pakka Halm unjan for å kunja få Plâs te
  et Las, når Bakkabonenj skujle tâ sinj Hawrahalmstak inj.
  
  Klokkan sju skujle Mødet i Forsamlinjshuzed begjynja, vår Lestan te
  Sognaråsvalled skujle lawas. Knud Væst kom precis; men Hajlabonenj hadde alt vad
  der enj hal Tima. Hanj hadde hela Dânj gåd å læst âuer på denj stora Tâlan hanj
  velle hojla, når hanj skujle forreslå Knud Væst. Nu satte Knud å hanj dom ver
  denj væstre Sian i Sâlenj, mæns Hâns Dam å di anre Sognaråsmanjana satte dom ver
  denj østre. Tornabonenj va ju Formanj for Foreninjen å skujle leda Møded. Hanj
  va æjla ente majed me, men va å di der tâu saj Lived så mâgelit som mâulit å tâu
  sjæjlan jemmafrå. I Dâ hadde hanj ju livel måttad trajt i Possen, å ded bekom
  hannem slet ikje væl. Hanj hadde vider Krawa å stiva Flepper på, men Flepparna
  hadde hanj kjevt på en Aksion for nonna År sinj, å då hadde di ævent past, men
  Tornabonenj hadde lajt saj enjhellu ud, å ded hadde Flepparna ente, å nu va di
  så tronga, a hanj nâue værkan kunje rokka Hâud æjle trækja Væred. Hanj råføre
  saj fost me Hâns Dam om Framgongsmådan ver Valled, å då Klokkan va mæst hal åta,
  reste hanj saj å gjek op på Tâlarastolenj. Hâns Dam sod å kjekkada på sjøns te
  Dørn vær Gong hon gjek. Hâns Krak skujle då’nte hâ forgated. Men ævent som
  Tornabonenj bø vælkommen, kom Hâns Krak å hadde Jens Marker me saj. Di satte dom
  på denj neresta Bænjkenj le injan for Dørn, udan a der va nânj der lâ Mærke te
  dom. Då Tornabonenj hadde bød velkommen, gjek hanj læje te Sâgen å så, om
  Forsamlinjen velle stella Forslaw te Sognaråsvalled. Denj ena å di gamle
  Sognaråsmanjana bâ om Ored å sâ:
  
  Jâ forreslår Hâns Dam, hanj hâr udført et got Arbaj, å  e inja i Sâgarna å
  forstår saj påd, ska vi derfor ente resa vos å vælla hannem som Nommer et på
  Lestan.
  
  Så reste hela Forsamlinjen saj å herme va ded vertad.
  
  Nu gjek Derigentenj ijæn op på Tâlarastolenj å bâ om Forslaw te Nommmer to.
  
  Hajlebonenj stok enj Finjer i Væred; men Derigentenj såd ikje, å så reste Hâns
  Dam saj å bâ om Ored. Fost takkada hanj Forsamlinjen for denj stora Telidenj å
  Æran, di vistenj ver å kåra hannem som Nommer et. Hanj ble ver: Jâ hâr nu vad
  Formanj i tâl År å begjynjer ju å ble lid te Års å må snârt tænkja på Åløznenj,
  men då mina Vællara synes å varra tefressa me maj, vil jâ præwa å tâ enj Omgong
  te. Jâ hâr ju altid hat Kommonans Væl for Øja, men der e livel enj ynka, som
  mener, a vi hâ gjort for lid, men Tidarna e mæn skrâla, å derfor mener jâ, a vi
  må arbja på å hojla Skattarna nera så vidt mâulit. Nu e her så to å di gamle
  
  Sognaråsmedlømmarna, som ente vil la dom gjænvælla, va jâ’kje kanj fortænkja dom
  i. Di hâ ju sodded i tol-tre Omgonga, men Andris Hânsen, Almegår, hâr mæn vad me
  i fira År å ævent så lænje, a hanj e kommenj got inj i Sâgarna. Hanj hâr vest
  hæjler injed imod å ble ver enj Omgong inu. Ska vi derfor varra enia om å resa
  vos ajle å vælla hannem som Nommer to. Hela Forsamlinjen reste saj unjtâns Knud
  Væst å nonna å hansa bæsta Kommerâter. Hajlabonenj veste nâue va hanj skujle, de
  va ju kommed så hâudkujles på, så der va’nte bled Tid te å forreslå Knud
  Væst. Enj å di nærmeste veskada tenj, a hanj skujle forlonga skriftli
  Afstæmning, men Knud veskada naj, ded nøttada injed, å de velle bâra ble å
  gjorra saj sæl te Nar. Nu erklærada Derigentenj âu, a Andris Hânsen, Almegår, va
  valder som Nommer to på Lestan. A så bâ hanj om Forslaw te Nommer tre. Hanj
  hadde nâue fåd udsnakt forenj Hajlabonenj reste saj å bâ om Ored. Hanj gjek nu
  op på Tâlarastolenj å begjynjte:
  
  Ærada Forsamlenj. Nue, vi e ju i Dâ samlada for, nue å vælla Sognaråsmænj. —
  
  Lawa Lesta te Sognarådsval. De va Hans Dam som retad’enj. 
  
  Ja, ja de va ævent ded jâ mente, men sâ fajl. Vi hâ her i vår Metta enj unger,
  dyktier Lanmanj, som nue — som e — som jâ vil anbefâle Væljarna å sætta på
  Lestan som Nommer to.
  
  Du mener Nommer tre vel, snøbde Derigentenj hannem å.
  
  Ja som Nommer tre sælfølgeli. Hanj e denj klogesta å vilesta Bonenj i hela
  Soggen, å jâ vil anbefâla å vællanj.
  
  Derme sjynde hanj saj ner å Tâlarastolenj. Nu va der enj å Forsamlinjen, der
  râfte, om di måtte få Nawned å vedda på denja Karenj, æjle kansje de va saj sæl
  hanj mente. Hela Forsamlinjen gâ saj te å flâzgrina, så Derigentenj måtte resa
  saj å tyssa på dom. Hajlabonenj reste saj ijæn å sâ, a de va Knud Væst på
  Mâgårenj hanj mente. Derigentenj gjik ijæn op på Tâlarastolenj å sâ, a Knud va
  forreslånj, å om der va andra Forslaw. Der ble så stille i Sâlenj, de va som om
  Folk forsto, a nu kom de viktista. Hâns Dam sjæwada ner te Hâns Krak, nu vad ju
  hansa Tur.
  
  E der injenj der vil saj nâd æjle stella andra Forslaw?
  
  Må jâ saj et Pâr Or?
  
  Ja, væm ed? spore Derigentenj.
  
  De e maj, de e Hâns Krak, Kongens Mark.
  
  Hâns Krak hâr Ored; men vil ni ente komma op på Tâlarastolenj?
  
  Naj de gjor injed, de Grâned jâ hâr å saj, kanj jâ got saj her, sâ Hâns Krak å
  tâu Skroen idå Munj å stopte na i Væstalomman. Jâ sod ævent å tænjte på, a de e
  livel lorlit, a der ente e nânj Udbygjara, som e goer nok te å komma me i
  Sognaråd, men a de ska varra enbârt Bønner. Ver forja Val va der fira Bønner
  æwarst på Lestan å sinj kom der tol-tre Udbygjara som Rompa.
  
  Folk begjynjte å fnizza lid i Krogana; men Hâns Krak ble ver: Nu lader’ed te, a
  de ska varra ævent lessedan denja Gongenj. De hadde æjla vad rânt om ni kunje
  hâust vos i Dâ, for når Valdânj kommer, så hâusa ni nok vår vi boa å hænta vos
  gjærna i lokter Vâun, om så va. Når vi bâra stæmma på denj Lestan, ni lawa vos,
  udan å mokka, så e vi nonna brâ Kara, men om vi lawa Lesta sæl å vælla våra
  ajena, så e vi nonna ræjtia Skobbernakka. Der e enjgong  enjdå, a ni hâusa
  vos, å de e når ni ska ligna Skat, jo, då ska ni minj Skål nok hâusa vos, sæl om
  enj boer i en Lyngbrakka uda på Kongens Mark å må slida så Skrâtan bler bådde
  vinj å sjæw, å sæl om enj nâue ajer Sjâurtan på Rân. Å me Vajana ed ju seddan, a
  enj mæst kanj se pånj, vår der boer enj Sognaråsmanj, for der e hanj ju så
  jawner å finer, så de e fæzelit, men uda mo Lyngenj te, vår der boer enbârt
  Udbygjara, dær e hanj så fujler å Døgger å Slawer, a de e mæst på Lived op an,
  når enj fattier Manj en Vinjternat ska på Vaj ætte Madammen.
  
  Her gâ hela Forsamlinjen saj te å grina, så Hâns Krak måtte hojla op. Så snârt
  der ble Ørnaly, tâu hanj fat ijæn: Då jâ skujle te å gå her hen i Awtan, kom enj
  å Sosialistfolken, å vi fikj vos en Prât, å hanj sâ, a ves a vi Udbygjara bâra
  velle hojla sammen, så kunje vi pånå bestæmma, veddan Kommonan skujle styras,
  for vi va livel di mæste. Å de hadde Manj âu Ret i, å skad nu varra enbârt
  Bønner, som ska på denja Lestan, kanjed nømt sje, a jâ târ Fajl å sætter Krysed
  for Sosialistarna, å jâ inar for, a monga andra Udbygjara vil gjorra de
  samma. Jâ vil nu forreslå, a vi sætta minj Nâbo Jens Marker som Nommer tre på
  Lestan, hanj e vel ente så studerder som denja Mâgårsbonenj; men hanj e å
  Småfolk, å jâ troer hanj âu vel hâusa vos Småfolk, når hanj kommer i
  Sognaråd. Men ves a Bønnarna mena a enj Udbygjara frå Lyngenj e for sømpel te
  Sælskaved, så kunjed nømt sje a di som forra hâ vad Hâud i Sognarå, nu ble te
  Rompa.
  
  Hâns Krak satte saj å tâu saj en hel ny Skro, som hanj nok hadde fortjænt ætte
  senen Tâla. Strajs Hâns Krak begjynjte sin Tâla hadde di unge Bønnarna mæst
  soddet å småfnezzad; men nu va di alvårlia nok, di forsto, a ves a Udbygjarna
  ente velle stæmma på dorres Lesta, så fikje di slæt ikje mera enj to valda, om
  di bâra fikje ded.
  
  Nu kom Derigentenj ijæn fram: Så e der forreslåd Knud Væst, Mâgårenj å Jens
  Marker, Kongens Mark, som Nommer tre på Lestan, e der andra Forslaw æjle nânj
  som vil udtâla saj?
  
  Nonna puffada te Hajlabonenj å veskada, a hanj skujle  forsvâra sit Forslaw,
  men hanj hadde fåd nok åd som Tâlara å ble seddenes. Andra så te Knud Væst, hanj
  va ju vân te å enakka. ver ajle Møder, men nu ble hanj seddenes, stå
  op å anbefâla saj sæl holt hanj saj livel for goer te. Tesist bâ Hâns Dam om
  Ored. De kunje se ud te, a de hadde tâd hårt pånj, va Hâns Krak hadde sajt, for
  hanj så majed alvårlier å hojtidelier ud.
  
  Jâ hadde vænt, a de skujle gå rolit å pent te her i Awtan, å ente vænt, a
  Sognaråd skujle ble angrevena, som di nu e bled. Te ded me Vajana vil jâ bâra
  saj detta, a vi, som rimelit e, hâr lawad mæst på di Vajana som brøggas mæst, å
  de e nâd di brøgga ajle Stâ. Å vi hâ ajle i Sognaråd hat Kommonans Væl for
  Oja. Hâns Krak bebrajdar vos, a vi aldri hâr valt nânj Udbygjara me, jâ vil
  herte saj, a di hâ ju aldri forlongt på å få nânj me forra; men jâ mener, a de
  ente e mera enj rimelit, a di få enj. Nu e her så forreslåd Jens Marker, hanj
  hâr vel ente vad majed me forra; men jâ kjænjer’enj å ved, a de e enj fornoftier
  Kar, som hâr goa Konskaver å e enj gammajl Partifælla me kjærkelia
  Injteræsser. Jâ vil derfor anbefâla, a vi sætta hannem på Lestan som Nommer
  tre. Knud Væst ble ju âu forreslånj, hanj e ju majed unger; men hanj e ju bådde
  kloger å dyktier, å hannem må vi âu hâ me, men når vi bâra møda op ajle bådde
  Konner å Manja, så få vi âu fira valda. Derfor vil jâ be Peter Hânsen, Hajlagår,
  tâ sit Forslaw tebâges, så vil jâ i Stânj for forreslå Knud Væst som Nommer
  fira.
  
  Ajle drajde Hâuden å så på Hajlabonenj. Hanj følded, som om hanj skujle udsaj
  enj Dom på Liv å Dø.
  
  Va ska jâ svâra? veskada hanj te Knud Væst.
  
  Ja, de må du væl vedda, svâre Knud lid hårt å stus. Hanj va got klâr âuer, a
  hanj kom ente me i Sognaråd denja Gongenj. Tesist reste Hajlabonenj saj å sâ, a
  når Hâns Dam mente de va nødvendit, velle hanj trækja sit Forslaw tebâges. Nu
  ble så Jens Marker satter på Lestan som Nommer tre å Knud som Nommer fira. Sinj
  gjik alt så majed glat, Smeddenj Nommer fæm, å Dâlabonenj Nommer sæks, å så
  forreslo Knud Væst Hajlabonenj som Nommer sju, å de mble enstemmigt vertâd, a
  hanj skujle varra Rompa, a ded  va hanj enjhellu færmer âuer. Nu sjynjde
  Derigentenj saj å sluta Møded, Klokkan va âu bled mæst ti, å hanj va vân te å gå
  tilia i Sænj, å bide hanj lænje ble Kon âu unøtta, hon skujle ju ble oppa for å
  jælpanj Kravatojed å, demmeså.
  
  Då Knud kom jem va Anne Lise alt gåd te Ro, men Dânj ætte spore hon’enj, veddan
  de va gåd, om hanj va kommenj me på Lestan.
  
  Jo, gon, me kom jâ men derfor ed ente sajt, a jâ bler valder, å de e nok hejler
  ente Meninjen, a di vil hâ maj dær.
  
  Anne Lise kunje høra på Tonan vår forurettader hanj følde saj.
  
  Men vårfor skujle di ente vella hâ daj me Knud? Du e lånt vijlara enj di andre,
  som e i Sognaråd.
  
  Ja, vårfor jâ’nte ska me, e jâ nâue sæl klâr âuer. Peter Hânsen bâr saj ad som
  enj Dozmernak, men jâ troer livel foje, de hadde jolped, om hanj hadde vad aldri
  så vijla te å præka. Jâ troer, der ligjer nâd anjed bâg ver, som ente andra må
  vedda, kansje de e Hâns Dam, der e bonge for, a hanj ikje lænje fikj Lâu å
  behojla Plâsenj som Sognarådsformanj, ves a jâ kom me; jâ e mæst farru te å tro,
  a hanj hâr enj Finger me i Spilled, sæl om hanj lader saj aldri så frommer. Hâns
  Krak e enj ræjti Ræwapæls, de e nømt å se; men æjla brøggar hanj ju å løvva å
  fizla saj inj hos Sognarådsmanjana, bâra for å få Vajagræzed mæst grâtis; men i
  Awtes gâ hanj dom Skarpan, de e ded jâ’nte ræjti kanj forstå. Strajs tænjte jâ,
  a kansje denja Markerenj hadde lajtenj ted. Jâ gâ maj så i Snak me Jens Marker
  bâgætte Møded, å jâ ble snârt klâr âuer, a hanj injed hadde vest, forenj Hâns
  Krak forresloenj.
  
  Jâ synes, du ska’kje kjera daj omed, Knud, men varra glâr te, a du slæpper fri,
  de e bâra Løvveri å Ulajlihed å her e majed for daj å gjorra jemma.
  
  Ja, du forstår maj ikje, Anne Lise, jâ kanj ikje som di andre nojes me å passa
  mit ajed, jâ må udrætta nâd te Gawn, ente bâra for maj sæl, men âu for andra.
  
  Knud ble ver: Hâns Dam snakkar så majed om Kommonans Væl å mener’ed kansje
  âu. Men livel vil hanj ikje, a  der ska lawas nâd te Gawn for Kommonan. Vajana
  e snârt seddan monga Stâ, a di e livsfârlia å kjøra på, som om vi ikje hadde
  Sten nok å Folk me te å slånj, bâra di fikj så majed fored, a di kunje tjæna en
  gaddeli Dâløn. Di Ojlerdomsunjestøttada ska knives ner te de minjst
  mâulia. Læsekrisenj får 25 Kroner, de e 5 Øra å vær Skattaydara, å seddan ed
  ajle Vajna.
  
  Ja, men du e ju enj hel Sosjalist, Knud, sâ Anne Lise å grinada.
  
  Naj, Anne Lise, de e jâ’nte; men jâ vil ente bâra sæl hâd got, men vil âu, a
  andra ska hâ dorres Pârt i alt de stora å pena, her finjes. Du hâusar nok denj
  Songenj å Gruntvig, som vi brøgte å sjynga på Hojskolan, denj slutade me: „Og da
  har vi Rigdom vi drevet det vidt, når få har for meget, men færre for lidt.“ De
  e ded, jâ vil arbja for. Å her e Ræjdom te vos ajle, bâra vi vil udnøtta denj;
  ded e her, som der står i enj anj Song: „Her er Sædejord nok, her er Sommersol
  nok.“
  
  Ja, Knud, jâ troer du hâr Ret i alt de du der sâ, men du glømde livel denj sista
  Linian i Songenj: „Bare vi, bare vi havde Kærlighed nok.“ Ded e nok denj vi
  mongla.
  
  Ja, Anne Lise, der sâ du et Sanjhedsor, denj hâ vi vest for lid å ajlesammen, å
  de e livel denj der kanj forvanla Jorn te et Pâradis; men du kanj tro, a di
  Tonarna hør enj ente nâd te frå denj politiska Musiktrebunan, naj her hedder’ed
  bâra: „Æd, æjle du bler ådenj“, å vær hyttar sina å denj Ona târ dom som komma
  bâgarst. Å livel e Folk slet ikje ona, di e bâra saa injaskrænjta å smålia. De
  hâr ota bled glozad maj, a jâ i Feskjes, då vi dâmptorsk, gâ Karana fæm Øra mera
  i Timanj enj di hadde fåd di andre Stâna. Jâ hâr præwt å forklâra, a der va
  injen Skâ te om Lønnarna va gaddeli hoja, for des bære Kjøvveæwna ble der; men
  de Snakked e der injenj, der vil høra på; men nu hâr jâ’nte Tid å sidda her å
  snakka, men må ud å sjødda nâd.
  
  Knud grev sin Hâua å gjek ud. Anne Lise ble seddenes å tænjte âuer, va di hadde
  snakt om. Helt forsto hon ente Knud inu, men hon forsto livel så majed, a sæl om
  Knud va stolter så va hanj livel bådde frisinjader å rettænkjenes,  å når hanj
  va så ivrier på å komma fram, så vad livel ente enbârt for Ærans Sjyjl.
  
  Hâns Koffed lå te Sænjs altid nu, hanj va’nte seddan ræjti sjøger, men kunje
  bâra ente majta å varra oppa. De va nok som hanj sæl sâ, a der va snârt ente
  mera Olja på Lâmpan. Så snârt Anne Lise hadde en Stunj te âuers gjek hon inj å
  snakte menj; hon læste lid for’enj idå Bibelinj å så snakte di om ded, der va
  læst. Anne Lise brøgte så å fortælla om, va der va sjet, bådde på Gårenj å hos
  Nâbona; men de va, som om Hâns Koffed ente mera brø saj omed, så vella hanj
  hæjler sæl fortælla om Tidarna, då hanj va unger, å så kom hanj snârt inj på
  ded, som hadde vad de stosta for hannem, då hanj folde me Præstenj Trânbær frå
  Møde te Møde, å om di store Møden i Alminjen, vår der kom i tuzenvis me
  Mænjesker frå ajle Ler å Lanned. De va ver et å di, Møden, a hanj fosta Gong
  hadde troffed hænje, som sinj ble hansa Konna, å som âu høre te Trânbærs
  Menihed. I Dâ, a Anne Lise kom, hadde hon et Hånarbaj me å satte saj ver Sian å
  Sænjen å gâ saj te å fortælla alt va Knud hadde foralt om Møded i
  Forsamlinjshuzed om Awtanenj; men de va’nte nâd som Hâns Koffed majed brø saj om
  å høra, hanj hadde aldri vad i Sognaråd æjle brø saj om Polletik. Så fortalde
  hon alt va Knud hadde sajt nu i Formeddes, ded lydes hanj te, å såsâ hanj: Ja,
  Knud e å di der ente e smålia, å hanj bådde kanj nâd å ved nâd, å på Bonnenj e
  hanj goer nok, ded hâr jâ så got forståd, hanj hâr ju ente så sjæjlan kommed
  herinj å sodded å snakt me maj. Men Knud hâr lid tungt for å boja saj; men
  kansje hanj âu kanj læra å forstå, a di minjste livel ota e di stoste; men for å
  læra ded må hanj kansje âu læra Modgongenj å kjænja.
  
  Men mener du så, a de e nødvendit, a vi ska hâ Sorri å Modgong ajle sammen, sâ
  Anne Lise.
  
  Ja, om ikje ajle, så få livel di mæste Lâu å præwa noggen Sorri å Modgong, de e
  nok for å læra, a våra ajena Kræfter rækja ikje lånt; men jâ troer, a Knud âu
  vil læra ded, å så vil hanj ble enj å di der kanj udretta majed, for hanj hâr ju
  fåd di store Gawarna.
  
  Dânj ætte fikj Knud å høra, a Krestian va kommenj på  Sosiâllestan som Nommer
  tre, å ded jolp ente te å gjorra Homøred bære hos Knud. Krestian å hanj hadde
  altid set lid sjæwt te injanj. Krestian mente, a Knud Væst âuersånj, å derfor va
  hanj ikje kommenj te Mâgårenj ret ota, sinj hanj fløtte derfrå. Hanj drev sinj
  Ajendom præjtit å hadde enj Hæst å fæm Kjør på sina åta Tynjelan å kunje betalla
  vær sit å mente derfor hanj va lesse vijla Kar som Mâgårsbonenj. Knud va ju
  hæjler ikje denj, der sjøtte stort om å hojla Omgong me enj Udbygjara, å derfor
  hadde hanj aldri gjæsbød Krestiansa derom. Di va lid stolta bægje to, å de går
  ju seddan, a to håra Stena mâla dårlit sammen.
  
  Nu va så Valdânj kommenj, å de va nømt å se, a der va nâd særlit påfæra. Ver
  Forsamlinjshuzed va der mæst enj hel Stømmel me Folk å Kjøretøj. Væred va helt
  forårsajtut, å de samma va Homøred hos di mæste. Øjen va sprygja å stajlde å slo
  bâgud, så Kuskana foje kunje tomla dom, di va ju så kåda nu, di hadde ståd hela
  Vinjterenj. Hajlagårsøjen ble livel tamma tesist, for hanj kjøre åta Turer denj
  Dânj, å de va’nte hansa Sjyl, ves der va bled nânj forgatter, å di hadde nok âu
  fåd dom astâ ajle, som va så vijla a di va âuanvænnes. Sosiâlfolken hadde nu
  hæjler ikje ligjed på denj lâda Sian, de va Synj å saj. Krestian hadde kjørt tre
  Turer me sinj Enspænjara, å så hadde di lajt enj Vâunmanj te å kjøra hela
  Dânj. Hanj hadde hænt ajle di gamle, som bode i Udkântenj å Soggen, å som kunje
  tænkjes vella stæmma på dorres Lesta, ja, der va’kje Måda på alt de goa, der ble
  gjort for di gamle denj Dânj. Knud Væst hadde kjørt derop om Formeddânj for Anne
  Lise, som hadde stæmt for fosta Gong, men di va retad kjørt jem ijæn. Om
  Awtanenj gjek Knud så derop lid forenj Valled skujle sluta å stæmde å ble der
  for å få Resultâted å vedda. Hâns Dam derigjerde de hela, å va så hojtidelier å
  alvårlier som denj må varra der hâr de stora Ansvâred. Då Klokkan va åta, va
  Valled slutad å Optælninj å Stæmmarna begjynjte. Di mæst ivrie stæjlde dom i enj
  Runjkris om Bored for å se Stæmmesædlana ble lajda i Bonka. Di to Bonkana ble
  ver å varra pånå le stora; men denj ena va mæn læmpelier. Då denj sista
  Komfelutten ble âvnad veste ajle i hela Sâlenj,  a Venstre å Sosijalistarna
  hadde fåd pånå le monga Stæmmer, å vær tre Manj valda, å Hojre enj Manj
  valder. Hajlabonenj så fæzeli slunørader ud å gjek retad jem. Knud Væst va ju
  hæjler ente glâr; men lo saj ikje op med. Hanj hadde âu tænjt, a de velle gå
  seddan. Hans Krak å Jens Marker sod i enj Krog sammen me nonna andra Udbygjara,
  å Knud Væst kom ner å hælste på dom.
  
  Telokka me Bestillinjen, Marker, la vos nu se, ni kanj vâuna di andre Gokarana i
  Sognaråd, så der bler lawad igrân på Vænj deruda âu, a Hâns Krak ente ska komma
  nâd te, ves hanj ska på Vaj ætte Madammen en Awtanstunj.
  
  Di gâ dom te å grina.
  
  Tak Væst; men de hadde nok vad bære, om de va jer der va bled valder, for ni e
  vest vijlara te å vâuna Folk enj enjanj; men de e Hâns Krak vi kanj takka fored.
  
  Naj, Jens, de e Lokkan, å hon fajler lessevæl på enj Lort som på en Lelja, sâ
  Hâns Krak å blynjkada te Knud Væst.
  
  Ja, seddan saja ju Folk, svâre Knud å grinada, men monne Lokkan ente âu trænjer
  te en Hånsjælp enj ynjka Gong?
  
  Dânj ætte tâu Hâns Dam sinj Hawrahalmstak inj, å Hâns Krak va der å jolp
  te. Henimod Awtan så Knud Væst, a Håns Krak kjøre jemætter me et drivenes Las
  Halm. Nâ, så de e nok Betalninjen for Tâlan hanj holte i Hinjawtanenj, tænjte
  Knud, men tajde med. Hâns Dam va ju denj pena Manj, som enjenj velle tetro
  seddan nâd. Der va injenj, som forsto, vårmajed de nâgada Knud Væst, a hanj ente
  va kommenj me i Sognaråd. Hanj veste got, a skujle hanj fram te nâd stort, så
  måtte detta varra som en Pogaskola for de andra, å der va injenj anj Vaj å gå, å
  nu vâred minjst fira År å kansje mera injan hanj kom me, å de va long Tid å
  vænta.
  
  Enj Mârn, tol-tre Ugger ætte Valled, a Anne Lise kom inj me Kaffe te Fâr’enj, lå
  hanj å va dør. Anne Lise hadde vad forberet påd lænje; men livel kunje hon ente
  la ble me å sorja, hanj hadde ju altid vad så goer imod na. Hanj hadde sæl bed
  dom om ente å hojla nâd stort Øfrøl, å de va der hæjler ikje, bâra fille-fæm å
  di nærmesta Nâbona å Svâuerenj, Nels frå Lyngårenj. Krestian kjøre for Læjed. De
  hadde  Anne Lise sajt te Knud, å hanj hadde sajt ja, hanj bâr ente Nâg te
  nânj. Krestian synjtes de va så pent å dom, Hâns Koffed hadde ju mæst vad som
  enj Fâr imodenj. Denj Dânj så fost Knud Væst, vår majed Hâns Koffed hadde vad
  ajtader. Føljed va så stort, a der nâue va Plâs i Kjærkan. De van’te nok me, a
  di mæste Bønnarna i Soggen folde, men der va âu monga å di fattie, som âu
  hâuste, va Hâns Koffed hadde vad for dom. Præstenj holt en Tâla âuer sinj gamla
  Ven, så der va monga forudan Anne Lise, som hadde våda Iven. Bådde Anne Lise å
  lijla Hâns sawnada Bæstefâr majed i Fostninjen; men Bælla forgjædda ju rapt, å
  Anne Lise hadde majed å sjødda, å nâue enj Månad ætte fikj hon âu en liden
  Pibel, å de gâ bådde Glæ å Arbaj. Knud tâu ente så majed ud som forra, de va,
  som om hanj følde saj tesiasatter ver Sognarådsvalled; men Gårenj paste hanj å
  spârade ente nâd, når de galt om å få de bæsta. Denj gamla Besætninjen va pånå
  væk, bådde Øj å Fækjajtur, å i Stânj for hadde hanj kjevt inj
  borta frå. Di hadde ju kost enjhellu; men nu va hanj âu denj der hadde mæst Melk
  i hela Soggen. Ver Dyrskued fikj hanj âu Primia bådde for Hinjstinj å
  Kjyrenj. Gjæjln va âu vâust; men Injtæktarna va âu blena storre, så der va injed
  i Vænj for, a hanj kunje betalla for saj, sæl om der ikje gjik så lid te
  Lommepænja âu, når Knud kom ud te Kommerâter, for smålier va hanj ikje. Jemma
  holte di ente stora Gjæstabod, de brø Anne Lise saj ente om, å hon brøgte hæjler
  injed te Unøtta, men holt pent Huz. Læwde got gjore di livel, de va Knud vân
  te. Mâgårenj hadde altid hat Or for å varra enj goer Mâdastâ, å de velle bådde
  Anne Lise å Knud, a hanj skujle ble ver å hâ.
  
  Sommarenj va nu gånj, nu vad ijæn Vinjter, å de va denj varsta Tiden for Knud
  Væst, for då va der ente majed å værka me å varra ledduer va’nte nâd hanj kunje
  finja saj i. Hanj mente majed om Konna å Bælla, men livel va’nte Jemmed nok,
  hanj måtte hâ mera å værka for. Anne Lise hadde got forståd, a Knud hadde stora
  Plâner; men hon velle ente sporranj; ves de va nâd, som kom hænje ver velle hanj
  nok fortællad, når Tiden kom. De va så enj Awtan i Februâr, di sod i Mælstâuan å
  hadded så rârt å hæjlut.  Knud hadde fost læjt Hæst me Hâns, mæns Inger sod på
  Sjød på Moern å fikj lid å læwa ver, så tâu Knud hænje å kurada na helt op te
  Tijled, mæns hon skræjkjada å Glæ, å trajtenj i Håred. Hâns hadde altid vad enj
  sajtlawenj å gammajlkloger Bælli, der slajtada Moern å Bæstefârenj på, men Inger
  va Fâr op a Dâ, hon va mæn ti Månada, men kunje alt stagra ena å va enj fæzeli
  frakker Bælli i ajle Måder. Då Klokkan gjek te åta, tâu Anne Lise å klædde
  Bællana å, nu skujle di i Sænj, æntan di velle æjle aj. Då Anne Lise kom inj
  ijæn sod Knud ver Bored me nonna Paper å en Liniâl å enj Blyant foran saj.
  
  Va e ded du hâr så strænjt me, Knud? Anne Lise gjek hen å kjekkadenj âuer
  Skolran.
  
  Ja kom nu her Anne Lise å sæt daj, så ska jâ fortælla daj, va jâ hâr gåd å tænjt
  på di siste Pâr Månadana.
  
  Anne Lise satte saj i Soffan â tâu fat på sinj Speddehozza, hon kunje aldri
  varra helt leddu.
  
  Ja, du ved nok, Anne Lise, a jâ kanj ente la ble å værka. Då jâ i Fjor ente kom
  me i Sognaråd gjek jâ en Tid å tænjte på å sælla Mâgårenj å kjevva enj Går, som
  va storre å bære, på denj sønre Len å Lanned. Jâ tænjte âu, a Folk kansje bære
  velle påsjønna mit Arbaj dær; men jâ begâd, de velle âu varra Synj for daj. Her
  e du ju føt å opvâust, å her hâ dina Forfædra bot i âuer to Hondrede År, derfor
  ska Mâgårenj ble i Slajten.
  
  Tak forded du tænjte på maj, Knud, ja, de velle falt maj hårt, ves jâ skujle vad
  herfrå.
  
  Ja, ded tænjte jâ âu, jâ ved nok, a Bællajemmed binjer; men derfor satte jâ maj
  for, a når vi ska âuergje Gårenj te enj å våra Bælla, så ska hanj varra denj
  nættesta å bæsta Gårenj i hela Soggen. Jâ ska visa Hâns Dam å ajle di andre
  Døbidarna, a jâ bådde kanj nâd å vil nâd, sæl om di mena, a di ente hâ Brøg for
  maj i Sognaråd.
  
  Knud hadde rest saj å gjek fram å tebâga i Stâuan.
  
  Va ed så for stora Plâner, du nu hâr for? spore Anne Lise.
  
  Jâ hâr tænjt på å bygja ny Stâulænja te Sommar; men va sajer du te ded, for de e
  ju nâd, som verør daj lise majed som maj, å jâ gjored ente, ves a du e
  imoded. 
  
  Anne Lise va forberet på majed; men detta hadde hon livel ente tænjt på.
  
  Ja, men synes du ente her e bådde næt å hæjlut, som her e? Jâ troer aldri der
  kanj ble hæjluara i denj nya, å sæl om Stâulænjan hær e Hondrede År æjle mera,
  så står hon kansje i Hondrede År inu, når hon bâra bler verlæjeholt.
  
  Ja, storter ner gjor hon såmænj ikje, seddan gammalt Møj ska nok ble stånes; men
  ser du då’nte, Anne Lise, vår trânt â lâut her e, jâ kanj mæn ævent stå råger
  unje Bjælkanj å må bokka maj, når jâ ska gå jennem Dørana.
  
  Knud rajte Armana i Væred, men kunje ente rætta dom.
  
  Så lænje de va Koffeda her bode kunjed nok gå, for di va mæn små; men nu ed
  Væsta å di e vân te, a der ska varra hojt te Tijled, vår di ska bo.
  
  Ja, Knud, du e vân te de stora å kansje de va te Gawn for daj, om du lære å
  bokka daj enj ynjka Gong. Men kunje vi ente lawa lid om på de gamla, å så se
  Tiden an nonna År, å se vår go Rå vi får, for sæl om jâ’nte hâr stor Forstan på
  Bygjeri, så ved jâ livel, a de vil kosta enjhellu å bygja helt ny Stâulænja, å
  vi e ente ræja, hâus på ded, Knud.
  
  Ja, ded behøver du ente minja maj om, for de ved jâ, svâre Knud lid studs. Di
  tajde lid bægje, så begjynjde Knud ijæn.
  
  Du sâ, a vi kunje lawa om å så bygja enj Gong senara, når vi fijkj bære Rå, å de
  kunje vi vel âu, men jâ synes livel, a de e mæns enj e unger å rasker, enj ska
  bygja, å vâua trele-fira Tuzen på Omlawninj nu, å så majed velled minjst kosta,
  så bler der såmænj ente Rå te å bygja ny senara. Her e fjâurtan Rom Stâuhuz, å
  livel e her nâua Plâs te å røra saj nânj Stâ unjtâns på Sâlenj, hanj e ju på
  fira Rom hela Bredden å står te injen Nøtta, for du hâr vel ente tænjt på, a vi
  ska gje vos te å hojla Bal?
  
  Naj, de hâr jâ’nte tænjt vi ska, å jâ troer âu got, a der kunje ble mera bekvæmt
  i de nya; men hâr du rignad ud, va de vil kosta, Knud?
  
  Anne Lise veste nok, a Knud fojada hænje ves hon sâ, a di skujle la ble; men ves
  hanj så fikj andra Plâner, som holt’enj frå Jemmed, så va ded kansje majed
  var. Å a hanj  for hænjes Sjyl velle ble på Mâgårenj gjore âu te, a hon ente
  rentud tore modsætta saj, a di byjde.
  
  Naj, jâ ved ikje så læje, va de vel kosta. Når enj ska bygja, skad ju varra så
  de kanj ligna igrân, å derfor velled nok løvva op te tille-tâl Tuzen, å sinj vil
  der gå tol-tre te Injbo, for ded ska ju passa te Stâuarna som du nok kanj
  tænkja.
  
  Ja, de e monga Pænja, Knud, vår vil du få ajle dom frå.
  
  Dom vil jâ låna, de gjor ju ajle, som ska byjgja, å Rentarna bler ente mera enj
  fæm-sæks Hondrede, så de kanj nok âuerkommes. Men svâr maj nu, Anne Lise, ska
  vi, æjle ska vi ikje, for hær e de daj der ska bestæmmad?
  
  Ja, Knud, ves du mener, a du kanj skaffa Pænjana å forrenta dom, så vil jâ’nte
  forbyed.
  
  Tak Anne Lise, så bygja vi, å du ska’nte igna, vi ska nok klâra na, for sæl om
  Gjæjln bler dovvel så stor som forra, så bler Gårenj âu dovvel så majed vær, å
  så aja vi livel mera enj forra.
  
  Ja, du rignar got, Knud; men de gjore Kjælinjen âu, der gjek te Bys me Ægj, å
  livel rignada hon forkjert, sâ Anne Lise å grinada; men så bygja vi ny Stâulænja
  te Sommar, så fåred gå som de kanj.
  
  Dânj ætte tâu Knud te Bys, å då hanj kom jem, hadde hanj enj hel Rujl Tajninjer
  me, å då Awtanenj kom, gâ Anne Lise å hanj dom te å studera dom. Anne Lise
  forsto saj ju ente majed påd; men Knud forstoed å forklârada alt, å tesist va
  Anne Lise farru te å varra lesse opivad på Bygjeried som hanj. Di va snârt enia
  om vekken Tajninj der velle ble denj nættesta. Der skujle varra en stor
  Glâsveranda ud te Hawanj, å en stor Hawastâua me Dør ud te Verandan, å så to
  Kvesta, som nok bâra va te Stås. Å så skujle der varra en stor Entré me Døra inj
  te ajle Værelsarna, å Knud skujle hâ et Kontor å majed anjed. Der sto i
  Beskrivelsen, a hon velle kosta tâl Tuzen; men Knud mente, a der kunje spâras
  igrân, når hanj sæl besorjade Kjørslen. Værkan Knud æjle Anne Lise hadde fortalt
  for nânj, a di skujle bygja Stâuhuz; men livel vâred ente mera enj nonna Dâ
  ætte, a di hadde bestæmted, for’enj Folk vested. De va nok Tjænestefolken, 
  som hadde hørt nâd. Då di hadde Sognarådsmøde fortalde Almeboninj’ed, å ætte va
  hanj hadde hørt, skujle hon ble så stor å fin, a der ikje skujle varra Mâga te
  na i hela Harreded. Hâns Dam sâ, a de velle hanj got tro, for denj Mâgårsvæstenj
  va livel enj storajtuer Narrafas, når enj lærenj å kjænja. Der va bådde Snekkara
  å Murara, som lawada dom Ærne te Mâgårenj i di Dâna å bâr på Snak om detta
  Bygjeried; men Knud Væst lo bâra, som hanj ente forstoed. Så ble Folk snârt
  klâra âuer, a de skujle varra Bybo der skujle hâ Arbajed, Lanhånværkarna van’te
  goa nok, å ded gjore ju ente te, a Knud ble bære anskrevvenj i Soggen. Hanj
  lawada fost Akårt me enj Bygjmæster i Bønj, å hanj skujle begjynja om April å hâ
  na færdi te Agost. Så tâu Knud fat å kjøra sammen. Æjla vad mæst Sjek, a når der
  va nânj der skujle bygja en Lænja, så jolp Sognabona hannem me å kjøra et Las
  æjle to grâtis, men Knud kjevte saj et Øj enjdå å så kjøre hanj de hela sæl,
  hanj va’nte denj, der velle tygja nâd å nânj. Om April tâu så Håndværkarna
  fat. Fost lawada di Vâunsjyled om te Stâuhâs, å så tâu di fat på å riva de gamla
  ner. Nu va Knud ræjti i sit Æs, hanj va me âueralt å forsto saj på alt. Aldri
  hadde Anne Lise set’enj så glâr, å ju mera der va å vâratâ, des bære va
  Homøred. For Anne Lise vad en droj Tid. Di va ju så å saja huzavijla å hadde
  livel så majed å sjødda; men bâra ded, a Knud va så glâr å altid jælpsammer mod
  na, gjore ju set te, a Arbajed ente falt så hårt. Om Agost tâu Mâlarna fat, å
  ændeli om Mijkelsdâ kunje di fløtta inj i dorres nya Stâuer, å de va ju enjhellu
  ârtit for dom ajle, men denj der va mæst glâr, va Knud. Her va halfæmte Āln te
  Tijled, så her kunje hanj då rætta saj. Nu hadde di âu fåd nya Møbler for de
  mæsta, å alt sjende å Mâlninj å Lakerinj. Anne Lise va nok âu glâ; men hon
  synjtes ota, hon sæl va så liden her i desse store, hoje Stâuarna, å der va nâue
  så jemlit å hæjlut, som hon gjærna velle hâd; men de va kansje bâra, forded hon
  va’nte vân ted inu, å hon lo saj hæjler aldri op med for nânj. Der va âu en
  anjen Tinj, Anne Lise gjek å tænjte på, å de va veddan de skujle gå me
  Betalninjen. A de hadde kost enjhellu, veste hon got, å hon va’nte  vân te, a
  der kom Kræwara te Mâgårenj, for Hâns Koffed hadde aldri kjevt anjed, enj va
  hanj retad kunje betalla. Nonna Dâ ætte a di va fløtta inj fikj di vurdert te
  nya Lån. Hâns Dam va denj ena å Vurderenjsmanjana. Hanj hadde ju snakt så majed
  væl, om vår rârt å hæjlut di hadded, å vår ârtit de va å se unga Menjesker, der
  va så vijla te å driva dorres Går, men Gårenj ble livel ente vurderder nær så
  hojt, som Knud hadde tænjt saj, å då di et Pâr Månada ætte fikj Låned, va ded
  hæjler ente nær så stort, som Knud Væst hadde rignad me. Anne Lise sporenj om
  hanj nu kunje betalla ajle, som di sjylada, å Knud svâre „seddan pånå;“ men Anne
  Lise ignada for, a der monglada ikje så lid. Nu gjek der et Pâr År, vår Knud
  Væst mæst holte saj jemma å paste sinj Går, hanj va’nte majed me i Soggens
  Anligjener, de va som om Folk ente lænjer så op tenj, seddan som strajs hanj ble
  Mâgårsbone, å de forsto hanj got sæl. Plâsenj som Regenskavsførara i Brøgsen ble
  âuergjed te Skolelærarenj, hanj hadde bære Tid, mente
  Medlømmarna. Sjyttaforeninjen, som hanj va Formanj for, hadde gåd så fæzeli got
  et Straj; men nu va hon mæst gåd istå. Når Knud nu tâu ud, va de mæst ta
  Familian i Vajlansby å te gamla Kommerâter i andra Sogn, å då ble Anne Lise som
  otast jemma. Så sjedded hæjler ikje så sjæjlan, a Knud hadde Ærne te Bys å ota
  drâued lånt på Awtanenj injan hanj kom jem. Veddan de sto saj me Pænjasâgarna
  veste Anne Lise ente så noje; men a de ota knev me å skaffa di store Sommana,
  som nu skujle te, te Termin, veste hon got, å lessedan, a der kom stora
  Kjømanjsrajninjer, som hæjler ente va nømma å klarera. Tiden gjek livel, udan
  der sjedde nâd. Då der ijæn skujle varra Sognarådsval, møte Knud Væst slæt ikje,
  då Lestan skujle lawas, å der va hæjler enjenj der foresloenj denja Gongenj,
  hanj va nok blenj for vidløftier, syntes Folk.
  
  Nu vad fæm År sin, a di hadde bestæmt dom te å bygjaStâulænja. Håns hadde alt
  gåd i Skolan et År, å Inger va en stor pen Pibel, hon va ju âu snârt sæks År. Me
  Knud vad ente bled bære, især i Vinjter fârtada hanj enjhellu, å livel va der så
  majed å gjorra jemme. Di hadde injinj Drænj  i Vinjter. Di hadde hat enj om
  Hællemøssa; men hanj hadde nâue vad der enj Månad, så va Knud å hanj blena
  uklâra. Knud hadde irættasatenj for, a hanj ente skravada Øjen got nok. Drænj
  hadde så svârt studs, å Knud hadde så retad gjedenj Lâu. Sin hadde di så jolped
  dom me enj Halstøddenj, der paste Fækrajturn, å så hadde di en Piblastabba te
  Paja, de va ajle di Tjænestefolken di hadde. De va gåd enjhellu tebâga for dom
  på Mâgårenj, især de sista Åred. Bådde Hinjstenj å Primiakjyrenj va sålda, de
  betalde saj ente å hâ senna Primiakrajtur stånes, sâ Knud; men Sâgen va nok
  denj, a hanj trænjde så fæzeli hårt te Pænja. Folk snakte majed om Mâgårsfolken
  i Vinjter, å ajle va enia om, a de tâu nok enj sjidinj Ænna me Væstens Storhed,
  å der va vel nâue nânj som ynkad’enj; men ajle synjtes, a de va Synj for Anne
  Lise, for hon va livel en sjekkeli å galant Konna.
  
  Enj Dâ kom Hâns jem frå Skolan. Då hanj kom ud i Kjøkkened te Moern begjynte
  hanj: Moer, ved du va Smeddens Viggo sâ i Dâ, vi foldes ad frå Skolan? Hanj sâ,
  a minj Fâr va enj Ryzlara å enj Drokkenbolt, å de våre ente lænje forenj
  Mâgårenj skujle sælles frå vos, å så kunje Fâr sedda å hunjta tort i en
  Huzabrakka enj Stâ, å de va âu got nok tenj, seddan hadde Folk sajt i Smedjan.
  
  Hâns va le ver å gje saj te å vræla.
  
  Naj, Hâns, du ska’nte tro seddan om dinj Fâr, men bâra varra enj årtier Horra,
  de går nok ente så galed som Folk snakka te.
  
  Detta hadde gjed Anne Lise nâd å tænjkja på. Knud enj Drokkenbolt å Mâgårenj
  sælles frå dom. Der sajes ju, a Folks Dom e Gods Dom, men de skujle kansje livel
  ente komma te å passa hær. Å Anne Lise knev å spârada på ajle Ler å unjde nâue
  saj sæl de nødvændista; men de forslo men lid, for når hon spârada en Krona i
  Jemmed brøgte Knud ti på Værshuzed, demmeså. Ja, Knud va bled så forandrader, de
  va mæst, som om denj Ona hadde fåd Majt âuerenj. Hanj va blenj så ustogga, somma
  Tider kunje hanj ble jemma i trille-fira Då å passa sit Arbaj, som enj galanter
  Kar, å då veste hanj foje alt de goa, hanj velle gjorra mod Konna å Bælla. Men
  så va der ikje Styra menj lænjer, hanj måtte astâ, å då  kom hanj sjæjlan jem
  for Midnat. Hanj kunje tølla majed å ble aldri mera besjænjter enj hanj kunje
  bådde se å sansa å ruterera saj sæl, å livel va Anne Lise bonge forenj å præwde
  altid å tånj me de nætte. Dânj ætte, hanj seddan hadde vad på Svir, sâ hanj
  aldri majed, de va mæst som om hanj gjek å skammada saj for Konna å Bælla. Der
  hadde aldri vad Spertus i Huza på Mâgårenj forenj di to siste Årn. Då hadde Knud
  begjynt å kjevva lid Øl å Vin, når hanj vænte Besøj å sin Familia; men nu va der
  altid folt op å ajle Slaw, for nu skujle Knud âu hâ lid te dâlit Brøg.
  
  De va sist i Februâr, Knud Væst hadde holt na jemma i nonna Dâ, så vad le âuer
  Medda, å Påstenj kom. Hanj hadde i Dâ som så ota et lided Brev i blå Komfelut,
  vår Bânkens Nawn sto tryt udan på. Knud brækted å læsted, så reste hanj saj å
  gjek hen te Telefon å rinjde te Broerenj i Vajlansby å sâ om hanj velle komma te
  Bønj om et Pâr Tima, der va nâd, di skujle hâ årnad. Anne Lise hadde hørted.
  
  Ska du te Bønj i Ættemedda? spore hon.
  
  Ja, svâre Knud bâra lid hårt å gjek inj i Sawekammersed å klædde saj om. Då hanj
  va færdier å skujle ud å lâ for, sâ Anne Lise: Kom nu lid tilia jem i Awtan,
  Knud, de ser ud te ijla Vær te Natten å Awtanenj e âu så longer for maj å
  Bællane, når du e væk.
  
  Du kanj tro de ente e nân årti Tur for maj i Dâ men jâ ska komma jem så rapt jâ
  bler færdier.
  
  Då Knud kom te Bønj, va Broerenj alt kommenj. Di satte Hæstenj inj i
  Gjæstgjivaragårenj, å så foldes di ad te Bânkenj. Her va di got kjænda. Knud bâ
  om å få snakt me Deriktørenj. Di ble vista inj på hansa Kontor vår Deriktørenj
  bâ dom tâ Plâs. Knud va ju æjla got skårenj for Tongebåned; men nu sod hanj å
  veste ikje veddan hanj skujle få begjynjt. Så begjynjte Deriktørenj: Ja, jâ kanj
  mæst tænkja, va Ærne Ni hâ. Vækslen, jâ skrev om, va ju forfalt i Går, så de e
  sista Dâ.
  
  Di svâre ente nânj å dom, men de stora, der æjla va ver dom, va væk. Deriktørenj
  begjynte ijæn: Som Ni nok hâusa e denja Vækseln snârt gammel å kanj ente fornyas
  otara; i ajle Tefæjle ska Halpârtenj betalles. 
  
  De falt Knud hårt å få Orn fram: Kanjed så livel ente la saj gjorra, a hon bler
  fornyad enj Gong te, så ska vi nok betalla na.
  
  På va Måda tænjkja Ni, a ni kanj skaffa Penja, spore Deriktørenj.
  
  Ja, om ikje anjed, så får jâ sælla Gårenj, svâre Knud.
  
  Troa Ni så, der kanj ble Dækninj for ajle.
  
  De tænkjer jâ, der ska ble, svâre Knud, jâ ska nok betalla ajle jâ sjylar, når
  bâra di vil gje maj Tid.
  
  Ja seddan saja ju ajle, svâre Deriktørenj. Nâ, jâ får vel så å lâna løvva enj
  Månad inu; men så ska hon âu betalles, for Ni hâ ju flera bægje to, som âu ska
  betalles.
  
  Hanj va bøzer i Dâ denj gamla, grinada Vajlansbybonenj, då di kom udan for; men
  nu ska vi inj å hâ vos enj Opstrammara ætte denj Turn.
  
  Ja, de vânte nân årti Tur, men ved du nânj Udvaj for å skaffa dinj Pârt, når
  Månadenj e gånj, for vi delde ju Penjana, så du ska betalla Halpârtenj, sâ Knud.
  
  Naj, jâ ved ikje vår Pænjana ska komma frå, for Tærmin kanj vel hæjler ente
  vænta ret lænje.
  
  Nâ, du hâr hæjler ente betalt Tærmin inu, ja, så e der vest injed å stæjla op,
  vi e le lånt uda bægje to å må nok frå Gårana. Du e mæn daj sæl å kanj sajta få
  daj enj Plâs borta, vår injenj kjænjer daj; men jâ hâr Konna å Bælla som jâ ska
  forsorja, å de e Synj for dom, for sæl hâr jân’te fortjænt bære.
  
  Ā, Knud du ser âu så svârt på altinj i Dâ, nu hâ vi då enj Månad å gjira på,
  kansje der kanj opdawas nâd. Ved du va jâ hâr tænjt på? Skujle vi ente gje vos
  ud som Hæstahanlara, der kunje vest tjænes Pænja, for Øjen e majed dyrara borta
  enj her.
  
  Ja, de kunje kansje varra brâ nok; men der ska Pænja te sennen Forretninj, å de
  hâ vi injena å, å sæl om vi ded hadde, så inar jâ for, vi ente e drevvena nok,
  Bønnarna e blena vârsomma nu, di e blena narrada så ota, dæmmeså.
  
  Di va kommena hen te Gjæstgjivaragårenj, vår di hadde Kjøretojed stånes, Knud
  stansada: Monne de ente va bæst, om vi lâde for å kjøre jem me de samma, jâ inar
  for, vi  får ijla Vær te Natten, å jâ lâude Anne Lise å komma tilia jem.
  
  Naj, vi ska då livel hâ nân Tinj fost, kom nu her, Knud, så gjer jâ Kaffe, å
  Broerenj tâu’enj i Armenj, å Knud hadde ente Mod te å saj naj; men folde me. Då
  di kom inj så di, a her va go Søjninj, Knud å Broerinj satte dom ver et lided
  Bor i denj ene Krogenj å forlongde på Kaffe me Brø te, å sin enj me Rom i. Mæns
  di sod å smâgte på denj sista, kom der et Pâr Hæstahanlara inj. Knud kjænde dom
  got å hadde âu vad i Sælskav me dom monga Gonga. I Awtan velle hanj hælst vad
  fri for dorres Sælskav; men di hadde fåd Iva på Væstana å kom hen å tâu Plâs ver
  samma Bored, å denj ena bestelde strajs enj nyer Omgong Kaffesvårta, å så gâ di
  dom te å fortælla om dorres Øjahandel, å denj ena fortalde om en Hoppa, hanj
  ævent hadde hanlad saj te, å de va denj vijlesta Krâdan, enj kunje lægja Sølla
  på. De velle ævent varra en for daj, Knud Væst, du hojler ju altid å, å kjøra
  hâuse.
  
  Naj, sâ Knud, jâ e’nte kommed te Bys for å ble snøddenj i Hæstahandel, å så
  reste hanj saj for å gå. Hæstahanlarna folde me ud i Gårenj, nu skujle Væst
  livel se denja Hoppan, å hon ble trajt ud i Gårenj å Hæstahanlarenj holte en
  Lâutâla âuerna å sâ, a Mâga te Vânkeøj fântes ikje om enj så lete frå Dâueudenj
  å te Hammarenj.
  
  Hâr hon så, injena sjylda Fajl? spore Knud.
  
  Fajl, naj de tor jâ garantera daj for hon ikje hâr, minj Horra, de vil saj, hon
  e vågen å trænjer te enj ræjtier Kusk, å derfor velle hon ævent passa te daj.
  
  Nu ble Knudsa Rys âu trajter ud, hanj va mera tongfarruer, å va åtta Ar å hadde
  vad Føl på Mâgårenj, då Knud kom der te. Hæstahanlarenj bø nu te, a di skujle
  byta å forlongde 50 Kroner i Byte. Knud sâ naj, hanj velle hâ 50 Kroner i Byte i
  Stânj for. Denj andra Hæstahanlarenj præwde å mægla dom imæl; men her va så kâlt
  på Gårenj, de va bære, di gjek inj, så gâ hanj en Øl. Øjen ble nu trajta i Lân
  ijæn, å Manjana gjek inj, å tâu Øled, å så fortsatte di me Handelen, å ætte a di
  hadde kronglad å prutad enj Times Tid å fåd vær en Øl å en Bitter enjdå, ble di
  enia om å hanla læje op;  men Hæstahanlarenj skujle gje Awtansmâd i
  Lætkjev. Di fikj dom nu et lided Værelse for dom sæl å en ræjti go Onjarna, som
  Hæstahanlarenj sâ, å der monglada værkan Syp æjle Øl. Då di va færdia me
  Awtansmâdenj, måtte Knud gje en Toddy, hanj hadde ju injed gjed på hela
  Awtanenj. Nu syntes denj ena Hæstahanlarenj, a de kunje varra ârtit å få et Spel
  Kårt, di va ju ævent passelit te et Parti, å her va ju så hæjlut å sedda. Di
  skujle ikje spella stort om nâd, de va ju bâra for Plaser. Knud hadde fåd så
  majed å drikka, a hanj rent hadde forgat, a hanj hadde lâut Anne Lise å komma
  tilia jem. Snârt kom Kårten på Bored, di skujle spella „Jarterfri“, de va sennet
  ârtit Spel, syntes Hæstahanlarenj. Hadde Knud vad helt ædruer, hadde hanj nok
  ikje sat saj te å spella Kårt me senna Kara, som hanj got veste va lånt mera
  drevvena i Spelled enj hanj å Broerenj va. I Fostninjen spellada di bâra på to
  Øra Prikken, men ded synjtes Knud snârt va for lid, å så satte dina op te ti
  Øra. Knud forleste temmelit, men varre vad me Broerenj, hanj hadde men et hal
  Snes Kroner i Pænjabogen å di gjek snârt, å så måtte hanj låna å Knud. Då
  Spelled hadde vârt et Pâr Tima, kom Værtenj å sâ, a nu måtte di hojla op å gå,
  for hanj skujle lokka, æjla fik hanj Polletied på Nakkanj å saj. Knud hadde hat
  70 Kroner i Pænjabogen, då hanj tâu jemma frå, men nu hadde hanj ikje stort
  flera enj te Drekkepænja te Gårskarenj. Knud hadde kansje aldri drokked så majed
  forrå som i Awtan, men hanj kunje livel sansa å âu sæl gå på Vâunenj, men
  Broerenj måtte di jælpa te Vâuns. Då der va forlât, rajte Knud Gårskarenj en
  Krona i Drekkepænja, men då hanj va kommenj te Vâuns, rajte Gårskarenj hannem
  Tømmen å sâ: Pas nu på denj Krâdan for de e en Skål, som løvver vojl, så snârt
  hon kanj se set Ram, de e nok âu derfor, hon e kommen ud på Bytarabânanj.
  
  Jâ hâr vel hat fat i en Tøm for’enj i Dâ, svâre Knud å slo et Knal så de røste i
  Gårenj.
  
  A de ente va Rys, hanj hadde for, kunje hanj snârt mærka, for hon her gjek på
  Tømmen, men Knud lâu na bâra løvva te, des rappara kom di jem, å de va så ârtit
  å kjøra hâuse å nu vâred vel ikje lænje, a hanj hadde sit ajed Kjøretoj.  I
  Mârn kom hanj vel te å fortælla for Anne Lise, vår galed de sto saj, å a di kom
  te å sælla Mâgårenj, forenj der kom andra å såldenj for dom. Men de velle ble
  drojt å fåd sajt, hanj mente livel så majed å Anne Lise, å nu skujle hanj gjorra
  na denj Sorjen å driva na frå Bællajemmed, frå Mâgårenj, som altid hadde gåd i
  Ar frå Fâr te Søn. Å nu va ded frambi; hanj, denj færma å klåga Væstenj hadde
  øst ud me Skâuln, va Koffedana hadde samlad me Rivan. Knud hadde gjed Hoppan
  slap Tøm, her va ju râga Vænj å følla å injena Kjøretoj å møda på denja Tiden å
  Dojned.
  
  Om de va enj Hâra æjle enj Fâul æjle nâd anjed Hoppan ble bonge for, fikj Knud
  aldrig set, men forenj hanj tænjte på nâd, hadde hon drajad tvart omkrænj, å me
  et Sprinj sat râks âuer Gråven. De gâ et Brâg, de va Vâunenj, som gjek i
  Krâs. Mera så æjle høre Knud ikje, hanj laa besvimader unje Vâunenj. Der va enj
  Bonadrænj, som hadde vad uda på Nattasjâu, der så detta havarerda Kjøretojet
  ligja i Lannavajsgråven, hanj sjynjde saj te denj nærmesta Gårenj å knabbada dom
  op å fortalde, va der va pasert. Di fikj så Vâunenj vænder å fânt Knud Væst, som
  Bonenj kjænde. Strajs trode di hanj va dør, for hanj rokkada saj ikje, men då di
  vændinj, vânada hanj saj. Så forsto di, a der va livel Liv, men hanj va ijla
  metânj. Bloenj løv frå en Skramma i Panjan, å de ena Bened va brækt. Di va klâra
  âuer, a de galt om å fånj unje Doktarabehandlinj så rapt som mâulit. Di fikj
  snârt enj Fjæravâun teriggader me Halm på Bonnenj å så monga Dækken å Puder, som
  di kunje skaffa, så løtte di’enj forsiktit op i Vâunenj å kjøre te Sjøgehuzed
  menj; men Knud mærkte injed, hanj va’nte kommenj te saj sæl.
  
  Anne Lise hadde forståd så majed på Knud, a de va rent galed me dorres
  Pænjasâger, å de va derfor, hanj skujle te Bys. Hanj hadde ju altid sjylted for
  na forra, å hon hadde hæjler aldri kunjad kommed saj ver å sporra. Skujled
  værkeli varra så galed, a di ble nødda te å sælla Mâgårenj? Hon synjtes foje,
  hon kunje troed, æjla tore tænkja på, va der sinj skujle sje. Hon præwde å
  unjsjyla Knud så got hon kunje. A hanj va kommenj rent på Vijlabræd, kunje hon
  nok se, men de va’nte enbârt hansa Sjyl, de va Broerenj å  Kommerâtarna, der
  hadde lokkad hannem me, for Knud va livel lânt klågara å bære enj di andre. Når
  hanj bâra va kommed me i Sognaråd å fåd nâd â værka me for de offenlia, så hadde
  hanj hæjler aldri kommed i de stygja Sælskaved, hanj nu va kommenj i. Då de
  begjynjte å sjymma, begjynjte Anne Lise alt å vænta på Knud, hanj hadde ju lâut
  å komma tilia jem i Awtan, men de lo ente te, hanj kom. Då Klokkan va åta, fikj
  hon Bællana i Sænj, di velle hat Lâu te å ble oppa å tâ i mod Fâr når hanj
  kom. Inger vrælada lid âuered; men då hon fost va kommen i Sænj saw hon me de
  samma, hon va så liden, a hon ente forsto, a Moer va kjesam; men Hâns, som va
  enj sækker Horra, forstoed got å veste âu, a de va Fâr, der va Sjyl ted.
  
  Va sjødder Fâr i Bønj om Awtanenj, Moer? spore Hâns, då hanj va kommenj i Sænj.
  
  De ved jâ’nte, minj Horra.
  
  Ja, for Møllarens Anton sâ i Dâ, då vi gjek frå Skolan, a minj Fâr kjøre te Bys
  å drok å dondrada, å når hanj kom jem om Natten, va hanj fujler, e de sânt Moer?
  
  Naj, minj Horra, Fâr hâr aldri kommed jem å vad fujler, å du skan’te bry daj om,
  va Horrana saja, når ni gå frå Skolan; men be nu din Awtanbøn, som jâ hâr lært
  daj, å lægj daj så te å sawa.
  
  Hon gjek inj i Stâuan a tâu sin Speddehozza, hon velle ble oppa et Pâr Tima inu
  for å vænta på Knud. Vår vad då Synj for Hâns, a di andre Skolebællana
  drelladenj me, a Fârenj drok. Bælla kanj ota varra så ona; men de e nok ente nâd
  di hâ å dom sæl. Anne Lise va kommed te å se så træt å metân ud. De kom nok å
  ajle di monge Timana, hon hadde sodded å vænt på Knud, å så ajl denj Bekymrinjen
  hon hadde å injenj te å dela denj me. Då Klokkan slo æjlua, reste hon saj, hon
  va nu så sæwnu å træt, a hon nok livel fikj gå te Sænjs, hon skujle ju fost op
  om Mârnenj å râva på di andre. Knud brøgte å ligja te Medda, når hanj hadde vad
  på Nattasvir. Hon trajte Gardined ted Sian å kjekkada ud; de va månalyst å
  Auanvær; men de blæste enj Storm å Vinjuen va mæst opfrøssena, å Knud, som
  skujle kjøra helt frå Bønj å jem i sennet Vær! Bâra der nu  ente sjedde nâd på
  Turn. Nâ, Rys va ju pålidelier å vajavân. Så gjek hon inj i Sawekammered å
  pakkada Dynan got te om Bællana. Vår saw di tryt å fâst, å vår va di râra som di
  lå der, a di livel ikje kunje hojla Knud te Jemmed, va ikje te å forstå. Så lâ
  hon saj på Sænjen me Klærna på, hon va så ijla te pas, de va som om der va nâd
  ont i Vænta. Nu gâ Lænjkjehunj saj te å tuda. Når Lænkjehunj gjer saj te å tuda
  om Natten, spår hanj Dønja, sâ ju di gamle. De hadde vel injed på saj; men de
  høres livel så ijla. Klokkan slo tâl, men der kom injenj Knud, å så gâ
  Lænjkjehunj saj te å tuda ijæn, som om hanj vænte nâd ont. Tesist sæwnade hon å
  drømde. Hon drømde, a hon va te Øfrøls, men værn de va, som der skujle begrawas
  va hon ente klâr âuer. Snârt synjtes hon de va Knud, å snârt enj å Bællana. Så
  møte hon Rinjarenj, å så spore hon værn de va hanj skujle rinja âuer, å hanj
  svâre, a de va hænje sæl, som skujle begrawas, å så løv hanj op i Kjærketårned å
  gâ saj te å rinja så arrit hanj kunje. Anne Lise vâunada å røste âuer hela
  Kroppenj. Hon synjtes, a hon kunje høra inu, a der rinjdes. Jo, de paste âu, de
  va inja i Stâuan å de va Tellefon, så va der nok livel sjet nâd galed. Denj
  Tellefon hadde di fåd for et År sinj, å di va mæst di eneste på denja Len der
  hadde, men Anne Lise hadde gjærna vellad å me na, for de va aldri nâd ârtit hon
  hadde å mæjla. Anne Lises Hænner darrada, så hon nâue kunje tâ Hørerøred å saj
  „Hallo". De va en Dama der snakte, å hon va en ført, kunje Anne Lise høra, hon
  spore om de va Mâgårenj, å om de va Fru Væst.
  
  Ja de e.
  
  Det er fra Sygehuset, jeg ringer for at meddele, at Væst er indlagt her, han
  havde kørt løbsk og var kommen til Skade.
  
  E Knud dør? mæst râvte Anne Lise.
  
  Nej, nej, saa galt er det ikke, men han er kommen slemt til Skade og har faaet
  det ene Ben brækket og et Slag i Hovedet og har faaet en Hjernerystelse og
  henligger uden Bevidsthed.
  
  Må jâ komma ud å se om’enj? 
  
  Ja, saa gerne; men det er bedre De venter til det bliver Dag, han kommer næppe
  til Bevidsthed saa snart.
  
  Troer Ni hanj dør?
  
  Det kunde Lægen ikke udtale sig om, men vi maa haabe det bedste.
  
  Herme ble der rinjt å. Anne Lise satte saj i Soffan. Så va der livel sjet en
  Ulokka, som hon hadde inad for. Om a Knud nu skujle dø, å på sennen Måda. Knud,
  som hon holte så majed å, va skujle der så ble å hænje å Bællana. Forra hadde
  hon gåd å vad så kjesam, for de a hon inada for a Mâgårenj skujle ble sålder frå
  dom, de tænjte hon ikje lænjer på nu. Bâra hon fikj Lâu å behojla Knud, så
  fikjed gå me Gårenj, som de kunje. Vi må håba de bedsta, hadde Sjøgeplajerskan
  sajt, der va nok så ente stort å håba på, a hanj kom saj, de va nok derfor, a
  Lænjkjehunj hadde tudad så styt om Minat. Naj, der va livel enj anj der
  bestæmde, om Knud skujle læwa æjle dø. „Kald paa mig paa Nødens Dag og jeg skal
  udfri dig og du skal prise mig.“ De va di Orn, Præstenj hadde prækad âuer dorres
  Brojlepsdâ: Nu va nok Nødens Dâ kommed for Alvår. Anne Lise gjek hen te
  Bogskaved. Nerast i Krogenj, vår injenj sånj, sto Hâns Koffeds gamla Bibel. Anne
  Lise tâuenj nu fram, å gâ saj te å vænja ienj. De va lænje sinj, a hanj hadde
  vad frama, ja, nâue sinj Hâns Koffed va dør. Knud hadde aldri forbød na å gå te
  Kjærkes æjle Forsamlinjs æjle å læsa i Bibelenj; men hon forsto livel got, a
  hanj gjore Nar å de religiøsa, å lid ætte lid vad gåd Anne Lise seddan, a hon
  hadde så majed anjed å vâratâ, å mæst hadde forgat de viktista. Der va så monga
  Stâ i Bibelenj, som va unjestrajada. De va nok Or, som Hâns Koffed synjtes paste
  te hansa ajed Liv, å Anne Lise synjtes mæst som om Fârenj va hos na i Nat, å
  lesom då hon va Bælli, udlâd for na, va der sto. Så lokte hon Bibelenj å fojlada
  Hænnarna å kalte på hannem som velle udfri hænje, hon bâ, om hon då måtte få Lâu
  te å behojla Knud, å om Vorharre velle tâ alt i sina Hænner. Klokkan hadde slåd
  bådde tre å fira, udan hon hadde hørted. Nu reste hon saj, hon følde saj
  starkara. Hon stolada på, a Vorharre nok velle jælpa. Men hon måtte livel hâ
  nânj å  Nâbona te Jælp. Tjænestefolken va mæst Bælla inu, der va’nte majen
  Jælp å få hos dom. Hon måtte hâ nânj te å kjøra for saj te Bønj. Hon måtte ju te
  Sjøgehuzed å se om Knud så rapt som mâulit. Denj nærmesta Nâbogårenj va
  Bakkagårenj, å Hâns Dam velle hæjler ente unjslå saj for å jælpa na nu, de veste
  hon got, men hon hadde livel ente Lyst te å be Hâns Dam om Jælp. Så kom hon te å
  tænjkja på Krestian, ja, hanj bådde kunje å velle gje na en Hånsjælp nu de
  gjorres Behâu. Då Klokkan va fæm tâu hon Auertøj på å gâ saj på
  Vanrinj. Krestiansa va tilia oppa, å då Anne Lise kom, va di ævent kommena op, å
  di ble ju majed forbawsta ver å se Mâgårskon komma så tilia, di kunje âu se på
  na, a der va nâd påfæra. Anne Lise fortalde strajs, veddan de va gåd Knud, å
  spore, om Krestian velle kjøra for na te Sjøgehuzed. Krestian svâre retad ja,
  hanj skujle komma, så fort hanj fikj igrân åsyzlad, men Krestina svâre, a hanj
  kunje got tâ astâ strajs, hon skujle nok syzla. Anne Lise spode saj så jem å
  râvte på Tjenestefolken å gâ dom Besje på å passa alt så got di kunje. Hâns å
  Inger lâu hon ligja, de va Synj å vâuna dom, di fikjed âu tis nok å vedda. Hon
  hadde nâue fåd saj enj Kop Kaffe å anjed Tøj på, forenj Krestian holt for Dørn
  me sit ajed Kjøretoj å så rujlada di a Bønj te, så hâuse Brunenj kunje
  løvva. Anne Lise va helt roli nu, hon veste, a Vorharre va me, å då kunje injed
  ont ramma, sæl om de så aldri så svârt ud.
  
  Vår e jâ glâr ver, a du velle kjøra for maj å varra maj bejælpelier nu,
  Krestian, sâ Anne Lise unje Turn.
  
  Jâ e sæl glâr âuer, a Ni fost kom te maj å a jâ fikj Lâu å jælpa. Jâ hâusar nok,
  då jâ som enj lidinj fattier Horra kom te Mâgårenj, vår goer Hâns Koffed då va
  mod maj, å du Anne Lise, som aldri âuerså maj, men læjte me maj, ævent som jâ
  kunja værra dinj Værlæja. Senna Bællaminje forgjæddes ikje så rapt, ska jâ saj.
  
  Då di rajte Bønj, vad ju ente nær Dâ enjdå, å der va mæn tænt Lyz enj ynka
  Stâ. På Sjøgehuzed va der livel Lyz i Vinjuen, di e tilia oppa senna Stâ. Då
  Anne Lise kom inj på Gångenj, kom der en ung Dama imod na, hon va i vider Kjâul
  å Forkle å Slør om Hâud. Hon hælste så mijlt å væl,  â Anne Lise kunje høra på
  Måled, a de va denj samma, som hadde rinjt om Natten. Anne bâ så om Lâu å se
  sinj Manj. Sjøgeplajerskan gjek i Forvænj inj i en liden Stâua, vår Knud lå. Der
  sod en ung Paja i Sjøgeplajermonderenj ver Sænjen, hon reste saj, då di kom ind,
  å Anne Lise tâu hænjes Plâs. Her lå så Knud, hanj hadde en Forbinjninj âuer de
  mæsta å Hâud, å Ansajted va mæst lesse vet som Binjed. Hanj trajte Væred tongt,
  å enj Gång imæl momlada hanj nonna Or, som injenj forsto. Anne Lise tâu hans Hån
  å veskada: Knud, Knud, kjænjer du maj ente? men Knud høre na ente.
  
  Vårlænje vil hanj ble ligjenes seddan? spore Anne Lise Sjøgeplajerskan.
  
  Det kan ingen sige, det kan ske han vaagner snart, men det kan ogsaa vare flere
  Dage, svâre Sjøgeplajerskan.
  
  Troer Ni så hanj livel âuerlæwered? veskada Anne Lise, som om hon velle be om
  lid Trøst.
  
  Ja, ingen kan sige noget bestemt; men han er jo kraftig, saa De maa ikke opgive
  Haabet, svâre Sjøgeplajerskan mijlt, å gjek ud te sen Gjærninj å lo Anne Lise
  sedda ena hos Manj.
  
  I to Tima sod Anne Lise å holt Knudsa Hån i sin. Hanj lå æmmer som forra, hon
  kunje høra, hanj trajte Væred, de va ajle Livstajn. Så reste hon saj å en
  Sjøgeplajerska injtâu hænjes Plâz, nu måtte hon jem te set Arbaj, her kunje hon
  livel injed udretta. Forenj hon gjek, bâ hon Sjøgeplajerskan om hon velle
  telefonera, ves der sjedde nân Forandrinj, så velle hon strajs komma herud. De
  lâude hon, å Anne Lise tâu så jem ijæn. Bællana kom imod dom helt uda på Vænj
  for å se, om Fâr ente va me. Inger gâ saj te å vræla âuer, a Fâr ente kom, å
  Hans så så alvorlit å gammajlklogt te Moern, men hon trøstada dom så got hon
  kunje, å sâ, a nu skujle di bâra varra ârtia Bælla, så kom nok Fâr om nonna Dâ,
  men nu lå hanj å va sjøger. Så tâu hon fat på sit Arbaj, å her va mæst mera enj
  hon kunje âuerkomma, å de va bâra got de samma, for Arbaj dølmar, dæmmeså. Om
  Ettemiddanj rinjde Knudsa Broer, hanj hadde hørt, veddan de va gåd Knud, å âu
  rinjt te Sjøgehuzed å sport tenj. Hanj  fortalde så om Øjahandelen om
  Awtanenj, å så forsto Anné Lise, veddan de hænjde sammen, de hadde hon undrads
  så majed på, for Rys va ju altid så sjekkelier å aldri bonge for nâd. Knudsa
  Broer fortalde nu, a Hoppan om Mârnenj hadde ståd udanfor Portenj ver denj
  Gårenj, vår hon va opføt. Manj hadde så tâd na å levert na ud te Hæstahanlarenj,
  som hadde kjevt na, å her va hon så nu. Så begjynte Vajlansbybonenj å ynka Anne
  Lise å sâ, a hanj velle då så gjærne tâd hen å jolped na, om hanj hadde kunjad,
  men hadde sæl så majed å gjorra. Detta me Knud hadde âu tâd så hårt pånj, så
  hanj mæst va bled sjøger. Anne Lise svâre lid hårt å studst, a hon ente trænjde
  te hansa Jælp. Naj, frå Knudsa Familia å Kommerâter va der nok injen Jælp å
  vænta, di holte dom nok hælst væk, når der va Sorri te Huza. Knudsa Forældra
  hadde for et Pâr År sinj kjevt dom et Huz i Rønna, vår di lå å halsvolt, for di
  hadde ente anjed å læwa å, enj de Grâned Unjantag di skujle hâ frå Vajlansby, å
  de gjek nok som de bæst kunje me ded, å fint å flot skujled livel varra, sæl om
  di många Gånga nâue hadde Brø i Huza. Anne Lise rinjde te Sjøgehuzed om Awtanenj
  å spore te Knud, men fikj te Svâr, a de va de samma. Om Mârnenj rinjde hon ijæn,
  men de va æmmer ens, å Sjøgeplajerskan sâ, a der va’nte Nøtta te, a hon kom
  derud, der skujle nok ble rinjt, så snârt der sjedde denj minjsta Forandrinj. Å
  så ble Anne Lise jemma denj Dânj. De va i Sjymninjen, Anne Lise hadde sat saj te
  Vila en Stunj, hon va så træt å sorrifujl, a hon mæst va ver å sjynka
  sammen. Hon synjtes der va’nte Jælp å ojna nânj Stâ. Bællana sod så stelle, di
  va ju for små te å forstå de hela, men så majed forsto di livel, a Fâr va
  enjhellu sjøger å Moer majed kjesam. Lænjkjehunj gâ saj te å gjø, der kom nok
  frammada. Lid ætte høre di nânj, som trâmpada Snenj å saj på Trappan. Anne Lise
  gjek ud i Fostâuan å tænde Lyz. Hon hadde nær ente kjænt denj frammada strajs,
  for Sjinjhâuan sjylde mæst hela Ansajted, men då hanj hælste kjænde hon’enj. De
  va Morbroer Nels frå Lynggårenj. Hanj va got påtânj å hadde jemmastrikkada
  Pongavânta på me to Tømma i å stora Træskostæwla å Halsbinje å tre Trojer, å
  denj ydersta va me  Fårasjinjsfor. Då hanj hadde fåd Udâuertojed å, fikj Ånne
  Lise hannem inj å sedda i Lænnestolenj ver Sian å Karklunenj.
  
  Nâ veddan gåred her, de går vel ente helt brâ, ætte va jâ fikj å vedda i
  Ættemeddes, sâ hanj.
  
  Naj, nu e nok Modgångens Dâ kommenj, å de ser mæn svârt ud her på Mâgårenj.
  
  Troer du, a Knud kommer saj?
  
  De e der enjen der kanj saj, å Anne Lise gâ saj te å fortælla, va Doktarenj å
  Sjøgeplajerskan hadde sajt, å sinj fortalde hon alt, va der va pasert di siste
  Dâna, så vit hon vested. De gjore så got å hâ nânj å snakka me om detta, å
  Morbroer sod så stelle å høre ætte. Bællana kjekkada på denj frammada Manj me de
  stora Sjægjed, som di ente kjænde, hanj hadde ju ente vad på Mâgårenj, sinj Hâns
  Koffed ble begrawenj. Då Anne Lise hadde fortalt alt va hon veste om Ulokkan,
  tajde di bægje en Stunj. Så sâ Nels så forsigtit:
  
  Ved du, veddan de står saj me jerra Penjasâger, Anne Lise. Folk hâ ju snakt om,
  a de e galed fat, å a Mâgårenj snârt ska te Aksion, troer du de passar?
  
  Jâ inar fored, Knud hâr aldri snakt omed, men her kommer så ota Brev frå Bânk å
  Prokkerât. Vi kom ju i så majen Gjæjl då vi byde Stâuhuz, de skujle vi bâra lad
  ble me, men her hâr jâ vel âu min Sjyjl, svâre Anne Lise.
  
  Ja, ded skujle Ni; men de hadde kansje livel gåd, for Knud e ju enj fæzeli vijla
  Kar te å driva Gårenj, men så gâ hanj saj ju te å fârta å drikka å donra, å de e
  nok ded, der hâr ølajt de hela. Knud hâr altid vad goer mod maj å Bællana, å når
  hanj nu e kommenj så galed a Stâ, e de ente enbârt hansa Sjyl, svâre Anne Lise
  lid hårt.
  
  Nâ! ja, Knud e ju dinj Manj, så de e ju i sin Ården, a du târenj i Forsvâr; men
  troer du nu der e nânj å hansa monga fina Kommerâter, der vil jælpanj?
  
  Naj, der e vest ikje enj, svâre Anne Lise.
  
  Di sod lid tawsa bægje to, så begjynte Morbroerenj: Naj, der e nok ikje nânj,
  der mæjler saj nu de kniver, å di e vel  hæjler ikje majed væra, når di komma
  i Bânkenj. Når jâ gjek herhen i Awtan, vad for å høra, om der va nâd jâ kunje
  jælpa daj me, jâ hâr ju livel i Grån Sjillinja, sæl om de ikje e så monga.
  
  Anne Lise sprong op å gjek hen å tâu hansa Hån. Vil du jælpa maj, Morbroer, vår
  e de pent å daj, vi hâ ju aldri gjort nâd for daj.
  
  Nels Annarsen trajte Hån te saj. Hanj va mæst unjselier.
  
  Nâ, nâ, min Paja, tâd nu bâra me Ro. Ja vest vel jâ jælpa jer, ves jâ bâra hâr
  såmajed, a de forslår. De Grâned enj hâr, skujle ni ju livel hâ enjgong, når jâ
  ska vandra herfrå, ni e ju nærmast ted, å Mâgårenj ska ente på frammada Hænner,
  ves jâ kanj forhendrad.
  
  Jâ hâr aldri tænjt på, a Ni hadde Pænja, Morbroer, vår hâr Ni fåd dom frå, for
  Lynggårenj hâr då aldri gjed så stort, ved jâ?
  
  Naj, Lynggårenj e bådde lawlier å nålier; men jâ hâr ju aldri brøgt nâd te
  unøtta, å hâr mæn hat maj sæl å sorja for, svâre Nels.
  
  Ja, du ska ræjtinok hâ Tak for Tebod, du ved ikje, vår glâ du hâr gjort maj, men
  vårfor då, vi hâ ju ikje fortjænted?
  
  Anne Lise velle ijæn tâ hansa Hån, men hanj trajte na te saj å sâ: Jâ ska saj
  daj vårfor. Din Moer va ju min enesta Søster, å då hon va majed ældre enj jâ, va
  hon mæst âu som en Moer mod maj. Då hon ble gjevt me Hâns Koffed, ble Mâgårenj
  mæst som et Jem for maj, å dinj Fâr va altid så râr, bådde mod min Søster å mod
  maj. Så dø din Moer å de va mæst lesse stort et Sawn for maj, som for Hâns
  Koffed. Jâ ble livel ver å hâ minj Gong her, å jâ hâusar nok, då du va en liden
  Snojla, som din Pibel e nu, då brøgte du å sedda på Sjød på maj å ria
  Rânka. Seddan nâd hâusas, enj hâr ju ente møt majenj Venlihed i sina Dâ,
  dæmmeså.
  
  De va nok lænje sin, a Nels Annarsen hadde sajt så majed på enj Gong. Nu skujle
  livel Morbroer hâ Kaffe, å Anne Lise gjek ud i Kjøkkened å lawaded. Då hon kom
  inj med, så hon, a Inger sod på Sjød på Morbroer, mens Hâns sto ver Sian å å
  fortalde om vår monga Øj å Kjør di hadde, å  va di hed ajle sammen. Så snârt
  Kaffed va drokked, skujle Nels ju på Jemlen. Anne Lise jolp’enj sina tre Trojer
  på å virada Halsbinjed tre Gonga om Halsenj pånj, så trajte hanj Vântana me di
  to Tømmana på.
  
  Ni ved ikje, vår stor en Glæ Ni hâr gjort maj, så Anne Lise. Ni kom ævent som
  enj Engel Vorharre hadde sænt maj.
  
  Engla brøgga vist ente gå me Træskostæwla å Fårajinjstroja på, ætte va jâ hâr
  set paa Sjellerien, svâre Nels tort å spode saj astâ.
  
  Denj Natten saw Anne Lise tryt. Om Mârnenj rinjde hon te Sjøgehuzed å fikj å
  vedda, Knud hadde vad ver saj sæl en Stunj om Natten, nu saw hanj, å de va nok
  bæst, om hon ente kom derud, for de galt ju bâra om, a hanj fikj Ro. Dânj ætte
  syntes hon livel, hon måtte se’nj, å Krestian kjøre for na om Ættemeddanj. Hon
  fikj âu Lâu å komma inj å se te Knud en liden Stunj, hanj va ver Bevisthed å
  kjænde na; men snakka nâd sammen fikj di ente Lâu te for Sjøgeplajerskan, som âu
  snârt bâ Anne Lise gå, Febern va nok mæst så hoj, som hon kunje tøile å
  varra. Livel syntes Anne Lise, a der va igrân mera å håba på. Då di kom jem, kom
  Hâns imod dom å râvte, a der hadde vad enj frammader Manj me Rys, a hanj hadde
  satenj inj i Lân å va gånj ijæn. De glæde Anne Lise majed, for Rys va denj
  vijlesta Hæstenj di hadde å kunje nâue unjværes når Framtiden kom. Så hâr nok
  Hæstahanlarenj angrad, a hanj narrada Knud, de hadde jâ foje trot om’enj; men
  enj kanj ju âu gjorra Skarn Uret, sâ Anne Lise. Men Sâgen va livel ente ganske
  seddan. De va Nels Annarsen, der hadde årnaded, hanj hadde fost gåd te Gårenj,
  vår Øjed va kommed frå, som Knud hadde kjørt Galnemanj me, å dær hadde hanj fåd
  å vedda, a di hadde sålt na te Hæstahanlarenj for nâue hal Pris bâra for å ble å
  me na, for de va en Skål, som injenj kunje tomla. Så hadde hanj tâd na te
  Vajlansby å fåd å vedda, veddan de va gåd te ver Handelen. Nu tâu hanj inj te
  Hæstahanlarenj å spore, om hanj velle byta om. Fost hadde hanj vad majed stuser,
  å bed Nels Annarsen reza enj anjenj varmer Stâ hen; men Nels lo saj ente seddan
  forbloffa,  men hadde bâra svârt, a ves a Rys ente sto i Lân på Mâgårenj injan
  der va gåd enj Dâ, så gjek hanj te Polletied å mæjldinj. Nu ble Hæstahanlarenj
  denj lijla, for Bifâudenj va strikser, hanj hadde âu vad for Rættenj tol-tre
  Gonga for sina Øjahandeler å sjøtte ente om å komma der otara. Derfor vad nok, a
  Rys va bled leverder tebâga. Der va nu gåd fjâurtan Dâ sinj Knnd va kommenj te
  Sjøgehuzed, Doktarenj hadde sajt, a der va’nte Fâra lænjer, sæl om hanj livel
  måtte hâ Ro. Anne Lise hadde âu snakt menj nonna Gonga, hanj hadde ju vær Gong
  sport veddan de gjeke jemma, å hon hadde svârt, a de gjekke majed brâ, Krestian
  jolp dom me Arbajed, di skujle nok klâra dom, å hanj måtte ente bekymra saj for
  dom, men bâra snârt ble rasker. Hon forsto got, va Knud tænjte på, de va
  Pænjasâgarna hanj tænjte på. Hanj spore altid ætte Brev; men ded hadde der ikje
  vad nâd tenj. Anne Lise va så glâ nu de bærades me Knud, der va livel en Tinj
  hon ente kunje la ble å tænjkja på. Veddan velled gå, når hanj ble helt rasker,
  velle hanj så ente begjynja Lived som forra; men hon va’nte livel bonge; men
  nynada så småt: „Han som har hjulpet hidindtil, han hjælper nok herefter". Hon
  viste ju, a Vorharre gjor injed halfâdad. Så enj Dâ rinjde Tellefon, de va frå
  Bânkenj, di sâ, om Fru Væst velle komma derud enj å di foste Dâna, Deriktørenj
  velle snakka me na. Dânj ættekjøre Anne Lise derud, å Nels Annarsen va Kusk. Di
  satte Øjen inj i enj Kjømmanjsgår å foldes så ad te Bânkenj. Nels va mæn i set
  jemmavarknada Vânketøj som æjla, men i Dâ hadde hanj livel longskavtada
  Fetlærsstæwla på, der va smorda me Kjønrøj å Svinafet. Anne Lise å Nels ble
  vista inj te Deriktørenj, å di andre Bânkfolken va farru te å grina lid ad detta
  lorlia Pâred. Då di kom inj te Deriktørenj, sâ Anne Lise, a hon hadde tâd sinj
  Morbroer, Nels Annarsen frå Lynggårenj me saj som Rådgjivara, for hon forsto saj
  ikje majed på Pænjasâger. Deriktørenj bâ dom tâ Plâz, å så begjynjte hanj:
  
  Som Ni vest e klâra âuer, e jer Manjs Pænjasâger i en majed dårli Forfatnenj. Vi
  hâr her i Bânkenj flera Væksler me Væst, å nu e her en som ska betalles om
  fjâurtan Dâ, de e Broerenj i Vajlansby, som e i Kapsion, å hanj hâr vest  âu
  fåd di halle Pænjana; men om hanj kanj betalla sinj Pårt, e vest tvivlsamt.
  
  Vår stor e denj Vækslen? spore Nels Annarsen.
  
  Hon e på to Tuzen Kroner, svâre Deriktørenj, men så hâ vi ju nonna
  Kjømmanjsvæksler âu me Knud Væst, som nok kanj fornyas, når der bâra bler betalt
  lid Afdrag.
  
  Anne Lise ble helt blæj. To Tuzen Kroner va for hænje en hel Formua, hon så te
  Morbroerenj, hadde hanj så monga Pænja monne?
  
  Ved Deriktørenj pånå vår majed Knud Væst sjylar ialt? Spore Nels.
  
  Ja, for ajle Tefæjle Sjyl, hâr jâ snakt me ajle, som kunje tænjkjes å hâ nâd
  tegoa hos Væst, å hâr regnaded sammen; de bler sju et hal Tuzen; men nu ed,
  vårmajed Fruen kanj betalla, for sæl om nogged kanj vænta, så ska der livel
  betalles majed å, æjla ble vi nødda te å skri inj.
  
  Anne Lise så te Nels; men hanj tajde, å Deriktørenj ble ver: Sâgen kunje kansje
  âu årnas på en anjen Måda. Kreditorarna kunje ju sammenkajles, å så kunje der
  lawas Akårt me dom, jâ troer, a di mæste velle varra glâ te, bâra di fikj de
  halla å ded di hâ tegoa. Va mener ni Nels Annarsen?
  
  Ja, jâ e ju gammajler å forstår maj ikje på senna Prokkerâtarastrajer, jâ hâr
  altid ment, enj skujle betalla Folk va enj sjylada dom, de står der vest enj Stâ
  i denj stora Bogen, å ska jâ hâ nâd me denja Sâgen å gjorra, må ajle hâ va di
  tekomma.
  
  Så begjynjte Nels Annarsen å knappa sina Trojer op, å frå Injlomman i denj
  tredde Trojan trajte hanj en Spârekassabog fram, som va injvirad i et blåtærnut
  Lommetorkle. Hanj kjekade fost lid i na, de så ud, som de knev lid me å gje na
  frå saj. Anne Lise så, a hon va på åta Tuzen Kroner, å a der va injsat fæmåtjive
  å haltrøs Kroner om Gångenj i âuer trædeva År, å hon forsto vårmajed Sled å Sved
  de hadde kost, for å få ajle desse Pænjana samlade. Tesist reste Nels Annarsen
  saj, di andre synjtes, a hanj lesom va bled storre, så gjek hanj hen te Bored
  vår Deriktørenj sod, å flyde hannem Bogen å sâ: Her e en Spârekassabog,
  Hr. Deriktør, vil Ni nu betalla ajle som, som hâ nâd tegoa å Knud Væst. 
  
  Deriktørenj reste saj å tâu Bogen å sâ: Ja, Hr. Annarsen, de ska varra maj e
  Glæ, å nu ska Ni få en Kveterinj for Spârekassabogen.
  
  De va, som om Deriktørenj glømde, a de va enj gammajl sømpel Bone i gråt
  Valmanstoj der sto, hanj grev hansa Hån, der va hår som Søllalær, å sâ: Jâ
  ræspeterar jer, Nels Annarsen, hadde vi bâra monga senna Kara som Ni, så såd
  bære ud i Varden, enj de gjor nu.
  
  Då Nels Annarsen hadde fåd sin Kveterinj, bâ di Fârvel, å Deriktørenj folde dom
  te Dørs. De va en Æra, hanj mæn viste difineste Kondarna. Nu foldes di ad te
  Sjøgehuzed. Nels Annarsen ble på Gongenj, mens Anne Lise gjek inj te Knud. De så
  ikje ud te, a hanj hadded helt got i Dâ, hanj hadde vest Feber, såd ud te. Anne
  Lise spore, veddan hanj hadded. Hanj svâre slet ikje på, va hon spore om, men
  spore bâra om der va nâd Brev.
  
  Naj, de e dær ente. Ja, nu kanjed ente nøtta å døllad lænjer, men de e rent
  galed fat me Pænjasâgarna, der e en Væksel på to Tuzen Kroner, som e forfalt om
  nonna Dâ, å ves a hon ente bler betalt, så komma di å sælla Gårenj frå vos. Å
  der e âu majen anjen Gjæjl, som snârt ska betalles, å jâ må ligja her å kanj
  injed udrætta, å de e livel minj Sjyjl alt sammen.
  
  De va le ver, a Knud skujle gjed saj te å vræla som enj Bælli. Naj, Knud, nu må
  du ente ligja å tænkja på Pænjasâger, de e ju årnad alt sammen.
  
  Årnad! va sajer du, Anne Lise, væm hâr årnaded?
  
  Knud hadde nær sat saj âuer Enna i Sænjen, men Anne Lise holt’enj nera: Du ska
  ligja stille Knud, æjla bler’ed galed ijæn, Pænjasâgarna e årnada, de hâr
  Morbroer Nels besorjad, vi komma ævent frå Bânkenj, vår Morbroer betalde ajl vor
  Plokgjæjl.
  
  Nels Annarsen frå Lynggårenj? men vår hâr hanj fåd ajle di Pænjana frå, å vårfor
  gjore hanj ded? Vi hâ då aldri gjort hannem nâd got, jâ hâr då altid âuerset’enj
  å gjort Nar ånj, sâ Knud.
  
  Morbroer hâr spârad desse Pænjana sammen i mæst trædiva  Ar, å di gjik nok me
  di mæste, for de va sju et hal Tuzen de hela. Hanj kom sæl å bø te, a hanj velle
  jælpa vos, de va nok for Fâr å Moersa å minj Sjyl a hanj gjored å kansje âu for
  a Gårenj skujle ble i Slajten. Hanj sidder forræsten uda på Gongenj om du vil
  hælsa pånj.
  
  Ja, de vil jâ ræjtinok, svâre Knud. Anne Lise gjek hen å vajtada på Nels. Då
  hanj kom inj, synjtes hanj nâue hanj kunje kjænja Knud. Hanj va ju så blæjer å
  åpillader som et Sjelæt.
  
  Tak, Tak, for va Ni hâr gjort for maj å Anne Lise, de ska’nte ble forgat, kanj
  du tro, sâ Knud å gânj Hån. Nels ble mæst helt unjselier, å sâ, a de va aldri
  nâd å snakka om, å då Knud sâ, a di skujle hâd årnad, så Nels fikj Pânt i
  Mâgårenj som Sækkerhed for sina Pænja, så svâre Nels Annarsen, a de va’nte nâd å
  snakka om nu, ded kunje altid årnas, når Knud ble raskere å kom jem. Men nu kom
  Sjøgeplajerskan å sâ, a nu va Besøjstiden frambi, Væst skujle hâ Ro, hanj hadde
  vest ente got å å snakka så majed. Då smilada Knud for fosta Gong, sinj hanj kom
  te Sjøgehuzed å sâ: Jo, Frøken, de hâr jâ ævent hat got å, for nu e jâ blenj
  glâr, å de ska nok driva Febern væk.
  
  A de kom âu te å passa, for denj Natten saw Knud i ti Tima, å då Mârnenj kom, va
  Febern væk.  Då Anne Lise å Nels Annarsen kjøre jem, sod Nels å smågrinada mæst
  hela Tiden. Tesist spore Anne Lise, va hanj va så glâr for.
  
  Jo, Anne Lise, lâ du Mærke te, a denj fina Bânkmanj tryte maj i Hån å sâ, a hanj
  respeterde maj, de gjor så got å høra, der e ju aldri nânj der har regnad maj
  stort for nâd. Å så e jâ âu så glâr, for jâ hâr i desse Dâna set, a Vorharra
  kanj âu hâ Brøg for sennet gammalt, ensammed Karaskrov som maj.
  
  Jo, Morbroer, Vorharre hâr nok Brøg for vos ajle, å vi hâ ajle vårt Ærne å gå,
  de gjæjler nok bâra gå når hanj sajer å komma når hanj kajler.
  
  Slid din Tid! Slid din Tid! song Fâulenj i Sjøgehuzeds Hawa. Denja Songenj hadde
  Knud ligjed å lyds på Dâ ætte Dâ, når Væred va got, tajde Fâulenj, men når de
  tajnada  te ijla Vær, kom hanj ijæn me set „Slid din Tid“. Ja, Tiden va droj å
  slida for Knud, sæl om hanj nu bærades så småt. Hanj hadde aldri præwt å varra
  sjøger æjle leduer forra, å derfor falt Tiden hannem så long. Hanj hadde fåd Lâu
  å ble på Enastâua å de va hanj så glâr for. Anne Lise kom ju mæst væranjenj Dâ,
  å så kunje di ræjti snakka sammen. Fost skujle hanj hâ Berætninj om alt, va der
  va pasert på Mâgårenj, men så begjynjte Anne Lise å snakka om mera alvårlia
  Tinj, å enj Dâ, hon va gåd, så hanj, a der lå en Bog på Bored. De va
  Tæstamænted. Hanj kjekkada lid ied. Der va ju majed hanj hadde lært, då hanj
  gjek te Præstenj, men sin hadde hanj ju aldri læst i Tæstamænted. Hanj læste nu
  et Kapetel vær Dâ, å sin lå hanj å tænjte âuer ded, hanj hadde læst. Majed va
  der hanj ente forsto, å anjed præwde hanj å udlægja ætte sit ajed Hâud, men der
  va livel nogged, som satte saj fâst å lære hannem, a de Lived, hanj hadde læwt
  forra, va et fattit å uzalt Liv, å a hansa ajena Kræfter å Konskaver ijkje va
  stort å bygja på. Knud hadde ju altid vad så stor, å de sto hårt forenj å læra,
  a de e di små, der ska ble rignada for di stoste. Enj Dâ kom Anne Lise å hadde
  Bællana me, å Inger hadde en stor Bokæt Vinjternarra å Krokus me frå
  Mâgårshawanj. Knud ble enjhellu glâr ver detta Besøjed. Hans sod så stelle å
  alvårlier, men Inger satte saj på Sænjakântenj å snakte å læjte me Fâr å va foje
  te å få astâ ijæn. Då Knud hadde vad på Sjøgehuzed i to Månada, skujle hanj te å
  præwa å varra oppa, hanj va mæst utolmodier som enj Bælli, hanj mente sæl, a
  hanj va enj hel Kar nu, men de viste saj, a då hanj hadde sodded oppa i
  Lænnestolenj enj Tima, va hanj så trætter, a Sjøgeplajerskan måtte jælpanj i
  Sænj. Men lid ætte lid fijkj hanj flera Kræfter, å kunje snârt staggra omkrænj
  me to Stokka, å når Væred va pent, kunje hanj nu gå ud i Hawanj. Så kom denj
  stora Dânj, då hanj skujle skrives ud. Ajle hadde di vad så væl å râra modenj, å
  livel va hanj nu så glâr, a hanj foje kunje sawa denj sista Natten. Hanj hadde
  sæl rinjt jem, om di velle hæntanj, å strajs âuer Medda kom Anne Lise kjørenes å
  hadde Bællana me. Hâns va Kusk å va enj fæzelier Kar. Di hadde Rys for,
  Enjspænjara, å hanj  hadde nu vad her så ota, a hanj va vajavân, så der
  behøvtes nâue Kusk. Knud va ront å bâ Fârvel te ajle å takkada sina goa
  Plajersker å gjæsbø dom ajle te å besøja saj på Mâgårenj, å så jolp di’enj te
  Vâuns å virada hannem inj i et Tæppe, å så rujlada di mod Jemmed te, Jemmed, som
  hanj ijkje hadde set i âuer tre Månada. Då di rajte denj sista Bakkanj å så
  Mâgårenj ligja nera i Dâlenj, vad som om Knud fikj nâd i Halsenj, hanj kunje
  injed saj, men tâu bâra Anne Lises Hån å veskada: „Se, Anne Lise, vår e her
  pent, å de e Jemmed.“ Der va’nte majen Menenj i va hanj sâ, å livel forsto Anne
  hannem så got. Når enj hâr vad ver å møsta Jemmed, lær enj va de vært. Krestian
  hadde skaft dom enj dyktier å troer Hâuddrænj om April, å hanj hadde gjort sina
  Tinj got. Sæn va stor å krabbu, å Roarna rena, å de tajnada te å ble et got
  År. Knud kunje injed sjødda på hela Sommarenj, men bâra gå å se på. Inger
  foldenj âueralt, hon va nu hansa Sjøgeplajerska, sâ hon, å når hon ble stor,
  skujle hon te Bønj å varra ræjti Sjøgeplajerska, for di va så râra, hadde Fâr
  sajt.
  
  De va enj Dâ hen på Fiskjed, Knud hadde nu pånå âuervunjed sinj Sjøgdom, a der
  mit på Ættemeddanj rujlada et Kjøretøj inj på Mâgårenj. Anne Lise ble så bonge,
  a hon ryste, for sæl om hon ente kunje kjænja Kuskenj, kunje hon livel se på de
  hela, a de va enj å Knudsa gamla Kommerâter å Svirebrøra. Knud kom ud frå Lân, å
  di sto å snakte lid. Va di sâ kunje Anne Lise ente høra, men hon så, a denja
  Prongarenj tâu Knud om Armenj å grinada å va så mijler. Hanj velle sækkert hâ
  Knud me saj te Bønj, men nu så hon, a Knud rev Armenj te saj å hævada Hån, som
  om hanj velle te å slå, å Prongarenj ble så alatter å sprong op på Vâunenj å
  kjøre så arrit hanj kunje. Anne Lise ble så glâ, nu forsto hon, a nu va de
  henje, der hadde sajrad, å nu va Knud for Alvår vunjenj for Jemmed.
  
  — — Der e gåd fæmtan År. Fæmtan År, som hâ vad ræja på Omsjevtelser. Ajle hâusa
  nok hina Agostdâ, vår de va, som Krien sto for Dørn, å injenj veste va Tima Bod
  kom, a vi âu skujle me i de barbariska Myrderied, som râsada på ajle Ler. Fâran
  drev mera væk, å så kom Tidarna  me Priser så hoja, a injenj hadde kjænt Mâga,
  å alt kunje gje Pænja. Ajendomma gjek op i Pris, tol-tre Gonga hojara, enj di va
  msålda te Åred forud. Øj gjek op i trele-fira Tuzen Kroner, å Kjør i
  tâl-fjâurtan Honrede, injed va for dyrt, alt va der Forknapnenj på unjtâns
  Penja, ja, de va, som om Lanned skujle drokna i Penja. Så kom der andra Tider,
  vår der va Vârer nok; men nu va der injena Penja, å injena veste, vår di va
  blena å. De kom te å passa, a va der kommer læt, går læt. Knud Væst hadde âu
  tjænt Penja, men hanj hadde livel vad så kloger, a hanj ente hadde lâd saj lokka
  te å sælla, værkan Gårenj æjle Besætninjen, å derfor va hanj nu iblan dom, der
  sto saj bæst. Låned te Nels Annarsen hadde hanj forlænjst klârad, sjønt Nels
  nâue velle hat desse Pænjana, som hanj ente hadde Brøg for. Nels Annarsen læwer
  inu, men e blenj gammajl å går mæst hos. Nu e de Søsterdøtterhorrenj, som Nels
  sajer, der driver Gårenj å âu hâr fåd Kjøv pånj. Nu går Nels bâra å vænter på
  der ska komma Konna på Gårenj, å ved âu væm de bler. De e denj ælsta å
  Krestiansa Pibla. A Hans hâr valt saj en Udbygjarapibel, hâ værkan Nels Annarsen
  æjle Knud Væstes nâd imod, for de lader te, a hon slajtar Forældrana på, å så e
  hon go nok. På Mâgårenj kanj di got unjværa Hâns nu, for di hâ ju lijla Nels,
  som snârt ska komfremeras, å som nok ska varra Mâgårsbone enj Gong. Men de vârar
  ju nogged, for Knud e ju mæn got haltrøs År, å Nels Annarsen rignarenj mæst for
  enj Horra inu. Inger lær te Sjøgeplajerska å e glâ ver å varra te Jælp for dom,
  som lija ijla. De e nâd hon hâr ætte Moer, brøggar Knud å saj, men Anne Lise
  mener, a de e nâd, hon hâr arrad ætte Bæstefâr. I Dâ ska her varra Fæst på
  Mâgårenj, Knud hajste sæl Flaggenj mit på Formeddânj, å snârt va ajle Flaggana
  oppa på ajle Nâbogårana. For de hadde ju ståd i Blån, a denj sajstene Maj kanj
  Sognarådsformanj Knud Væst å Hustru fajra dorres Sølbrojlep. Ja, nu e Knud blenj
  Sognarådsformanj, som hanj då så gjærna velle vad då for tjive År sinj. Då led
  Folk ente pånj, men sin så di, a hanj va enj å di der va Brøg for, å kom å bâ
  hannem om å varra me. Då hadde hanj foje vellad. Hanj mente for majed om Jemmed,
   sâ hanj, å velle ente forsømma ded for å tâ saj å frammad. Men nu vad Anne
  Lise, der råde te. Hanj skujle âu værka te Gawn for andra enj Konna å Bælla me
  di Æwnarna, hanj hadde fåd, sâ hon. Så ble Knud valder i Sognaråd for sæks Ar
  sinj, å for to År sinj ble hanj Formanj, å ajle i Soggen se op te Mâgårsbonenj,
  for sæl om hanj boer på denj nættesta å bæsta Gårenj i Soggen, e hanj livel enj
  Værdâsmanj, som jælper, vår der e Trong, å viser, a de e Alvår me hansa
  Kristendom. Injenj kanj helt omforma saj sæl, men der e bâra sjet denj
  Forandrenjen menj, a nu e’d de bæsta ienj, som hâr fåd Majten, å hanj hâr lært å
  boja saj å hâr set, a hanj e livel mæn lidenj. Anne Lise e denj samma som forra,
  lid mera forladen e hon bled, å kansje lid mera stanhafti, men livel e’d denj
  samma mijla å jælpsamma, der altid tænjkjer sist på saj sæl, men då, for fæmtan
  År sinj lære Knud, va hon va vær, å sinj har hanj tâd na me på Rå om alt. Ver
  Sølbrojleped i Dâ e der injed stort Gjæstabod. Bællana e ju jemma, å Morbroer
  Nels e âu me å hâr denj samma Sjødefrakkenj på som for fæmåtjive År sinj, men i
  Dâ e der injenj, som gjor Nar å Nels. Så e der Krestian å hansa Konna å Knudsa
  Koleger i Sognaråd. Knudsa Familia e der injena å. Forælrana e dø, å Broerenj
  reste bort, då Gårenj ble sålder frånj. Om Ættemeddanj samlades Gjæstarna om
  Bored i Hawastâuan, å ætte a der va gjort go Besje me Anne Lises goa Mâd, ble
  Telegrammarna oplæsta, å der va monga. Der va bådde Telegram frå Amtmanj å
  Prostenj å monga andra fina Hagga. Så holt denj ena Sognarådsmanj en pen Tâla
  for Sølbruapâred, å enj å di andre holt en Tâla for Bællana, å Krestian fortalde
  om Livet på Mâgårenj i Hâns Koffedsa Tid, å så holt hanj en Tâla for Nels
  Annarsen å sâ, a ded Arbajed, hanj hadde udræt, høre te di store, for då hanj
  hadde begjynjt for førretjive År sinj hadde der men vad tjive Tynjelan Awlsjor
  te Lynggårenj, å nu va der haltrøs, å bryda træddeva Tynjelan Lyng va et Arbaj,
  vi ajle måtte respetera, men di tol-tre Tynjelan, der nu va tebâges, skujle unga
  Hâns Koffed la ligja te Minje om gamla Nels, å âu for a Gårenj ente skujle bæra
  Nawned forgjæves. Gamla Nels ble helt unjselier å  rørder ver ajl denja
  Rozen. Så reste Knud Væst saj. Fost takkada hanj ajle, for va di hadde sajt, å
  så sâ hanj: „Der ble sajt, a jâ hadde udræt så majed te Gawn for andra. Lid hâr
  jâ ju kansje nok gjort; men de e nâd, vi må la enj anj dømma om. Vi Menjesker
  vedda livel mæn så lid, å våra ajena Kræfter e mæn så små. Då jâ for fæmåtjive
  År sinj kom her te, mente jâ ju, a jâ va enj fæzelier Kar, der kunje alt å
  forsto saj på alt. Jâ syntes, de Grâned, Hâns Koffed hadde fåd udræt i hela sit
  longa Liv, va mæn Småtinj. Jâ velle ju bâra fram å ble te nâd stort, å då de
  ente velle lokkas gâ ja andra Sjylen. Å så kom de Årn, som jâ hælst vel glømma,
  då jâ jawada Lokkan væk frå Jemmed. Så kom Dâna, vår de så ud, som om de hela
  skujle ramla sammen, å Jemmed gå tegrunja, men så visted saj, a denj Sæn, Hâns
  Koffed hadde såt, va å de bæsta Slawed, å de va dænj, der reddada vos ajle, då
  de så alra varst ud. Naj, vi Menjesker ska nok varra vârsomma me å dømma om, væm
  der e stor, å væm der e lidenj. Vi få ju ajle vort Sjevte, vi ska teså, å de e
  ikje om vår stort Sjevted e, men om denj Sæn vi hâ å så e å de retta
  Slawed. „Altid la Vorharre stå for Styred, å glømma saj sæl, for å jælpa andra."
  De va denj Sæn, Hâns Koffed såde, å kanj jâ å mina Ættekommara bâra læra å så
  denj samma Sæn, så vil Lokkan nok âu ble ver å gro på Mâgårenj.
  
  Knud Væst satte saj, å der va injenj der modsânj, for hanj va ju
  Sognarådsformanj, å denj klogesta Karenj i hela Soggen. 
  