text: Brâfolk å Stommene
  
  Anna Nilsen hed hon, men di mæste kjænde na bæst unje Nawned Flottens Anna. På
  henjes Døveseddel sto „Datter af Skotøjshandler Nielsen, Nexø“, men det va nu
  snart sæks År sin a Peter Flot bode i Bønj å va finer Hagga, nu lå hanj te Jems
  me Konna å tre Bælla i en Huzakâta oppa ver Kannikagjâred å Anna havde mæn vad
  fira År då di fløtte her op. Annes Fâr, Peter Nielsen hed hanj, men va bæst
  kjænder unje Nawned Flottenj, æjle Peter Flot, va fødder uda på Smålyngenj i
  Pærskersen, hans Fâr va Skomâgera å va et fordrokked Snæwl; men Kon va en
  Habbeligrassa, som kunje tâ Manj i Nakkanj om de knev, å derfor fikj di livel
  Føn, sæl om de va me Krevel å Krat. Peter hadde ente hat monge ârtia Bælladâ. Då
  hanj va tille tâl År måtte hanj alt begjyna som Skomâgaralærlinj å âu følla me
  Fârenj når hanj fârtada runt frå Går te Går å forsøllada Fodatøj å flyde
  Søllatøj. Spænrømmen fikj Peter âu å smâga ret ota, når ⟨hanj⟩ ente gjore sit
  Arbaj årdentlit, æjle hanj sod å snev frå om Awtanenj. Då Peter va fæmtan
  sajstan År va hanj pånå lesse vila som Fârenj, så fikj hanj Plâs hos en
  Skomâgara i Najse, her skujle hanj så læra vidre i to År. Peter velle ju gjærna
  ud å mora saj sammen me andra Læredrænja i sin Fritid; men di ajtada ju ente
  sennnej Snørvalp uda frå Lyngenj for nâd. Penja te å traktera for hadde hanj ju
  ente, ja, nâuehen Klær på Rân så hanj kunje varra bekjænt å viza  saj pâ
  Gâdan, å derfor fikj hanj injena Kommerâter. Hanj hadde mæn fåd enj majed nålier
  Skolegong, å kunje nâue værkan læza æjle skriva; men livel hadde hanj alt då
  injhellu hoja Tânker om saj sæl å lâude, a når hanj ble Svæn skujle hanj nok
  viza Folk vennenj Kar hanj va. Endeli då hanj va attan År hadde hanj udlært, å
  nu skujle Lived fost ræjti begjynja. Et hal År ætte reste hanj te Kjevvenhawn,
  så gjek der fira År vår der nâue va nânj der høre nâd frånj; men så enj Dâ sto
  hanj ijæn i Værkstæd hos sinj gamla Mæster å spore om hanj hadde Arbaj tenj. De
  hadde hanj ævent å så tâu hanj ijæn fat her som Svæn. Peter hadde livel
  forandrad saj enjhellu på dæsse fira Årn, å der va nâue nânj der kunje kjænjanj
  ijæn. Hanj hadde lajt saj et fint Auansjægj te, å de snode hanj så de ble spist
  som Syla, å når hanj kom på Gâdan va hanj i fint bokjevt Toj å stiva
  Flepper. Hanj møte âu strajs ver ajle Bal å va ju denj finesta Hagganj å snakte
  et Sprog så fint, a monga nâue kunje forstånj, å så fortalde hanj ju om alt de
  stora hanj hadde vad me te i Kjevvenhawn. Di mæste så ju, a Peter Flot, som di
  nu kaltenj, va enj ræjti Narrafas, som injed dâude; men der va livel flera å di
  unge Piblana som så milt tenj, hanj va ju så flotter i Tojed å Snakketoj hadde
  hanj som denj vilesta Prokkerâtarenj. Dæsse Piblana, som her kom te Bal kunje
  hanj âu nok spella Kjærest me for enj Awtan; men herme bled âu. Peter Flot hadde
  store Plâner om å ble te nâd stort; men ded skujle der ju Pænja te. De Grâned
  hanj tjænte forslo nâue te Lommepænja, derfor galted om å få en Konna som hadde
  nâd. Lena Pedersen vad så hanj kom i Tânker om. Hon va en Udbygjarapibel frå
  Bolskersen, henjes Forældra va dø, å der hadde hon arrad nogged, å sin Løn hadde
  hon hejler ente sjitad væk, så hon hadde trile fira Tuzen Kroner i
  Spârekassanj. Hon hadde tjænt som Paja på Kannikagårenj i nonna År, å då
  Kannikabonenj ble Æjnkj å sålde Gårenj å fløtte te Bønj folde hon menj som
  Huzhojlerska. Nu va hon ente helt ung lænjer, hon nærmada saj di træddeva, hon
  va en stelle, sajtlawen en, der sjæjlan tâu te Fæster æjle Bal. Enj Dâ gjek hon
  hen te Skomâgarenj for å få sina Sko flekkada. Mæster va'nte  jemma å Peter
  vad så som tâu mod Besje; men som hanj då va galanter, å som hanj då kunje
  snakka. Hanj folde na helt udan for Dørn å ble ver me å gjæsby na me på Bal på
  Lâurda Awtan. Hon svâre ente majed ted strajs; men hanj ble ver å snakka for na,
  å tesist lâude hon å følla me. Peter møte âu å tâu na me, å så danjste hanj me
  na hela Natten å trakterde bådde me Kaffe å Sodavan. Lena syntes, a hon aldri
  hadde oplæwt så årtier Awtan forrå, vår va denj Skomâgarasvænenj livel pener å
  galanter. De ble’nte sista Gong a Peter Flot gjæsbø henje me te Bal, å Ænnanj
  påd ble, a injan der va gåd enj Månad va di forlâuada. De va denj fosta Lena
  hadde møt som hon hadde kommed te å mena om, å de velle âu ble denj sista, å a
  Peter va enj Râzapâz, der bâra tæjnte på å mora saj, kunje hon ju ente
  se. Kannikabonenj præwde ju på å âuersnakka na å sâ, a de va bâra henjes Penja,
  a Peter velle hâ fat i; men då hadde Lena bled nag å lo’enj vedda, a hon va
  gammel nok te å rå saj sæl, å de skujle nok gå, for Peter va livel enj galanter
  Kar, å a hanj hadde Lyst te å mora saj va dér injed galed i. Lid ætte a di va
  blena forlâuada spore Peter sinj Mæster om hanj velle sælla Forretninjen. De
  velle hanj âu gjærna, hanj begjynjte ju snârt å ble hal gammajl, å då Peter bø
  en gaddeli go Priz hanlada di, å Peter Flot ble nu Mæster her, vår hanj for nâue
  fæm År sin hadde sodded som Lærlinj. De va ju Lenes Penja der ble brugta te å
  kjeva Forretninjen for, Peter ajde ente så majed, a hanj kunje kjeva sit
  Bruatøj, då di lid ætte skujle gjevtas, Lena måtte betalla ded me. Nu skujle
  Peter så ræjti viza va hanj dâude te, å hanj fortalde âu for ajle der bâra velle
  høra pånj, a nu kunje di andre Skomâgarna der i Bønj bâra pakka sammen. Fost
  lawada hanj om på Huzed så der ble en fin Botik me stora Vinju der nåde mæst
  helt ner te Jorn, å så fikj hanj lawad et stort Sjælt vår der me âlnahoja
  Bogstawa sto ”P. Nielsens Skotøjsforretning”. Så kom der en vældi stor Sænninj
  Fodatoj å ajle Slaw frå en Faberik i Kjevvenhawn, å så skujle Forretninjen ræjti
  gå for saj. Di Penjana hanj hadde fåd me Lena forslo ju ente te alt dætta her;
  men når hanj bâra betalde noged kunje ju Ræsten fås  pâ Kredit. Så fikj hanj
  saj enj fujlbefârenj Svæn å enj Læredrænj, sæl va hanj mæn sjæjlan på Værkstæd,
  hanj skujle ju passa Botiken. Detta va et Arbaj der ræjti paste Peter Flot; især
  når der kom en å di fine Embedsmanjsfruarna æjle Frøkenarna, då va hanj nok
  alatter å kunje bokka å skrava, å Snakketojed gjek pånj som Kjæp kjør i
  Jåul. Hanj hadde âu go Søjninj, især i Fostninjen, de va ju nâd nyt, å fina
  Sâger vad âu, som stok Folk i Iven. Kredit va hanj hejler ente bonge for å gje,
  om de va ded Folk velle hâ. Når det så ble Fyrawtan tâu Peter saj en Tur ner te
  Hotælled for å få saj en Øl æjle en Toddy å en Prât me andra Hånværkara. Der va
  ju injenj der rignada Peter stort for nâd; men livel så værkan Vært æjle Gjæster
  ila, når Peter Flot kom, hanj va altid ripa te å gje Omgonga, å så kunje di
  sajtans sedda å høra på hans Grotan. Om et Pâr År, sâ hanj, når hans Forretninj
  her va bled lid bære stabiliserad, velle hanj âvna en Feliâl i Rønna, å så
  skujle hanj nok visa di viktia Rønnabona, a der va Neksebo te âu som hadde
  Forretninjstalent. Te å begjyna me vad bâra enj æjle to Awtna om Ugan a Peter
  møte på Hotælled; men ætte som Tiden gjek, bied mæst vær Awtan hanj hadde Ærne
  der ner. Lena gjek ju bâra jemma å paste sin Huzholninj, å her gjek alt âu som
  det skujle. Nya, pena Møbler hadde di, å rent å pent holte hon’ed âu. Goer Mâd
  velle Peter hâ, å hon kunje bâra hanla inj. Men livel va’nte Lena helt tefres,
  hon hadde ju vænt, a de skujle bled mera ârtit å varra gjevt. Peter va’nte oner
  æjle sjæjlde me na; men hanj va mæn sjæjlan inja udan mæns hanj fikj Mâd, å
  rådes hejler aldri me henje om nâd. De sjedde ju, a di ble gjæsbøna ud; men Lena
  velle hælst ble jemma, å her va di âu got enia, Peter velle hælst gå ena, hon
  monglada Dannelse, sâ hanj. Så va der âu nâd anjed Lena gjik å tænjte på. Kunje
  detta ble ver å gå? Peter sjøtte ju ente stort, men brugte monga Penja på
  Hotælled å Forretninjen gâ vest hejler ente så majed som de så ud te. Et hal
  Snes Månada ætte a di va blena gjevta kom der så en Pibel, å Lena ble glâ; hon
  tænjte âu, a kansje Peter ble mera jemma om Awtaninj nu; men do ble ævent de
  mosatta. Då der va gåd et År ætte at Peter hadde fåd Vårer jern begjynjted ju
  å skårta på Lâgered, å flera Nommer va helt udsålda, å di der va te Ræst va ju
  hejler ente på Modan; derfor skrev hanj nu ætte en ny stor Forsyninj. Der kom
  livel injena Vårer; men i Stânj for kom der et Brev vår der sto, a der injena
  velle ble sænt, forenj di gamle va betalda, æjle minjst et Afdrag på fæm
  Hundrede Kroner. Peter ble lid lorlier vered, fæm Hundrede Kroner va ju livel
  enj tæmmelier Somma; men de måtte ju kunja skaffas, der va då Penja nok i
  Bânkenj, å andra Hånværkara å Hanlene fikj ju Penja å låna dær, så måtte hanj
  vel âu kunja få. Deriktørenj va âu sennenj væl Manj, Peter hadde snakt menj ota
  på Hotælled. Så nørlada hanj hen te Bânkenj å spore, om hanj kunje få fæm
  Hundrede Kroner å låna. Deriktørenj så slet ikje så milt i Dâ, hanj røste på
  Hâud, naj, di skujle hâ Sækkkerhed; men hanj kunje livel få dom på en Væksel,
  ves hanj kunje skaffa enj goer Kapsionist. Då Peter kom ud på Gâdan sto hanj å
  betænjte saj lid; hanj hadde ju så monga goa Venner a hanj nâue veste væm hanj
  skujle sporra. Hanj bestæmde saj te å sporra Værtenj på Hotælled, hanj hadde
  sækkert tjænt mera enj ded på hannem. Då hanj kom derhen forlongde hanj på to
  Øler å bâ Værtenj om å gjorra saj Sælskav. Så gâ hanj saj te å snakka om, a hanj
  va komminj i enj øjeblikkeli Vanskelihed, hans Startkapital hadde ju ente vad
  ret stor, å nu sto hanj å monglada Penja, de va livel bâra en Baketæl på fæm
  Hundrede Kroner; men om Værtenj nu ente velle gjorra hannem denj Tjænesten å
  kapsionera for dom i Bânkenj. Værtenj svâre bestæmt naj, de va hans Prensip
  aldri å kapsionera. Nu bestæmde Peter Flot saj te å sporra Bâgarenj, di va ju så
  majed fina Venner å drok sammen mæst vær Awtan. Her va hanj nok livel kommed te
  denj retta, for hanj sâ strajs ja. De kunje ju sje for ajle, a di kunje komma i
  Penja vanskelihed, sâ hanj; men derfor måtte Kommerâter å goa Venner âu jælpa
  hinjanj. Peter kunje ju ente skriva en Væksel; men Bâgarenj kunje, å Peter sâ
  Tak å lâude, a hanj skujle nok varra te Tjæneste enj anj Gong.  Bâgarenj grinada
  så lomst i Sjægjed då Peter gjek; men de lâ hanj ente Mærke te. Då
  Bânkderiktørenj hadde set på Nawnet  som sto på Vækslinj, svâre hanj naj, denj
  kunje di ente diskontera, Bâgarenj hadde monga Væksler, å enj va bled
  prottestert i Hinjdânj. Peter måtte så fortsætta me sina Venner; men de va livel
  så lorlit, syntes hanj, for ajle som dâude nâd i Bânkenj sâ naj, mæns di der
  injed va væra dær va så majed fojelia me å jælpa. Då Peter kom jem om Awtanenj
  va hanj le nær; men Penja skujle der ju skaffas, så fikj hanj præwa på en anjen
  Måda. Hanj hadde ju gjed Kredit, å derfor hadde hanj ikje så lid udastånes, nu
  måtte Lena så sedda å skriva Rajninjer mæst halla Natten, å Dânj ætte sænde hanj
  så Læredrænj i Bønj me dom. Di mæste sâ, va de skujle forstås ver, de va då’kje
  en Tid på Åred å sænna Rajninjer, somma betalde livel lid, mæns andra ble så
  fornærmada, a di lâude, a Peter Flot aldri skujle få dorres Søjninj mera. Då
  Læredrænj va færdier hadde hanj fåd samlad to Hundrede Kroner sammen, de va
  alt. Peter skravada Penjakassanj å Lommarna å fikj her et Hundrede, så sænde
  hanj tre Hundrede Kroner å lo Lena skriva et pent Brev, vår hanj lâude, a hanj
  ret snârt skujle betalla alt va hanj sjylada, bâra di velle sænna hannem en ny
  Forsyninj Fodatoj. Lid kom der âu; men de va nok nâd som ente va helt på
  Modan. De gjek nu hejler ente så got me Handelen lænjer, der såldes ente stort
  mera i Botiken om Dânj, enj Peter brugte på Hotælled om Awtanenj, å der ble
  injed te å betalla å på Gjæjlen me. Et hal År ætte møte så di fine Manjana me
  Snor om Hâuan, å så skrev di alt va der va i Botiken å di fine Møblarna i
  Storstâuan. Fjâurtan Da ætte va der så Aksion. Peter sjylde saj inja på Værkstæd
  dænj Dânj, å Lena holte saj i Sawekammersed me lila Anna. Der møte ju got me
  Folk, hela Gâdan va propfujl, å di grinada å gâlde å bø som di va galna. De va,
  som der va enj Viktisnud der sâ, a der hadde aldri vad så goer Gong i Flottens
  Fodatoj forrå, som der va i Dâ. Om Awtanenj, då der injenj va der såd, pellada
  Peter Sjælted ner å smed’ed på Tiled. Dânj ætte sâ Svænenj Fârvel å gjek, hanj
  hadde nok âu lid tegoa. Nu måtte Peter ijæn sætta saj på Skomâgaraskrikenj å de
  synjtes hanj ju ente va ret ârtit. En hel Uga holte hanj saj nu jemma; men så
  trajte hanj ijæn i Possen å nørlada  hen te Hotælled; men Værtenj lo hannem på
  en pen Måda vedda, a her va’nte enj Stâ for enj Falitskomâgara å komma. De gjore
  nu hejler injed, der va Værshuz nok forudan, vår di hejler enj gjærna sjænte for
  ajle, som hadde Penja på Lomman, å Kommerâter kom hanj hejler ente te å mongla,
  når hanj bâra kunje gje sina Omgonga. For Lena bled ente nân årti Tid nu, sæl om
  hon hadde sin lila Anna å glæ saj ver. De sjedde nu slæt ikje så sjæjlan, a
  Peter kom dinglanes jem om Awtanenj me Gâdehorrana i Hælana på saj, der gâlde å
  song: ”Peter Flot târ sinj Pot nok så got” Lena holt pent Huz å spârada på vær
  Øra; men de forslo ju ente, for de va’nte nok me a Peter drok å dondrada å
  brugte monga Penja på Værshuzen; men hanj forsømde âu sit Arbaj å tjænte mæn
  lid. To År gjek på denj Mådan, så fikj di ijæn Besøj å di fine Embedsmanjana, å
  denja Gongenj vad Huzed di skrev. Nu skujle di så hâ nânj anj Stâ å varra. Peter
  va Bønj runt å så på Lajlihed; men der va injenj ledier for hannem. Lena veste,
  a henjes gamla Huzbone ajde enj Huzakor oppa ver Kannikagjâred, å denj sto nok
  øder, hon gjek så hen tenj å spore, om di kunje få denj å laja. Hanj ynkades ju
  âuer na å gâ dom derfor Lâu å flytta derop, sjønt hanj got veste, a nân Laja
  fikj hanj aldri. Så fikj di enj Vâunmanj te å kjøra dorres Stompa derop, å herme
  sâ di Fârvæl te Bønj. Huzed heroppa ver Kannikagjâred va ju nok forhobbad og
  forlada, men livel ente mera enj der got kunje bo Folk ied. Lid åsies låd ju;
  men fredelit å næt va her, især om Sommarenj, å Lena ve âu helt glâ ver å flytta
  derop; hon hadde hejler aldri følt saj ræjti jemma i Bønj. Her va âu et Pâr
  Sjæppelan Jor te, så di kunje awla Kantofler te Huzbehâu, å fikj di dom lid
  Vajagræs kunje di kansje âu hâ en Gjed. Jo, Lena va ver got Mod nu, Peter velle
  nok âu hojla op me Drikkeried, nu hanj kom væk frå sina Drikkebrøra. Peter va ju
  ente nær så glâr ver å flytta på Lanned som Lena, her velle hanj kjeda saj ijæl
  injan der va gåd et År, her va ju injenj å snakka me, å Arbaj fikj hanj nok
  hejler injed. Her tâu hanj livel Fajl, alt denj fosta Ugan kom der flera Pâr
  Sko, som skujle forsøllas, å hanj fikj snârt så majed å sjødda som hanj kunje 
  âuerkomma.  Nu lo’ed âu te, a Peter hadde tåd Stâdihed på saj, enj hel Månad
  holt hanj saj jemma å paste sit Arbaj å tjænte helt næt, å Lena va glâ; men så
  hadde hanj ente mera Lær, å derfor skujle hanj te Bys å kjevva. Peter gjek
  strajs âuer Medda, de va ju Midsommardâ, så hanj kunje ju got varra jemma ijæn
  for Awtan. Lena hadde så pent sajt tenj om hanj ente velle komma jem så fort som
  mâulit; hon va’nte glâ ver å varra ena, hon vænte ju enj Lidenj ijæn i dæsse
  Dâna. Peter hadde svârt, a hanj skujle komma så fort som mâulit; men Lena va
  livel lid betænjkjeli ver’ed. Monne Peter nu kunje gå et Værshuz frambi. Klokkan
  fæm, sæks begjynjte Lena alt å kjekka ætte Peter; men Væntetiden ble long, de
  ble lånt âuer Midnat injan hanj kom, å då va hanj så fujler a hanj nâue kunje
  stå på sina Ben. Lær hadde hanj livel fåd; men de va’nte ret majed, di halle
  Penjana hadde hanj nok drokked op. Dânj ætte vad Sønda, å Peter lå hela Dânj;
  men om Mandanj tâu hanj fat på sit Arbaj som vân. Lena værkan sjæjlde menj æjle
  bebrajdada hannem’ed, hon forsto got, a kunje hon ente få Sjek pånj me de goa,
  fikj hon’ed aldri. Næsta Gong a Peter skujle te Bys å kjevva Lær, gjæntâu de
  samma saj, å nu va der livel så hårt Brug for vær Øra. Lena hadde ju fåd en
  Pibel ijæn, å derfor kunje hon ente komma ud å tjæna nâd. Te dâlit tâu Peter
  sina Sypa te Mâdenj som andra, men hejler ente mera, hanj skujle hâ Kommerâter å
  drikka sammen me. Kråga hijter ju Mâga, å de samma gjore ju Peter, å de va nera
  hos Pølse-Rikka i Pølsehuzed. Rikka va Ænjkja, henjes Manj hadde vad
  Øjaslajtara, å når hanj så hadde fåd saj en gammel Bonakrikka mæst for injen
  Tinj, lawada hanj Pølser å na, som hanj sin kjøre Lanned runt å sålde. På denja
  Fârtan Lanned runt trof Pølse-Nels, som Folk kaltenj, ju monga løza Fâula, som
  nâue hadde nâd fâst Tehojl. Nels gjæsbø dom så me jem te sit, å her ble så et
  Teflukt for senna, som pena Folk ente velle hâ ret majenj Omgong me. De va livel
  ente enbârt å sit goa Jarta, a hanj tâu imod dæsse Gjæstarna. Di forsto âu got,
  a for å varra vælsedda måtte di hâ æntan lid Penja æjle andra goa Vårer som
  kunje brugas. En Flaska Brænjevin va ju âu nâd som høre  saj te; men denj
  kunje Nels nømt skaffa dom, når di bâra hadde så di kunje betalla. Derfor
  gjek’ed me Svir å Drik i Pølsehuzed mæst vær Awtan. Nels kunje livel ente hojla
  te detta Lived ret lænje, men gjek hen å dø. Rikka fortsatte så Forretninjen, de
  vel saj, Øjaslajtninjen å Pølselawninjen begå hon ju; men goa Venner tâu hon
  imod, ævent som då Nels læwde. Her vad så a Peter fikj sit Tehojl. Peter Flot va
  her denj pena Manj i Sammenligninj me di anra, som møte her; hanj hadde ju
  værkan gåd å tyt æjle stolled æjle på anjen Måda hat nâd udastånes me
  Polletied. De va nu sæks, sju Ar sin, a Peter å Lena flytte her op ver
  Kannikagjâred. De hadde vad droja År for Lena, nu måtte hon pånå forsorja bådde
  saj sæl å Bællana. Peter hadde ju hejler ente majed Arbaj nu. De hadde gåd
  seddan, a de knev for hannem me å få Lær, for Penjana ble ju brugt te Syp. Hanj
  fikj saj så lid Liska å anjed Lort hos Lærhanlarenj, som andra Skomâgara ente
  velle kjevva; men di Halsøllarna der ble å detta, holte ju ente ret lænje, de
  hadde Folk âu opdawad, å så sænde di dorra Fodatoj te andra Skomâgara.'
  
  De va nu hen på Feskjed, å Lena va uda vær Dâ å pellada Kantofler op. De va et
  tungt å sjided Arbaj; men en Moer bler ente rapt træt, når hon arbjar for Føn te
  sina Bælla, å Lena veste ju ded, a sviktada hon, va der ente anjed inj
  Fattivæsened å ty te, å de velle hon livel grâua nødit. Nu va der ju tre Bælla å
  mætta, Kâl som va denj ynjsta va ævent fira År. Inu hadde di ju livel fåd Føn,
  sæl om de va derætte. Spæjesil å Kantofler å Søvva me en Sjiva Râubrø me Fet på,
  de va mæst ded di læwde ver. Slajtarenj va livel goer mod na å sålde na å å te
  enj Injmâd te små Penja, â då kunje der ju ble te majenj goer Mâd i nonna
  Dâ. Anna va nu en stor, færm Pibel på ti År, hon kunje bådde passa Kâl og hojle
  Jemmed pent når Moer va på Arbaj, ja, hon kunje âu got lawa lid Mâd, når der
  bâra va nâd å lawa å. Men Anna va âu så klog, a hon got forsto, a Fâr va et
  ræjtit Stommene, der drok alt op va hanj fortjænte, å som ajle hadde å gjorra
  Nar å å grina ad. Ja, her hadde Anna hørt asjellit på Skoleplâsenj. 
  
  Ded va enj Awtan, Lena va kommed jem frå Nårregår, vår hon hadde vad i to Dâ å
  pellad Kantofler op. Peter hadde ligjed på Slabænkjinj å snevved mæst hele Dânj,
  hanj va nu gåd saj en Tur, å bådde Moer å Anna va got klâra âuer, vår hanj va
  henna. Hanj hadde tol tre Kroner tegoa å Kannikagårsdrænj for et Pâr Halsøller,
  nu va hanj så henna for å præwa på å få dom, for så å tâ ner te Pølse-Rikka å
  svira dom op. Hanj hadde livel injena Penja fåd, kunje di se pånj då hanj kom
  jem, for hanj så majed vrântuer å sær ud. Lena satte Mâd fram, de va Sil å
  Søvva, som vân. Då hanj va færdier me Mâdenj reste hanj saj å begjynte å gå fram
  å tebâga på Golled.
  
  Nâ, ble ni så færdia med Kantoflarna der nera på Norregår, spore hanj.
  
  Ja, vi ble ævent færdia te gaddeli Fyrawtan, svâre Lena.
  
  Betalde hanj så?
  
  Vest gjore hanj ded, vi fikj vår Dâløn der som andra Stâ.
  
  Peter gjek ijæn et Pâr Gonga fram å tebâga.
  
  Du kanj la maj få en Tokrona, Lena, du ska få na ijæn om tol tre
  
  Dâ, då får jâ Penja å Kannikagårsdrænj.
  
  Naj, Peter, de får du ente, di ska jâ hâ å kjevva Mâd te Bællana for, å du ved
  âu sæl, a her e nâue Mâd i Huza.
  
  Ja, Bællana, de alt va du tænjkjer på, å maj e du le glâ me. Jâ går her Dâ ætte
  Dâ å e ver å kjeda Lived å maj, injed hâr jâ å sjødda nu, ajle ska di ner te
  Mikjelenj me dorra Klæwa, å hanj klâmpar op så de værkan ammar æjle lignar; men
  de e Folk le glâ me, når di bâra kanj fåd for mæst injen Tinj.
  
  Nâ, ætte va jâ hâr hørt târ hanj nok pånå de samma for sit Arbaj, som du gjor;
  men Folk saja, a hanj brugar bære Lær så Søllarna hojla lænjer.
  
  Ja, Folk saja så majed; men ska enj forsølla Fodatøj for tre Kroner Pâred å
  tjæna igrân påd, e der nok ente Rå te å bruga Kjærnalær; men va blered så te,
  får jâ snârt denj Tokronan?
  
  Naj, Peter, denj får du ente, di Penjana jâ hâr ligjed å sledded for på
  Kantoflemarken, ska du ente hâ å drikka op, svâre Lena bestæmt. 
  
  Peter va bled helt oner nu; hanj knyttada Hån for Ansajtet på Lena.
  
  Vil du saj vår du hâr sjylt dom?
  
  Naj, jâ gjor ikje, svârde Lena lesse bestæmt.
  
  Anna va sprongen op, då hon så, a Fâr knyttada Hån mo Moer. Hon veste ju got vår
  Penjana va sjylda, di va i henjes Postelinshunj, som sto på Kommodan, å hon
  kunje ente la ble å skâla derhen.  Peter såd å ble strajs klâr âuer veddan det
  hænjde sammen, hanj for hen te Kommodan å nappada Hunj så Penjana skalrada, så
  vænde hanj Hunj for å få Penjana te å trila ud; men de gjek ju ente så nømt. Nu
  kunje Anna ente dy saj, hon sprong hen å grev fat i Hunj.
  
  De e minj Hunj, Fâr, å dænj ska du la stå.
  
  Va sajer du, din Grøbba, å Peter longada Anna en Øratæwa, så hon trilada hen ad
  Golled. Nu nærmada Lena saj å lâ Hån på Skolran pånj å sâ milt:
  
  La nu Hunj stå Peter, hâusa på, a de e Bællenes Mâd du vil stjæla, å du skujle
  skamma daj å slå Anna, hon hâr injed ont gjort å e altid en galant Pibel.
  
  Men Peter va blenj så oner, a hanj nâue veste va hanj sæl gjore. Me et ”Gå væk
  Kjælinjl” gâ hanj Lena et Pof for Brysted, så hon trilada hen a Slabænkjenj. Så
  grev hanj sinj Skomâgarahammara, å me et Slaw smadrada hanj Hunj, så Penjana
  rujlada hen ad Golled. Så spode hanj saj å râga dom te saj å grev sin Hâua å så
  på Dørn. Anna hadde rest saj å sat saj i Slabænkjenj hos Moern, Marta å lila Kâl
  kom âu å satte dom hos, å så sod di å vrælada ajla fira et helt Kvater. De va
  slet ikje denj Øratæwan, a hon hadde fåd, a Anna ble ver å vræla âuer; men de
  va, a Fâr kunje varra så rælier, a hanj hadde slåd henjes Hunj itu, de va ju det
  enesta Læjetojed, a hon nântis hadde hat. Hon hadde fådenj te Jyl for to År sin
  å Moer, hanj hadde fåd de halla å det ena Ørad åslåd, å derfor hadde Moer nok
  hejler ente gjed stort nâd forenj. Sin hadde hanj ståd der på Kommodan å Anna
  hadde synts, a hanj pynjtada i hela Stâuan. Marta ble fost kjiv å å vræla, hon
  gâ saj te å præwa på å sætta Skårn å Hunj sammen, så hite hon enj
  Fæmåtjiveøra. Hon kom sprinjenes: 
  
  Se, se Moer, Fâr hâr livel ente fåd ajle Penjana.
  
  Lena reste saj, for Bællenes Sjyl måtte hon livel tâ saj sammen.
  
  Ja, men så ska ni âu få Kaffe å Veddebrø i Awtan, nu ska ni bâra varra brâ å
  læja pent, mæns jâ går te Kâgekon ætte Kâga.
  
  Lena fikj snârt Sjal å Torkle på å kom astâ. EnjhalTima ætte va hon jemma ijæn å
  fikj Kaffekjælenj âuer. Der va’nte stort flera Kaffebønner, men så tâu hon bâra
  lid mera Segoria, å Bællana syntes livel, a Kaffed va dajlit. Di fikj âu vær tre
  Snajla, å så va ajl Sorri slyt, i det minjsta for di små. De knev for Kâl me å
  få ajle sina tre Snajla ner, men så tâu hanj bâra dænj sista halla me saj i
  Sænj. Kâl lå ju i Sænjen hos Moer, å hanj saw mest retad frå. Så gjek âu Piblana
  te Ro i Slabænjkjenj, å Lena satte saj ver Sian å, å så fojlada di ajle tre
  dorres Hænner, å så bâ Lena Awtanbøn hojt me dom, som hon altid gjore når Peter
  va væk. Når hanj va jemma måtte Piblana nojes me å be dorres Awtanbøn tyst, hanj
  kunje ju ente li seddan nâd. Marta saw mæst retad frå; men Anna lå lænje vågen å
  tænjte âuer va der va sjet om Awtanenj. Vår va Fâr livel rælier, altid sjæjlde å
  slo hanj, å aldri snakte hanj et pent Or te dom, å nu i Awtan hadde hanj tâd
  Moers Penja frå na å poffad na. Bâra Fâr kunje dø. Naj de velle hon livel ente
  ønska; men bâra hanj velle reza lånt væk å aldri komma ijæn. Te Lajsa i Skolan i
  Dâ hadde di hat de fjære Bod, å der stå ju ”Du skal ære din Fader og din
  Moder”. Skolelærenj hadde âu sajt, a ajle goa Bælla skujle mena om dorres Fâr å
  Moer å altid æra å ajta dom. Hon velle gjærna varra en brâ Pibel; men mena om
  sinj Fâr, naj, de kunje hon livel ente. Monne Vorharre livel ente hadde skrewed
  Fajl den Gongenj. Lena gjik âu te Sænjs, å nu, Bællana ente såd lænjer,
  begjynjte Tårarna ijæn å trila, va skujle detta ble te. Hon hadde bed å stolad
  på, a Peter skujle ble et bære Menjeske men i Stânj for ble hanj ju lænjer ju
  var. Å veddan skujled nu gå i Vinjterenj, som stynjada te. Di hadde snârt ente
  Lâza på Ran, værkan hon æjle Bællana, å injed å kjylna me, å de velle nok âu ble
  skrâlt me å få igrân te Føn. Der va  ju Fattivæsened å ty te; men det skujle
  livel stå hårt forinj hon bâ om Fattijælp. Så kom hon te å tænkje på om hon nu
  kunje ble sjilt frå Peter, de va ju livel hannem der øde Jemmed; hon præwde å
  sjyda Tânkan frå saj; men hon kom bâra ijæn. Ja, då velle hon å Bællana nok fåd
  brâ, sæl om hon skujle slida mæst bådde Nat å Dâ. Hon hadde ju holt enjhellu å
  Peter; men ætte som hanj hadde opført saj mod henje å Bællana i Awtan, syntes
  hon mæst hon va ver å hâdanj. Ves Peter kom væk frå Jemmed, velle hanj snârt ble
  te et rent Luzavrâg; men de va då enbârt hans ajen Sjyl. Men veddan skujle hon
  bæra saj ad me å ble sjilt, hon hadde ju injenj å rås me; men så kom hon te å
  tænkja på, a når de va Præstenj der gjevte Folk, måtted vel âu varra hannem der
  skujle sjella dom. Jo, hon velle livel tâ op å snakka menj om’ed. De va âuer
  Midnat injan Lena sæwnada, å livel hadde hon vad oppa Klokkan fæm i Morns å
  sledded som et Best hela Dânj.
  
  De va Lâurda Ættemedda, Præstenj sod inja i sit Studerekammers å skrev på sin
  Søndaspræken, å de skujle gjorres got Præka pent kunje hanj, å et got Mål hadde
  hanj âu, derfor kom der âu som otast næt me Folk te Kjærke. Hanj va enj helt
  unger Manj på nâue treddeva, å detta va hans fosta Embede. Hans Fâr va Præst i
  en Bykjærka på Sjællan, å derfor kjænde hanj ju ente majed te Lanned æjle
  Lanbona. De knabbada på Dørn. Kom inj, râvte hanj lid vrântut, de va vel bâra
  enj der velle hâ en Atæst, å hanj syntes ente om, a Folk kom ævent Lâurda
  Ættamedda. De va Lena der kom inj på bâra Hozzesokkana, Træskona hadde hon sat
  frå saj helt uda på Trappan. Præstenj tâu enj Stol fram å bâ na om å sedda
  ner. Lena satte saj ydarst på Stolakântenj, å Præstenj sod å vænte på, a hon
  skujle urætta sit Ærne. Men de lo te, a de knev for na å få begjynjt. Præstenj
  spore så, vår hon va frå, å va hon hed. Hon hed Lena Nelsen å va gjevt me
  Skomâgarenj Peter Nelsen frå Kannikagjâred, sâ hon. Så tajde hon, å Præstenj
  måtte ijæn vænta.
  
  Nue, nue. Jâ gjik herop i Dâ for å høre om veddan jâ ska bæra maj ad me å ble
  sjilt frå minj Manj. 
  
  Præstenj ble så forbawster, a hanj nâue veste, va hanj skujle svâra.
  
  Skilles, skilles fra Eders Mand, er det virkelig Eders Alvor.
  
  Ja, Peter tjæner ju ente stort lænjer, å de Grâned hanj tjæner drikker hanj op,
  å nu târ hanj âu Penjana, som jâ tjæner, frå maj for å drikka di op me.
  
  Ja, det er jo meget sørgeligt naar Manden er drikfældig; men skilles — har De
  nøje overvejet Deres Beslutning?
  
  Ja, jâ hâr såmænj tænjt noje âuered, kanj ni tro, å ved âu got, a de e ente
  ræjtit; men der e nok injenj anj Uvaj.
  
  Ja, det gaar nu ikke saa helt nemt med at opnaa Skilsmisse, der maa indsendes en
  Skilsmissebegæring til den stedlige Amtmand, der saa skal afgøre, om der
  foreligger tilstrækkelig Skilsmissegrund. I maa nok helst antage en Sagfører til
  at ordne det for Eder.
  
  Å hâ enj Prokkerât te å årnad vil vel kosta enjhellu?
  
  Ja, en Sagfører skal jo have sit Honorar, hvor meget kan jeg ikke sige.
  
  Lena sod å tænjte saj om.
  
  Jamen, så ed vel bâra di ræje der kanj ble sjilda då?
  
  Loven er ens for rige som fattige. Der maa være en lovlig Skilsmissegrund, at
  Manden er drikfældig er næppe nok. Har han været Eder utro?
  
  De ved jâ nâue va jâ ska svâra te; hanj sedder ju å drikker Nættarna ijennem,
  sammen me andra Stommene nera hos Rikka i Pølsehuzed, å va der så æjla sjer hâr
  jâ’nte reda på.
  
  Præstenj sod å tænjte saj om.
  
  Har Manden indvilliget i at skilles?
  
  De hâr jâ’nte sportenj om.
  
  Er der Børn i Ægteskabet? Ja, vi hâ tre, dænj ælsta e ti År å dænj ynjsta e
  fira.
  
  Ja, det vil jo gøre Sagen endda mere vanskelig. Retten skal her afgøre, hvem der
  skal have Forældreretten over Børnene.
  
  Ja, men Bællana e då mina ajle tre, jâ e då Moer te dom.
  
  Men tror De da, De kan forsørge Dem selv og tre Børn?
  
  Ja de troer jâ, jâ kanj, for de hâr jâ gjort for de mæsta  i nonna År; men
  forsorja enj fordrokkenj Manj âu, de kanj jâ’nte.
  
  Hvis en Skilsmisse kom i Stand, er det rimeligt, at Øvrigheden bestemte, at
  Børnene skulde sættes ud i Pleje.
  
  Nâ, seddan, ja så e der ente mera å snakka om. Bællana e mina ajle tre, å dom
  sjiller jâ maj ente å me så lænje jâ kanj slida Føn sammen te dom, så fåred gå
  som de kanj. Å så må ni unjsjyla Ulajlihedenj.
  
  Lena reste saj å gjik mod Dørn. Præstenj syntes livel hanj velle trøsta na på
  nân Måda å sâ.  Jeg vil en af de første Dage tage en Tur op og tale et Alvorsord
  med Deres Mand, man har da før set, at Guds Ord i hans Tjeners Mund er blevet
  til Velsignelse, selv for den mest forstokkede Synder.
  
  Nâ, ja, ni må got præwad, de kanj vel aldri skâ nâd; men jâ inar for, a de
  nøttar vest ente stort på Peter; men ni må bâra ente saj, a jâ hâr vad her oppa,
  for då bler hanj oner.
  
  De lâude Præstenj, å Lena bâ Fârvel å nørlada jem. Hon hadde ente fåd majen
  Trøst ver denj Turn; men Tânkarna om å sjelles hadde hon nu rent slåd i då Hâud.
  
  De va fost i Ugan, Lena va på Dævragårenj å pellada Kantofler op. Bonenj hadda
  âu sport Peter; men hanj hadde svârt naj, så nålier Kar va hanj livel ente blenj
  inu, a hanj lå på Bonaâgrana å rodada. Nu hadde hanj ligjed på Slabænjkjenj å
  snevved Meddesæwn et Pâr Tima. Så sto hanj å kjekkada ud jennem Vinjued, her
  kunje hanj se helt ner te Lannavænj. Hanj fikj så Iva på enj Cyklist, å då hanj
  nåde Vænj, som gjek op te Huzed, drajada hanj deropad. Væm kunje de då varra? De
  måtte vel varra Præstenj, andra va der ju ente, som hadde senet nymodenes
  Kjøretoj. Monne va hanj skujle? Kanjsje der va nânj der hadde fortalt te
  Præstenj, a hanj sypada, Folk hadde ju altid så uledut. Nâ, de velle livel tâ
  saj bæst ud, om hanj va i Arbaj. Peter spode saj hen å satte saj på Skrikkenj å
  fikj Bânkestenenj på Sjød å enj lidenj Lærlap, å gâ saj te å bânka Lær så arrit
  hanj kunje. Præstenj måtte knabba to Gonga forinj Peter høred å râvte: Kom
  inj. Då Præstenj kom inj, reste  Peter saj å satte enj Stol fram tenj å
  gjæsbønj te å sedda, så spode hanj saj tebâga å hamrada på sin Lærbedda
  ijæn. Bællana hadde tyd dom sammen på Bænjkjenj å sod å glode på denja fina Manj
  me stora Iven. Præstenj sod å så saj om. A her va Fattidom te Huza, va nømt å
  se. Bællana va livel pena å Tojed âu, som di hadde på; men vår vad tynt å lappad
  å singlad. Å sekke her lâutada, Præstenj måtte mæst hojla saj for Næzan. Gammalt
  Lær å Bæj, Vanned i Petersa Blødekâr va nok âu farru te å varra surt, a Folk
  kunje læwa i senna Forhojl, de va’kje te å forstå. Præstenj hostada å krønnada
  et Pâr Gonga, de va’nte så nømt å få begjynjt.
  
  Jeg tog herned for at tale lidt med Eder. Folk siger jo, at I lever et Liv, som
  ikke er en Kristen værdigt.
  
  Nâ, ja, Folk saja ju så majed; men enj ska’nte altid ajta ætte Folkasnak.
  
  De vil dog ikke benægte, at de er drikfældig?
  
  Naj, vest så, enj Syp e jâ glâr ver; men te dâlit târ jâ livel ente mera enj te
  Gaddelihed; men de sjer ju, a jâ får enj for monga når jâ kommer ud mæl goa
  Kommerâter. Vi e Synjara ajle, som Præstenj sæl så ota hâr sajt.
  
  Ja det er vi; men vi maa ogsaa alle bekæmpe vor syndige Natur.
  
  Ja de e sânt; men de e ju som der står enj Stâ, ja, nu kanj jâ’kje komma på va
  der sto; men de va nâd om Kjød.
  
  Mener De Ordet: Aanden er vel redebon; men Kødet er skrøbeligt.
  
  Ja, de va ævent seddant, a jâ mente, Kjød e skrøbelit.
  
  Ja vore Svagheder har vi alle; men en er der, som kan give os Styrke, saa vi kan
  sejre i Fristelsens Time; ham skulde I søge, Peter Nielsen.
  
  Peter hadde tâd enj gammajl Stæwla â sod å rev å sled idi. Ja, nu ska jâ tænjkja
  âuered.
  
  Ja, gør det og betænk ogsaa det store Ansvar I har for de tre der, å Præstenj
  pæjte hen på Bællana.
  
  Ja, men de tænjkjer jâ âu på vær Dâ, å jâ e âu altid så goer mod dom, ikje sânt
  Bælla.
  
  Bællana tajde å Peter ble ver. 
  
  Præstenj må nu livel ente tro, a jâ e, va enj kanj saj fordrokkenj; men se, jâ e
  enj fattier Manj, å di fattie ska altid lastas, di ræje kanj sajtans begå dom,
  sæl om di âu tâ dom en Svir å å te.
  
  Ja, jeg forstaar godt, at det er en tung Lod, at være fattig; men I skulde læse
  i Eders Bibel og søge Herrens Hus, da vilde I lære at bære Livets Byrde med
  Frimodighed. Hvor kan det være, at jeg aldrig ser Eder i Kirke?
  
  Nâ, se jâ e ju Pærskjærkebo, å dær e jâ blenj bådde døvter å konfremerder, å
  derfor ed, som om hon drâr, å så går jâ derte.
  
  Det glæder mig, det at Hjemsognets Kirke drager Eder, vidner om, at I ikke er
  kommen dybere i Syndens Pøl, end I endnu staar til at redde.
  
  Præstenj hadde tâd en Tokrona op idå Lomman å dænj listada hanj saj nu te å
  sjyla unje et Paper, som lå på Bored. Nu reste hanj på, Peter reste saj âu, å
  Præstenj rajtenj Hån å sâ: Farvel, Peter Nielsen, og tænk nu over hvad vi i Dag
  har talt om og beflitte Eder saa paa at føre et bedre Levned. Ja, jâ ska pina
  påd å gjorra va jâ kanj, Hr. Pastor. Peter bokkada divt, hanj velle ju visa,
  hanj va denj dannada Manj.
  
  Då Præstenj kjøre frå Petersa, va hanj i ret got Homør. De va fosta Gong, a hanj
  hadde vad uda i senned Ærne, å hanj syntes, a hanj hadde sjelt saj ret pent
  fråd. De lo te, a denja Peter Nelsen va en fredelier å megjorlier Kar, når hanj
  bâra ble tânj pâ denj retta Mådan. Hanj hadde ju sæl injrømt, a hanj drok for
  majed å âu halvajs lâut, a hanj velle forbæra saj. Men et va der som Præstenj
  ente hadde kunjad unjgåd å se, å de va, a her va Fattidom å Uzalhed, å a Bællana
  så hal forkommene ud. Her måtte Kommonan livel jælpa; hanj velle nu me de samma
  cykla ner te Sognaråsformanj å snakka me hannem omed.
  
  Ola Brânt i Longadaby va Sognaråsformanj; hanj va enj bestæmter å vila Manj, å
  på hansa Går va alt i penesta Ården, å nu hanj va bled Sognaråsformanj velle
  hanj hælst jennemføra de samma i hela Sogned. Di der ente brø saj om å sjødda
  nâd æjle drok å dondrada,  Va hanj altid på Nakkanj å, å ajle hadde di Respækt
  for Ola. Hanj sod inja i Mælstâuan å årnada Sognaregenskavarna, då Præstenj
  kom. Ola gjæsbønj te å sedda, å Madammen satte strajs Kaffekjælenj
  âuer. Præstenj gâ saj strajs te å fortælla om de Besøjed hanj hadde hat å Lena,
  å om a hanj nu hadde vad henna å snakt me Peter, å så spore hanj, om Sognaråd
  ente kunje jælpa dom for her trænjdes vest hort te Jælp.
  
  Ola sod lid å tænjte saj om, så sajer hanj.
  
  Ja, a di hâred uzalt, hâr jâ got vad klâr âuer lænje, å di skujle såmænj âu fåd
  Jælp, om de bâra hadde nøttad nâd. Jâ ska saj dom, Hr. Pastor, her e monga
  Brâfolk i Bolskersen; men her âu Stommene, å Peter Nelsen frå Kannikagjâred e de
  stosta Stommened vi hâ. Præstenj så lid forbawster pånj.
  
  Ja, men kan det virkelig passe; jeg fik virkelig ikke noget helt daarligt
  Indtryk af Manden. Blandt andet sagde han, at han plejede at søge Pedersker
  Kirke, fordi der havde han sine Barndomsminder.
  
  Ola kunje nâue bâra saj for å grina.
  
  Ja, de kanj ævent ligna Peter, hanj e enj goer Kommediaspellara; men ni kanj got
  lida på, a hanj hâr ente vad i Pærskjærke di siste tjive Årn; men der kommer
  hanj ju ævent nera på Vænj me vældi Fârt på, monne vår hanj nu ska hen?
  
  Jeg tænker han skal ned til Købmanden og købe lidt Mad til sig og Børnene, jeg
  skjulte en Tokrone under et Papir paa Bordet, den har de nok fundet.
  
  Nâ, så de troer ni, naj jâ troer rappara, a hanj ska ner å kjevva saj et Pâr
  Flasker Brænjevin å så ner te Pølsehuzed å drikkad sammen me andra
  Skobbatrâu. Her bler nok stor Fæst i Awtan, å di vel nok drikka jer Skål flera
  Gonga.
  
  Det kan jeg dog næppe tro. Manden er da vel ikke saa forstokket.
  
  Lise, kom her inj, râvte Ola, å strajs ætte kom en tiårs Pibel sprinjenes. Tâ
  strajs å løv ner te Kjømmanj å kjev maj enj Pakka Skrotobak, å så hojler du Iva
  me Peter Flot å ser, va hanj kjevver, å ser ætte vår hanj går hen når hanj får
  hanlad. 
  
  Ja, de ska jâ nok, Fâr.
  
  Lise forsvânt me de samma. Madam Brânt hadde nu Kaffed færdit å Ola å Præstenj
  satte dom te Kaffebored. Di va livel nâue bled færdia me Kaffed, forenj Lise va
  tebâga å mæjlde, a Peter Flot hadde kjevt to Flasker Brænjevin, å så hadde hanj
  tâd Kozenj ner mod Pølsehuzed.
  
  Ja, jâ tænjted nok, svâre bâra Ola; men Præstenj røste då Hâud:
  
  Skrækkeligt, skrækkeligt.
  
  Nâ, ni ska nu livel ente tâ jer detta så nær. Ni hâr nu gjort va ni hâr kunjad;
  men nu ska jâ så præwa, va jâ kanj gjorra, kansje de vel lokkas bære for maj.
  
  Præstenj så livel ud te å varra hal kjiv åd; men Ola ble ver:
  
  Ni hâr ju en fin Æksamen å e âu enj fæzeli vila Prædikânt, å got me Folk kommer
  der âu i Kjærkan; men ni hâr livel mera å læra inu. Ni ska âu læra Folk å kjænja
  å forstå dom; men de vel nok âu komma, å så e ni enj Præst, som vi ajle vel se
  op te å mena om.
  
  Tak for disse Ord, Ole Brant. I har fuldstændig Ret, jeg har meget at lære
  endnu, det har jeg erfaret i Dag; men med Guds Hjælp vil det nok komme.
  
  De kom got nok te å passa, va Ola Brânt hadde sajt, der ble stor Fæst i
  Pølsehuzed denj Awtanenj. Peter Flot kom fost me sina to Flasker Brænjevin å
  Penja på Lomman forudan. Så kom Tokkanj, hanj hadde enj lidenj Bedda Flæsk unje
  Trojan, ded hadde hanj fåd å Norregårskon, hanj hadde tjænt der et Straj i sin
  Ungdom, å sin hadde hon altid hat lid teâuers forenj. Så kom Hunjatorkjelenj,
  hanj hadde âu en liden Larka i Lomman å en hel Hånfujl Kobbersjillinja, som hanj
  hadde tyt sammen denj Dânj. I Sjymninjen kom Krestian Nifenger, hanj hadde et
  helt Knøppe Fesk. Hanj hadde lånt enj Båd å enj Feskara i Årsdâla å sæl vad på
  Sjønj å trajtenj, sâ hanj; men om de paste, va der injen der spore om.
  
  Rikka fikj strænjt, hon kogte Kantofler å Fesk, å lawada Gudjemmadyppa, å te
  Ættemâd drok di Kaffesvårta i longa Bâna. Peter Flot sod for Borænnanj å
  forfalde om ijæn å om ijæn om veddant hanj hadde dopert Præstenj, å ju otara
  hanj fortalded ju varre bled, å for vær Gong drok di Præstens Skål. Rikka
  skålada âu me, detta Præstabrænjevined smâgte då så vælsajnad, sâ hon.
  
  Ja, Præstenj, sâ Rikka, e nok enj sjikkelier å galanter Manj, som got kanj unja
  vos Fattifolk enj glâr Awtan. Sannemanj e der hejler injed å saj te, hanj passar
  saj bâra sæl; men Sognaråsformanj, Ola Brânt, de e livel enj ræjtier
  Ræwadâl. Gjik ikje dette Bested i Fjor hen å mæjlde maj for a jâ sålde
  Brænjevin, å jâ måtte møda for Rettenj, men de fikj hanj livel ente majen Glæ å,
  for hanj kunje ju injed beviza. Då jâ kom hen for Skrânkan gâ jâ maj te å vræla
  lesse arrit jâ kunje, å Bifâudenj ble ju helt ila vered å lo maj mæst rætad
  løvva. Men de må ni altid hâusa, mina Venner, a komma ni for Rættenj om’ed, så
  hâr jâ aldri sålt jer enj enesta Syp, di Sypana ni hâ fåd her, hâ ni altid hat
  me jer.
  
  Ja, ded forstår saj, sâ Peter Flot. Men Krågan ved nok vekken So hon rier på, å
  Ola Brânt ska’nte præwa å komma her å bida Sjer itu me maj, for så ska jâ nok
  fortælla hannem vår David kjevte Øled, for se, enjanj kjænjer nok âu lid te
  Lâuenj å Profetarna. Å va hâr âu sennenj som Ola Brânt set å oplæwt, imod va
  enjanj hâr; hanj hâr ju bâra i ajle Dâ gåd jemma bag Korompan mæns enjanj hâr
  ført Danjsenj op i Fegaro di foste honrede Gongana.
  
  Ja, de e så sânt å vest, sâ Rikka, å derfor e jâ âu så glâ ver, a du ente hojler
  daj for finer te å komma her ner å få enj Syp sammen me goa Kommerâter.
  
  Peter ble ver å sedda å bræmta om alt de stora å fina hanj hadde vad me te i
  Kjevvenhawn; men nu va der injenj der høre pånj lænjer. Tokkanj sod i enj Krog å
  snev, Hunjatorkjelenj sod å vrælada, å Krestian Nifenger song Kjærestavizer, så
  det skalrada i Stâuan mæns Rikka sod me fojlada Hænner âuer Mawanj å så så glâ å
  lykkeli ud. Dænj Awtanenj ble Peter Flot livel så fujler, a hanj nâue kunje stå
  på Ben. Rikka redde så unje tenj på Slabænjkjenj, å her lå hanj å snev te Dânj
  ætte mit på Formeddanj. På Jemturn møte hanj Ola Brânt udan for Gårenj. Peter
  tâu Hâuan å å bokkada divt å grinada âuer hela Ansajted. Ola sændenj et Pâr
  vassa Iven å momlada: 
  
  Ja, i Dâ ed daj der grinar glat; men vænt du te næsta Gong vi mødes, då bler’ed
  kansje min Tur te å grina, å hanj grinar bæst, som grinar te sist.
  
  Om Lâurdanj va der Sognaråsmøde, de holtes altid i Skreddarens Storstâua. Her va
  sjæjlan ret stora æjle viktia Tinj å drøfta, å de va her hejler ente i Dâ. Ola
  Brânt læste tol tre Brev op, som hanj hadde svârt på, å så bestæmde di, væm der
  skujle varra Rodemæstra te Vinjter, å på enj go hal Tima va de hela âuerhat, å
  Ola begjynjte å pakka sina Paper sammen.
  
  Nâ, hâr du så’nte mera i Dâ, de va’nte ret majed ded, sâ Håns Peter, hanj va enj
  Ubygjara frå denj norre Leen å Sogned, å va som otast lid på Kânt me di fæm
  Bønnarna, som va i Sognaråd.  Sko⟨le⟩lærenj, som âu va me, kunje hanj bære enes
  me.
  
  Jo, jâ hâr et Punkt inu; men de e seddan mera for lokta Døra, som de heder.
  
  Di stansada me Prâted å spessada Ørn, de måtte vel varra nâd alvårlit, når Ola
  Brânt tâued på denj Mådan.
  
  Ja, ni kjænja vel ajle Skomâgarenj oppa frå Kannikagjâred, Peter Nelsen, æjle
  Peter Flot, som Folk kajlanj. Hanj e ju et Snæwl, som injed vel sjødda, å de
  Grâned hanj tjæner drikker hanj op å mera te. Jâ hâr tænjt på, a her kom vi te å
  griva inj enj Gong, men livel set Tiden an. Nu i Hinjdânj va Kon så kommed op te
  Præstenj å sport hannem om veddan hon skujle bæra saj ad me å ble sjilt frå
  Manj, for hanj va nu så oner mo henje å Bællana, a hanj va’nte te å læwa sammen
  me lænjer; hanj tâu âu di Penjana som hon tjænte å drok op. Præstenj sâ nu, a
  ble di sjelda, velle Bællana nok ble satta ud i Plaja, å då hon høre detta,
  svâre hon bestæmt naj, så velle hon ente sjilles. Et Pâr Dâ ætte tâu Præstenj
  hen å snakte me Peter; men hanj va ju så frommer å glatter, a Præstenj va ver å
  tro, a hanj va enj galanter å pener Manj, å forærenj en Tokrona. Peter spode saj
  ju på Vaj å kjevva Brænjevin for Penjana, å så ner te Pølse-Rikka for å drikkad
  op, sammen me andra Stommene, som hâ dorra Tehojl der. Præstenj kom hen te maj
  for å sporra, om vi ente kunje jælpa dom på nân Måda, for de  så ud te, a di
  va ver å fâra ijla der henna. Jâ lâude, a jâ skujle gjorra va jâ kunje. Nu vel
  jâ så forreslå, a vi ser å få Peter Flot anbrakter uda på Arbajsgårenj, ded e
  nok denj bæsta Mådan vi kanj jælpa Konna å Bælla på. Men nu kanj ni andre ju saj
  jer Meninj.
  
  Håns Peter va denj fosta der bâ om Ored.
  
  Nâ, jâ synes nu livel de en lid for hår å brutâl Framgongsmåda, sæl om denja
  Flottenj e enj nålier Kar. Vi læwa då livel i et frit Lan, å hanj hâr då værkan
  stolled æjle slåd nânj ijæl, så de e vel nâue Ræt seddan å spærranj inja på
  Livstid. Jâ mener nu a vi må kunja jælpa Konna å Bælla på anjen Måda. Vi kunje
  ju gje henje Lâu te å hanla lid hos Kjømmanj å Bâgara å Slajtara, som Sogned så
  betalde, udan de ble rignad for Fattijælp. De mener jâ, e en mera rætfærdi Måda
  å tâ Sâgen på.
  
  Ola Brânt tâu sæl Ored.
  
  Du e då enj lorlier Kar, Håns Peter. Gjorra vi injed, ede galed, å vella vi
  gjorra nâd, e de le så. Du mener, a vi ha injenj Ræt te å spærra Peter Flot
  inja, for hanj hâr injen Forbrydelse begåd. Men jâ mener nu detta, a enj gjevter
  Manj, som lâr Konna å Bælla fâra ila, å drikker alt op, e lesse stor enj
  Forbrydara som enj Tjivaknokkel. Du sâ, a vi kunje la henje hanla Føvâra, som vi
  så betalde; men du kanj lida på, a Peter skujle nok få Fengra i dæsse me å
  træjkjad ner te Pølse-Rikka å få Brænjevin for’ed.
  
  Må jâ saj et Pâr Or? spore Tornabonenj.
  
  Snak bâra væk, svâre Ola lid vrântut, hanj veste ju, a når Tornabonenj velle saj
  et Pâr Or, snakte hanj gjærna enj hal Tima, å mæst om Tinj som ente kom denj
  Sâgen ver.
  
  Ja, se, jâ hâr ju kjænt denja Flottenj mæst frå hanj ble fødder. Hansa Fâr bode
  ju uda på Smålyngenj å va ævent lesenet Stommene, som hanj her e. Då Peter hadde
  fåd udlært hos Fârenj kom hanj ju te Nexe et Straj, sin va hanj i Kjevvenhawn i
  trile fira År. Då hanj kom jem ijæn, va hanj ju bled enj fæzeli finer Hagga, så
  ble hanj âu gjevter me Lena, hon hadde ju tol tre Tuzen Kroner. Då Peter nu fikj
  fat i di, lawada hanj stort Skomâgeri å Skotojshandel. Sæl sjøtte hanj ju injed,
  men sod bâra på Hotælled å drok,  derfor vâred ju mæn trele fira År, så sålde
  di ju frå dom, å så vad ju di kom op te denja Røstanj ver Kannikagjâred. Jâ hâr
  âu præwt å hâ Peter Flot i Arbaj. De va for to År sin, jâ hadde Håns Massen te
  fâster Dâlønnara; men så gjik hanj å kâzada å slænt å sennebruada denj ena
  Hâzen. Jâ ble ju mæst hal beladenj, for de va ju ævent mit i Høstenj, så de
  va’nte nømt å få nânj anj Kar. Så kom jâ te å tænjkja på denja Flottenj, å så lo
  jâ Horrenj løvva derop for å sporra om hanj kunje jælpa maj. Jo de kunje hanj, å
  Dânj ætte møte hanj âu; men Klokkan va pånå sæks injan hanj kom. Jâ hadde ævent
  skaft Majemaskin de Åred; men der va så fæzelit me Bâler i Korned, så jâ mente,
  a de va livel bæst å tâd me Sajs, å de skujle vi så te denj Dânj. Jâ hadde Kâl
  Holm te Hâudrænj de Åred, å de va enj Kar som kunje brugga enj Sajs, enj brer Mo
  tâu hanj å livel stora Hog. Kâl Peter, æjle Iila Kâl, som vi kaltenj, va
  Haldrænj; hanj va hejler ente nânj Fjøntes, å sæl om hanj ente kunje tâ ævent så
  brer Mo som stora Kâl, så folde hanj galant me. Nu skujle Peter Flot så varra
  Bâgmajara. Jâ hadde sæl hârad Sajsenj tenj, så jâ veste hanj va got avver, så jâ
  tænjte, a de måtte vel kunja rabba å. Då jâ kom ner te Majarna me Tisbid så jâ,
  a Peter gjik lånt bagætte di andre, å Moenj hanj tâu va så småler, a hanj gjik å
  trødde pånj. Jâ velle ju injed saj; men jâ nojdes livel me å gje dom to Sypa te
  Tisbid, mæns jâ æjla brugte å gje dom tre; men ni kanj tro, a Peter skâlada lånt
  ætte Sypaflaskan. Då Awtansmâdenj va svalder, å Peter skujle te å gå spore jânj,
  va hanj skujle hâ for denja Dânj, for jâ hadde ente Brug forenj mera, sâ jâ; men
  nu va hanj ente så blojer, men forlongde to Kroner. Jâ velle ju ente akkedera
  med Stommened, men smed Tokronan tenj; men jâ sajer livel nu, a sedenenj Kar e
  ente for goer te å komma på Arbajsgårenj, å derfor vel jâ anbefâla Ola Brânts
  Forslaw.
  
  To Kroner om Dânj i Høstenj e der vel ente stort å saj te, ni kanj tro der bler
  livel injed teâuers for væm der hâr Konna å Bælla å forsorja, sâ Håns Peter.
  
  De kanj nok varra ded; men så ska di forgjøjemaj âu  sjødda nâd å ente gå å
  snæwla, som Peter gjore, svâre Tornabonenj vast.
  
  Nâ, la vos nu hojle vos te Sâgen, sâ Ola Brânt.
  
  Skolelærenj rajte enj Fenger i Væred å Ola gânj Ored.
  
  Skolelærenj va altid så alvårlier å hojtidelier å sto altid op, mæns hanj sâ
  nâd.
  
  Denj Sâgen som vår ærada Sognaråsformanj her i Dâ hâr forrelajt e en majed
  alvårli Sâg; ja e, om jâ så må saj, en Samvettihedssâg, som vi må âuervaja majed
  grundit. Ded me Majt å tâ enj Manj væk frå Jemmed, å sænnanj på Arbajsgårenj e,
  som H. Pedersen âu bemærte, hårt å brutâlt, sæl om Manj e, om jâ så må saj, et
  dårlit Individ, som ente fortjæner bære. Vi som e valda te å vâretâ Kommunans
  Anligjener må ente bâra varra rætfærdia, men âu humâna. Som ni kansje ved, hâr
  Regjerinjen nu lâd oprætta et Drânkerjem, enj Stâ vår Folk kanj vænnes å me å
  drikka. Jâ vel nu forreslå, a vår Sognaråsformanj snakkar me P. Nelsen på en pen
  Måda å får hannem te å la saj injlægja på dætta Drânkerjemmed et Års Tid. Mâulit
  hanj så ijæn kunje ble, om jâ så må saj, et samfunjsnyttit Individ, å Sâgen
  velle så varra årnad på en pen å humân Måda.
  
  Skolelærenj hadde nâue sat saj forenj Bakkabonenj begjynjte.
  
  Ni snakka å snakka om Ræt å Humânitet, å hit for de hær; men der e injenj der
  snakkar om va de vel komma te å kosta, å de mener jâ livel der âu skujle snakkas
  om, for Skattenj e min Skål hojer nok i forvænj. Hadde Ola Brânt vad lid mera
  vâgenj, då for et Års Tid sin, kunje vi vad spârada for dætta her i Dâ. Hanj
  skujle då stokked Peter Flot en Haltrøskrona for å fånj te å flytta te et anjed
  Sogn, æjle âu skujle hanj âuersnaktenj te å tâ imod igrân Fattijælp, hadde Peter
  bâra gjort ded, kunje vi got vad lid ripa modenj nu, for så skujle
  Pærskjærkebona livel betalted, å ded kunje âu vad got nok te dom, di hâr vælt
  monga Ugjevter âuer på vos. Ni hâusa kansje, a for nonna År sin fikj Håns Månsa
  Jens enj Bæl me en Pærskjærkepaja.
  
  De va vel Pærskjærkepajan der fikj enj Bæl me Jens, grinada Håns Peter. 
  
  Nâ, de kanj vel mæst komma ud på et, men Jens rømde ju te Amerika, å sin hâ vi
  måttad betalt enj hel Somma vært År te denja Bællenj. Me Peter ed ju nu seddan,
  a vi komma te å gjorra nâd, å då blered kansje de bellista om vi sænnanj på
  Arbajsgårenj, for æjla få vi vel snârt hela Krøddanj på Sogned, å de vel kosta
  enjhellu. Men når du, Ola Brânt, ska snakka me di fine Manjana omed, kunje du så
  ente pruta me dom, så vi fikjenj lid bellit, hanj e ju enj vila Skomâgara å
  bruggar ju å grota å, a då hanj va i Kjevvenhawn brøgte hanj å forsølla Fodatoj
  for di kongelie. Men ska vi hâ Peter derud, ed bæst om de kanj sje så rapt som
  mâulit, di hâ ju mæn tre Bælla inu; men der kanj rapt ble flera å, for seddan
  Fattikram formera dom ju som Røtter.
  
  Ja, men de må ni Bønner då varra glâ ver, vår skujle ni æjla få Pajer å Drænja
  frå, svâre Håns Peter. Men jâ vel nu bâra saj detta, a sænna vi nu Peter Flot på
  Arbajsgårenj, så hâ vi Plikt te e sorja for, a Kon å Bælla fåred ammelit, å så
  fattia e vi livel hejler ente her i Bolskersen, a Bælla ska fara ila forded a
  Fârenj e et Stommene.
  
  Her e vi for enjgong Sjyl enia, sâ Ola Brânt, jâ mener ævent lessedan. Kon å
  Bælla ska’nte doja ont, å de komma di nok hejler ente te. Hon e et galant Folk,
  hon hadde fortalt for Præstenj, a hon pånå hadde måttad forsorjad saj sæl å
  Bællana di sidste Årn, men forsorja enj fordrokkenj Kar âu, de va for majed. Men
  ska hon nu kunja forsorja saj å Bællana, ed ente nok me, a hon hâr Arbaj i Høst
  å Feskje; men her kanj vi âu got jælpa na. De sjer ju ikje så sjæjlan, a der e
  Brug for Kvinjfolkajælp, når der ska vaskas æjle slajtas, æjle vi ska hâ
  Gjæstabod, å når vi så fortælla for våra Konner om di tre Bællana der jemma, der
  hâr’ed hal uzalt, kommer hon ente te å gå tomhæns jem om Awtanenj. Seddan e nu
  min Konna sinjad, å de e nok mæst de samma me andres.
  
  Pilabonenj tâu nu Ored.
  
  Ja, vest så. Vi kjænja nok Kvinjfolk å veddan di e. Høra di snakkes om, a der e
  Bælla der fara ila, gje di gjærna denj sista Sarkjenj væk, om så ska varra. Å de
  e der vel  hejler injed galed å saj te. En Bedda Sâul når der slajtas å enj
  Korfujler å Læwninjer, når enj hâr hat Gjæstabod, gjor ente enj Bone fattier. Jâ
  ska nu hæjler ente se så nâue på en Knadra Brænje i Vinjter, når jâ kommer te å
  skâua. Å de ska såmænj nok gå for na, for de e livel, som jâ altid hâr sajt, di
  der bâra vel jælpa dom sæl, e âu nømma nok å jælpa; men di der ente ded vel e
  der ikje en Dæwl der kanj jælpa.
  
  Nu lo’ed te, a der ente va flera der velle saj nâd, di hadde âu snakt me om
  Sâgen ajle untâns Kjælinjabybonenj; men hanj brugte hejler aldrig å saj nâd. Ola
  Brânt forretâu nu Afstæmninj, å her visted saj, a di va fæm der stæmde for hans
  Forslaw, mæns Håns Peter å Skolelærenj lo varra me å stæmma.
  
  De va om Lâurdanj, lid på Ættemeddanj. Peter va jemma å i et vældigt Homør; hanj
  gjek fram å tebâga i Stâuan, me Hænnarna i Bojselommarna å vyslada en Danjsetur,
  så de skingrada ætte. Bådde Lena å Anna veste got vårfor Peter va så
  glâr. Dævragårsdrænj hadde for et Pâr Dâ sin kommed me et Pâr bonnaløsa Sko, som
  hanj bestæmt skujle hâ forsøllada te Lâurda Awtan, for då skujle hanj te
  Bal. Peter hadde ævent så majed Lær, a der kunje ble te et Pâr Halsøller, å
  lâude, a hanj skujle nok hâ dom forsøllada. Glâr ble Drænj å sâ, a hanj kom ætte
  dom Klokkan sju, å hanj skujle nok betalla dom me de samma. Derfor vad, a
  Homøred va så hojt hos Peter, for i Awtan velle hanj hâ tre Kroner på Lomman, å
  så kunje hanj komma ner te Pølsehuzed å fæsta. Lena sod å skujle sy Kâlsa
  Hosser, å hanj løv me bâra Ben så lænje. Di va livel ente nømma for Lena å sy,
  for der va nâue helt på dom, å hon hadde hejler ente anjed enj gammalt
  Oprivegarn å sy me. Anna sto henna ver Vinjued å kjikkada ud.
  
  Vi få frammada, Moer, der kommer enj Vâun her op ad.
  
  Anna va helt opendawad, å Peter å Lena kom âu hen te Vinjued for å se ud.
  
  De lignar ju ævent Longadabyøjen, di hâ ju enj baskuer tehån å enj svårter
  fråhån, sâ Peter.
  
  Ja, de ed nok âu, for de e Drænj der kjør, sâ Lena; men væm e så di to Manjana
  som sedda i Bâgsædet? 
  
  De, de e Ola Brânt, stammada Peter. Ja, å de e Sannemanj dænj andra, di komma
  nok for å snakka me daj, Peter, hâr du nu gjort nâd galed?
  
  Naj, va skujle jâ hâ gjort; men kansje di bâra komma for å sporra om Vaj.
  
  Naj, di Karana behøva nok ente sporra om Vaj, sâ Lena.
  
  Kjøretojed holt nu udan for, å Ola Brânt å Sannemanj gjek inj udan så majed som
  å knabba på Dørn. Bællana krev hen å sjylde dom bâg Sjørten på Moern, å Peter
  sto retop på Golled, Ola Brânt tâu strajs Ored.
  
  Ja, nu komma Sannemanj å jâ op å besøja daj, Peter Nelsen. Vi hâ lænje her i
  Sogned forarjad vos âuer de Lived du hâr ført. Sjødda nâd hâr du ente brød dig
  om, å de Grâned du hâr tjænt, hâr du drokked op, å et Stommene hâr du vad mod
  Konna å Bælla; men nu ska detta varra frambi.
  
  Vi hâ i Sognaråd bestæmt, a du ska anbrinjas på Arbajsgårenj, å Sâgen e nu i
  Ården, å Sannemanj å jâ e nu kommena for å hænta daj.
  
  Peter va bled så hanj darrade âuer hela Kroppenj.
  
  På, på Arbajsgårenj, de, de e då’kje Meninjen, jâ som injed galed hâr gjort.
  
  Jo, de e ævent Meninjen, å du hâr bæst å, å følla govillut, for æjla brugga vi
  Majt.
  
  Peter begjynte å snæwta. Men kanj ni varra så håra å tâ maj væk frå Jemmed å frå
  Konna å Bælla, som jâ ju mener enjhellu om.
  
  Holt du hæjler op me de Flæbberied, Peter, de nøttar daj iivel injed, du må
  vedda, a de e ente Præstenj du hâr å spella Kommedia for i Dâ.
  
  Men, nue, nue, de e då vel bâra for nonna Dâ?
  
  Naj, du kanj lida på, a di ska behojla daj der uda lænje; men se nu å få nonna
  andra Kladda på, ves du hâr nonna bære, vi hâ ente Tid te å ble hojlenes her
  hela Ættemeddanj.
  
  Ja spo daj nâd, jâ vel jem te Sænjatid, sâ Sannemanj.
  
  Peter forsto, a her va vest injed anjed å gjorra enj lystra, å nørlada inj i
  Sawekammersed. Ola Brânt vænde saj te Lena.  Ves du hâr nâd Linjed æjle
  Unjetoj te Peter, ed bæst, a du lar vos fåd me, men der e vel ikje majed kanj jâ
  tænjkja.
  
  Ola snakte helt milt nu.
  
  Ja, jâ ska pakka sammen, va der e, sâ hon å gjek inj i Sawekammersed.
  
  Et Kvater ætte kom Peter inj i Stâuan; men Manjana kunje nâue bâra dom for å
  grina, då di sånj. Hanj hadde Diplomâtfrak på å opstånes Flepper å stiver Hat;
  men Bojsarna va di samme som forra, å de va Molsjinjsbojser, der va lappada
  bådde for å bâg. Skona va âu enjhellu fordâzade. Lena kom âu ud me enj lidin
  Gjynkel.
  
  Nâ, kom nu her, a vi kanj komma astâ, så Sannemanj, å tâu et fâst Taw i Armenj
  på Peter, å så gjik di i Forvænj. Ola Brânt vænde saj mod Lena: Mens jâ
  hâusar’ed, kanj du komma ner å jælpa vos lid på Manda å Tirsda, vi skujle ju
  slajta.
  
  Jo, de ska jâ gjærna, svare Lena å så lid forbawst pånj. Bællana kom nu âu fram,
  å Lena tâu Kâl om Hån å så foldes di ajle ad ud te Vâunenj. Ola tâu Gjynkelenj å
  lânj unje Forsæded, å krev så op te Drænj. Peter vænde saj.
  
  Fârvæl Lena, Fârvæl Bælla, å hâd got. De sista veskada hanj, mæns Tårarna
  trilada ner a Kjæwtana pånj, å di forsto ajle, a nu vad ente enbârt Skaveri;
  Lena kunje livel hejler ente hojla saj; men Tårarna kom âu her, mæns hon
  veskada: Fârvel Peter å hâd sæl got. Marta å Kâl så ju, a Moer va kjesam, å så
  gâ di dom âu te å vræla; men Anna sto stiv som enj Pâl me Hænnarna på Rygjenj, å
  ikje så majed som blynkjada me Iven. Peter å Sannemanj krev op i Bâgsæded, så
  strammada Drænj Tømmen, å i rast Traw gjeked nu mo Rønna te. Lena hadde tâd Kâl
  på Armenj å ble ver å stå å kjikka ætte Kjøretojed så lænje de va å se. Anna kom
  hen å tâu na om Armenj.
  
  Kom, Moer, la vos gå inj, du ska’nte varra så kjesam, vi fåred ju majed bære
  ajle sammen nu, vi e blena å me Fâr.
  
  Seddan må du livel ente snakka, Anna, hâus på, a hanj e livel dinj Fâr.
  
  Ja, men hanj va ju altid så rælier, hâusa bâra veddan hanj slo minj Hunj itu å
  tâu Penjana å drok op. 
  
  Lena veste nâue va hon skujle svâra, for Pibelenj hadde ju Ræt, rælier me dom
  hadde hanj altid vad; men lorlit vad livel å ble å menj på denja Mådan. Lena
  satte saj på Bænjkjenj å præwde å fatta saj, detta va ju kommed så hâukojles
  på. Hon hadde livel aldri tænjt saj, a de skujle ænna på denja Mådan, å hon
  hadde livel æmmer vænt på, a de skujle bæra saj for dom, å a Peter ijæn skujle
  ble et pent Menjeske. Hon så saj om i Stâuan, vår va her då fattit å øt. Møbler
  va der ente andra enj Bænjkjenj hon sod på, Kommodan, et gammalt Bor å tre
  Bræstola å så Petersa Skomâgaraskrik å Bor. Så va der livel âu enj anj Skat, di
  tre Bællana. Tynja å mawra va di, å hal forkommena så di ud, å Klær på Kroppenj
  hadde di nâue, veddan velled nu gå for dom å henje i Framtiden. Anna forsto nok
  pånå va Moer sod å tænjte på; hon velle âu gjærna præwa på å trøsta na; men de
  va ente så nømt.
  
  Kom nu her å jælp maj Marta, så pakka vi Fârsa Læster å Reskav sammen å bærad op
  på Tiled, så ska jâ nok vaska Gol bâgætte. Marta va strajs alat å Kâl velle âu
  jælpa te, å snârt hadde di de hela udrømt, å Anna gâ saj te å skrobba Golied.
   
  Hâusa Moer, a nu kommer snârt Dævragårsdrænj ætte sina Sko, så får du tre Kroner
  å kanj gå å hanla.
  
  Ja, du hâr Ræt min Paja, de kanj ente nøtta nâd å sedda her å røgga, nu få vi
  då, så vi kanj læwa di foste tol tre Dâna, å så bler der kansje andra Rå. Så
  satte hon saj te å skriva op å rigna sammen; hon skujle hælst hâ lid bådde hos
  Bâgarenj å Slajtarenj, å der e ju Måda på va der kanj fås for tre Kroner, å Lena
  måtte skriva om flera Gånga injan hon kunje fåd te å passa. I Sjymninjen kom
  Dævragårsdrænj å hænte sina Sko å betalde dom âu, å så spode Lena saj astâ å
  hanla inj. Då hon kom jem hadde hon pånå Korrenj fujler, hon hadde nok fåd majed
  for Penjana, bådde hos Bâgarenj å Slajtarenj. Då Bællana va blena mætta velle di
  gjærna te Sænjs, de va ju så ârtit for Piblana, for nu kunje di ligja i Fârsa
  Sænj inja i Sawekammersed. Lena gjik âu snârt å lâ saj; men de ble sent injan
  hon sæwnada; hon hadde majed å tænkja på. Nu va hon livel bled å me  Peter, å
  de på en lânt nømmara Måda enj hon hadde tænjt saj; men livel kunje hon ente
  varra glâ. A de va henjes Besøj oppa hos Præstenj, der hadde beværkaded, kunje
  hon nømt regna ud; men vad så livel ræjtit som hon hadde borred saj ad? Peter va
  et Stommene, de va sânt å vest, men livel; hanj va då henjes Manj, å di hadde då
  âu hat ârtia Stynjer sammen; især di foste Årn di va gjevta. Hon hadde sæl ment,
  a hon va ver å hâdanj; men nu lå hon å præwde å unjsjylanj, de va nok di dårlie
  Kommetâtarna, der hadde lokkad hannem, kansje hon âu kunje gjort lid mera for å
  binja hannem te Jemmed. Hon hadde ju sajt te Præstenj, a hon skujle nok forsorja
  saj sæl å Bællana; men de ble vest âu derætte, der skujle ju anjed te enj ævent
  Føn. Hon hadde i Hinjdânj møt Tornagårsmadammen, hon hadde stansad na å holt en
  hel Præken for na, om vår viktit de va, a Bælla fikj en go kristeli Opdrâelse, å
  sajt, at hon skujle sænna sina Bælla på Søndasskolan. Lena hadde ju præwt å
  unjsjyla saj me, a di va så små inu; men Sanjhedenj va ju denj, a di hadde nâue
  Klær, så hon kunje varra bekjænt å sænna dom astâ. Jo, Tornagårsmadammen hadde
  nok let for å præka, hon kjænde ente majed te va Fattidom va. Ja, hon skujle
  såmænj gjorra va hon kunje for å gje dom en go kristeli Opdrâlse; men veddan
  velled gå senara; tilia skujle di vel ud frå Jemmed, de va ju Fattibælles Lod, å
  Varden va hår å on, velle ente de goa, som hon hadde præwt å bygja op, ble reved
  ner å andra.  Anna hadde nok alt fåd å læra, va de vel saj å hâ enj fordrokenj
  Fâr, di andre forstoed vel nâue; men di fikjed nok å læra di me. Anna va ju mæn
  ti År; Lived hadde gjort na flera År ældre; hon kunje nu snârt passa de hele
  jemma, så Lena kunje for denj Sâgen Sjyl gjærna gå på Arbaj mæst vær Dâ. Så kom
  hon te å tænjkja på, a Ola Brânt hadde sport na om å komma der ner å jælpa dom å
  slajta Manda å Tirsda. De va lorlit, hon hadde ju aldri vad der på Arbaj forrå,
  å di hadde âu to Pajer, så di måtte då sæl kunja sjødda de Grâned; men hon
  skujle nok komma. Ola hadde âu snakt så pent te henje, sæl om hanj hadde vad hår
  å studser mod Peter. Ja, de  paste nok, va Folk sâ om Longadabygårs, a di va
  Brâfolk bådde hon å hanj, sæl om Ola va lid strikser.
  
  Manda Mârn sto Lena tilia op, hon skujle ente komma bâgætte. Bællana lo hon bâra
  ligja, hon veste, a hon kunje lida på Anna, hon skujle nok jælpa Kâl i Tojed å
  sorja for dom på ajle Måder. De va æjla Annes Skoledâ; men Skolelærenj tâued nok
  ente så nâue, om Anna forsømde enj ynka Gång, når hon bâra læste på Lajsan
  jemma, så hon livel kunje følla me, å de skujle hon nok passa. Då Lena kom jem
  om Awtanenj hadde hon Mâd me te Bællana te næsta Dâ, å om Tirsdanj hadde hon enj
  hel Kor fujler me Slajtemâd, der va bådde Pølsa å Kjød, så di kunje klâra dom
  mæst en hel Ugga, å Bællana åd Pølsa denj fosta Awtanenj, så denj sista Beddanj
  ble seddenes i Halsenj. Då Lena skujle te å gå jem, hadde Ola Brânt sport om, va
  hon skujle hâ for di to Dâna. Hon hadde så forlångt to Kroner, de va de samma
  som hon fikj når hon pellada Kantofler op. Ola hadde så sajt, a de va for lid, å
  så hadde hanj gjed na tre Kroner for bæjgje Dâna, å Madam Brânt hadde sajt, a
  hon skujle nok anbefâla na te andra, for hon va bådde rask å vila te sit
  Arbaj. Detta hadde hon nok âu gjort, for nonna Dâ ætte kom der Bod frå Stænseby,
  om hon kunje komma der ner å jælpa dom me Slajtninj. Då hon skujle hâ Betalninj
  her, sâ Lena, om hon ente kunje få et Pâr Punj To i Stânj for Penja. De velle
  Stænsebykon gjærna, di hadde ju många Får, så di hadde To nok, å Lena fikj et
  Knyde på trele fira Punj. Nu fikj hon nok strænjt, for nu skujle Toed lawas te
  Hozzetoj. Hon hadde sin Moers gamla Rok stånes på Tiled, å et Pâr Kârer lånte
  hon hos en Nâbokonna.
  
  De va lid uvânt me å spinja; men hon hadde ju præwted som Paja, så hon kom snârt
  ætted. Anna lære saj âu snâut te, så hon kunje kâra, å Moer skujle nok ente
  komma te å mongla Toja, for Anna va bådde rask å hænnu te sit Arbaj. Lena sod
  oppa å spânt om Awtanenj te Klokkan vârada te tâl, å snârt hadde hon trele fira
  Harrer Garn å så skujle der nok ble te Hozzer te dom ajle. Anna skujle sæl
  strikka sina, å de gjore hon âu, sæl om de tâu Tid. Lena va uda å jolp te me
  Slajtninj vær Uga, de va ju âu nu mit i Slajtetiden,  å goer Mâd me jem te
  Bællana fikj hon vær Stâ. De kunje âu ses på dom, Kâl begjynjte å få kjykka
  Kjæwta; men Slajtetiden velle ju ente vâra ver, å så velle der ble mera
  Smâlhâns, inada Lena for. Så enj Dâ kom Madam Brânt sæl derner å spore, om Lena
  velle komma hen å jælpa dom som Kokkakonna, di skujle hâ stort Gjæstabod, for
  Ola fylde haltrøs År. Greta Koffed, som hadde vad Kokkakonna i många År, va
  snârt for gammel, å hal sjidfarru va hon me. Lena veste nâue va hon skujle
  svâra, hon kunje got lawa goer Mâd, når hon hadde nâd å lawa å; men for å varra
  ræjti Kokkakonna høre der vel mera te. Hon va ju godt klâr âuer, a kunje hon ble
  Kokkakonna, så velle hon å Bællana ente komma te å mångla Mâd, for Bønnarna
  holte ju stora Gjæstabod så ota. Madam Brânt snakte for na, å hon lâude så, a
  hon skujle komma å gjorrad så godt hon kunje, De gjik âu majed væl, å der kom
  flera Bonakonner ner i i Kjøkkened å sâ, a Mâdenj hadde vad så dajlier, å om hon
  velle komma å jælpa dom, når di skujle hojla Gjæstabod.
  
  De va som om alt hadde vænt saj i Hyttan oppa ver Kannikagjâred, nu fikj di goer
  Mâd vær Dâ, å Klærna bled âu bære me. De sjedde ikje så sjæjlan, a Lena fikj
  nonne Kladda, som andra va vâust frå, me saj jem te sina Bælla, å enj Dâ kom
  Skolelærarakon der op me enj stor Gjynkel. Der va bådde Kjâula å Unjetoj; især
  va der enj ræjti pener å goer Kjâul, som ævent paste Anna, denj skujle hon hâ te
  Skolekjâul, de trænjde hon âu hort te. Anna hadde altid synts, a de va ârtit å
  gå i Skolan, å især nu sin alt hadde bærad saj for dom. Forra sjylde hon saj i
  enj Krog, mæns hon tâu sinj Mâd, der måtte ju injen se, a de va enj bâr Bedda
  Fetmâd hon hadde. Nu kunje hon ju sedda å få Mâd sammen me di andre, nu hadde
  hon lesse goer Rujlepølsemâd som di. Nu glæde hon saj te å komma i Skolan å viza
  sinj nya Kjâul fram; men dænj Glæn ble livel så som så, for Bælla kanj âu varra
  så ona. Då Anna kom inj i Skolestâuan va di mæste Piblana møta, å nu kjikkada di
  ju på na, hon va ju så forandrad. Men Norregårs Thoran skujle ju altid varra så
  vikti å kunje ente hejler nu næra saj, men sâ:
  
  Godâ Anna, men vår e du bled flot i Dâ. 
  
  Di mæste Piblana gâ dom ju te å fnezza; men Lise Brânt va altid denj der tâu
  Parti for di små å sømple, når Thora va vikti mod dom. Hon vænde saj mod na å
  sâ:
  
  Du ska’nte varra så vikti Thora, du hâusar nok ente, a forja Skoledâ kunje du
  ente Lajsan, då Skolelærenj spore daj va Hâudstânj i Hollan hed svâre du
  Bukarest.
  
  Nu vad di andres Tur te å grina; men Thora veskada te sin Siekommerât, a Lise
  Brânt skujle altid varra så færm, å de va bâra forded a Fârenj va
  Sognaråsformanj; men henjes Fâr va Brânkassemanj, å de kunje vel mæst varra
  lesse majed. Lise så got, a Anna sto me våda Iven, men så gjik hon op å tâu na
  om Armenj å sâ:
  
  Kom nu her Anna, så ska vi to spella Knap.
  
  De gjore ju Anna så got, a Lise Brânt va så væl mod na; men livel va Glæn ver
  denj nya Kjâulenj frambi for denj Dânj. Om Awtanenj næwnde Anna injed te Moern
  om va der va pasert i Skolan denj Dânj, de skujle Moer ente hâ å varra kjiv å,
  der kunje varra nok forudan. Lena tænjte så ota på, vår hon hadde gruad for
  Vinjterenj, å for Føn å Klæn te Bællana, å nu hadde alt ârtad saj så væl, å bâra
  hon måtte behojla sin Hælsa, skujled nok gå. Nu va der bâra en Tinj hon tænjte
  på, å de va Brænjseled. Hon hadde et Pâr Gånga hat Bællana me saj å vad oppa i
  Kannikagårsskâuenj å pelled saj nonna Bører; men de va ju bâra tynja Grena, å de
  forslo ju ente majed å kjylna me når de ble ræjti kâlt. Nu Iakkaded mod Jyl, å
  då måtte hon se om hon kunje få saj en Tynja Kol æjle to. Å så gjeked me ded som
  me Føn å Klæn, de kom helt uvæntad. Enj Awtan, a hon kom jem frå Arbaj, lå der
  enj hel Bonka Kol udan for Dørn. Bællana kunje ente gje anjen Forklârinj, enj a
  der va kommed enj frammadar Manj, som di ente kjænde, me dom å hadde læst dom å
  å va kjørt ijæn. Lena grunjada enjhellu på veddan detta kunje hænja sammen; men
  nân Forklârinj fikj hon aldri. Hon kunje ju ente tænkja saj, a de va Håns Peter,
  som hon mikje enjgång kjænde, a hon kunje takka for’ed. Der hadde vad
  Sognarådsmøde, å her hadde Håns Peter ståd op å forreslåd, a Kommunan skujle yda
  Lena et Las Kol te Jyl; men de måtte ente regnas for Fattijælp.  Skolelærenj
  hadde strajs rest saj å anbefâlt Håns Peters Forslaw. Ola Brânt hadde nok âu
  kunjad gåd me ted; men så hadde Bakkabonenj tâd Ored å sajt, a de va der livel
  injen Meninj i, hon tjænte vest âu ret pent nu, di skujle livel ente seddan
  vraza me Penjana, for Skattenj va alt al for hojer å ble lænjer ju hojara År for
  År. Di andre Bønnarna hadde ente sajt majed; men det kunje ses på dom, a di va
  farru te å hojla me Bakkabonenj. Så hadde Håns Peter rest saj å tâd Penjabogen
  op idå Lomman å tâd tre Kroner å lajt på Bored å sajt:
  
  Her er e tre Kroner, de e te en Tynja Kol te Lena, å ves ni nu ajle vil læjgja
  tre Kroner ver Sian å, blered ævent te et Las, å så bler Kommuneskattenj ente
  derfor storre te næsta År.
  
  Di hadde ajle set lid forbloffada pånj, hanj va ju denj der hadde dårliast Rå å
  dom ajle. Skolelærenj hadde så spot saj å lajt tre Kroner ver Sian å, å Ola
  Brânt gjore âu lessedan, så syntes di andre Bønnarna, a di kunje ente varra
  anjed bekjænt, å lâ så âu dorres tre Kroner på Bored. Nu va der bâra Bakkabonenj
  te Ræst, hanj vred å vænde saj lænje, å di andre Manjana gottada dom âuer enj,
  di veste ju vår gnienj hanj va, sjønt hanj bode på Bakkagårenj me Penja på
  Renta. Te sist skobbada hanj livel âu sina tre Kroner hen ad Bored, å Ola Brânt
  samlada Penjana sammen å sâ, a nu skujle hanj nok skaffa Lena sju Tynjer
  Kol. Håns Peter morada saj enjhellu; hanj puffada Skolelærenj i Sian å veskada:
  
  Hanj måtte livel ted, Bakkabonenj. Jâ hadde foje troted, jâ mente ente der kunje
  vries Van idå enj Sten; men i Dâ hâr jâ livel set, a de kanj lâ saj
  gjorra. Skolelærenj grunjada lid:
  
  Jo, de kanj nok lâ saj gjorra; men då ska der vries hårt, minj goa Manj.
  
  Så bled Jyl, å så ârtier Jyl hadde di aldri oplæwt forra. Lena hadde vad uda på
  Arbaj te Dânj for Jylaawtan; men så va hon âu jemma i tre Dâ; men så skujle hon
  ud som Kokkakonna i fjâurtan Dâ, å de gâ ju te Penja å majenj goer Mâd te
  Bællana. Dânj for Jylaawtan va Lena på vaj å  hanla inj, å då hon kom jem
  hadde hon et majed fint Jylakårt me.
  
  Væm ska vi då sænna ded te? spore Anna helt opivad.
  
  De ska vi sænna te Fâr, å du ska skrivad, Anna.
  
  Anna ble så tys.
  
  Ja, men Fâr, som va seddan mod vos.
  
  Fâr hadde sina Fajl, å va’nte som hanj skujle varra; men hanj e livel jer Fâr, å
  om Jyl må’nte Folk bæra Nâg te hinjanj.
  
  Anna tajde å tâu Skrivetojed fram.
  
  Va ska jâ så skriva, Moer?
  
  Skriv bâra: Glædeli Jul, Far. Fra Anna, Marte, Karl og Moder. Adræssan skriver
  jâ sæl.
  
  Anna skrev å Dânj ætte kom Kårted astâ. Jylaawtan fikj di ajle så majenj goer
  Mâd som di kunje svælla, å Lena hadde vad så ripa, a hon hadde kjevt en Jylagawa
  te vær å Bællana, ja, Anna fikj enjdå to. Hon fikj enj Postelinshunj, der va
  storre å finara enj denj Fârenj hadde slåd itu, å så fikj hon en Jylabog. Marta
  fikj en Dokka å Kâl enj Sprajlemanj. Men Lena fikj âu sin Jylagawa. I Sjymninjen
  kom Påstenj farenes å smed et lided, sømpelt Jylakårt inj om Dørn. Skriften va
  om mâulit sømplara enj Kårted, å der sto bâra: „Glædeli Jul ønskes dig og
  Børnene. Peter." Lena fikj livel våda Iven då hon læsted, Peter tænjte så livel
  på dom å bâr ente Nâg te henje.
  
  Denja Vinjterenj gjik mæst forenj di tænjte påd, Bællana hadde nu fåd Klær så di
  kunje varra uda å âu gå på Søndasskola, å di va mæst blena helt tjykka å feda.
  
  Enj Dâ hen på Framtiden kom Ola Brânt derop me et stort Dokkemænt me Sajl på,
  som hanj flyde Lena, de va Kjevved på Huzed. Enj Dâ, a Ola hadde vad i Najse,
  hadde hanj gåd inj te denj gamla Kannikagårsbonenj, som nu va så gammajl å
  skradurenj, a hanj mæst kunje nikka å va Dâ de skujle varra. Ola hadde så
  fortalt forenj om veddan Lena hadded nu, å vår vila hon va, å a hon nu tjænte
  Føn sæl te saj å Bællana. Kannikagårsbonenj hadde så sajt, a så skujle hon hâ
  Huzed vår hon bode, æjla kunjed rapt sje, a hon ble huzavila når hanj dø. Ola
  Brânt hadde âu ment, a  detta va de rætta, å så hadde di fåded årnad me de
  samma. Lena ble ju enjhellu glâ ver’ed, nu hadde hon livel sit ajed Jem, sæl om
  de så fæzeli forhobbad ud. Hon gjek så hen te gamla Lârs Murara i Slamramark å
  spore hannem, om hanj kunje jøssad lid op for na. Hanj gjik så der å klikkada å
  kalkada mæst i fjâurtan Dâ; men så bled âu, som hanj sâ, et Huz som væm som
  hælst kunje varra bekjænt å bo i, å når der bâra kom nyt Tâg på sønre Sia,
  kunjed gjærna stå der enj Menjeskeåjler. Der va ju âu et Pâr Sjæppelan Jor te,
  her fikj nu Lena å Bællana strænjt me å grawa å sætta å plânta. Anna velle
  gjærna hâ enj Blomsterhawa foran Huzed, lesom di hadde på Gårana. Blomster va
  der nok å få bådde på Skolan å i Longadaby, å då de drâu hen på Sommarenj hadde
  Anna enj Hawa så granjer, a hon va ver å mena saj âuer’enj. Lena hadde fåd bådde
  Høns å Kjyllinja, å Marta hadde et Gjeddalam å Kâl et Pâr Kaniner, å ajle hadde
  di nok å sjødda frå tilia Mârn te sila Awtan.
  
  — — —
  
  Der va nu gåd to År sin a Peter kom væk. Lena hadde måttad sledded hårt; men
  livel hadded vad to goa År for henje å Bællana. Anna va nu tâl År. Stor å pen va
  hon, å sjødda nâd kunje hon âu.  Lena hadde gjærna vellad beholt na jemma te hon
  va bled konfremert; men de va vel for majed å hâ sennen stor Pibel gånes
  jemma. Lena hadde âu sæl måttad vad ud å tjæna då hon va ti År. Anna forsto âu
  got sæl, a hon kunje ente ble ver å varra Bæl, men måtte fortjæna Føn å Klæn hos
  frammada; men hon velle livel hælst ble så nær Jemmed som mâulit. Så hijte Lena
  âu enj Plâs, som hon mente ævent kunje passa, de va hos Hâns Krestian i
  Slamramark. Hâns Krestian va Ubygjara å hadde enj Hæst å fille fæm Kjør. Bådde
  hanj å Greta, som Kon hed, va mit i Haltrøssarna å hadde altid vad ikje så lid
  påhojlena, å derfor va di âu vælstellada. Nu va Greta bled nåli te Fods, å
  derfor vad, a di skujle hâ dom en Pibel te å løvva Ærne å træjkja me Krajturn å
  æjle jælpa te me alt. Her vad så, a Anna fikj sin fosta Plâs. Hon skujle varra
  her te hon va bled komfremert. Hon kunje nok âu ble udskreven om Feskjed å de
  halla Åred hon skujle gå å læza regnada di me. 
  
  Di va livel ente helt glâ, værkan Moern æjle Anna, denj Dânj hon skujle flytta,
  men Anna trøstada saj me, a der va’nte så lånt jem, å Greta Hâns Krestians hadde
  ju sajt, a hon måtte hâ Lâu vær Søndaættemedda. Så spârada di Onjarna te na denj
  Dânj, tænjte hon nok. Lena va’nte glâ, hon velle komma te å sawna sin stora
  Pibel enjhellu, hon hadde altid vad vellu å galant te sit Arbaj. Hâns Krestian å
  Greta va vest majed brâ Folk på dorres Vis, sæl om di va lid ajena, så Anna
  velle vest ente komme te å li nân Auerlast dær; men Lena kjænde livel frå sina
  ajena Bælladâ, a Varden târ aldri lent på Fattifolksbælla.
  
  Men Anna måtte ju astâ, å de gjek âu majed brâ for na. Arbajed kunje hon nømt
  âuerkomma, å Håns å Greta va vest âu majed tefresa me na, sjønt di aldri snakte
  om’ed. De varsta for Anna va, a her va injenj å læje me å nâue hejler nânj å
  snakka me. Hâns å Greta va’nte majed snaksomma å lid injtâuana, å di injtreserde
  dom ente for anjed enj dorres ajen Bedreft. De gjek nok an så lænje hon gjek i
  Skolan væranjenj Dâ; men sin, då hon va blen udskreven å hon skujle vâuta,
  syntes hon, a en Uga va lesse long nu som enj Månad hadde vad, mæns hon va
  jemma; men så va der ju Søndaættemeddana jemma, dom glæde hon saj te hela
  Ugan. Me Klærna va Anna hejler ente ræjti tefres. Greta Hâns Krestians folde ju
  ente me i Modarna; hon hadde nâue vad uda frå Slamramark i di siste tjive
  Årn. De Tojed Anna skujle hâ, skujle ente varra Flaggerstâs men Sâger som kunje
  hojla, å denj gamla Sypajan, som syde Annes Kjâula, syde dom ætte Modarna frå
  henjes Ungdom, å de va många År sin. Dette va Anna enjhellu unøtta ver, for di
  andre Skolepiblana va ju farru te å gjorra Nar å na, når hon kom i Skolan i
  jemmavarknader Værgarns Kjâul. Men Anna ble i sin Plâs å ble âu vân te di to
  injtâuene, halgamle Menjesken, å a di livel mente henjed væl forsto hon âu. Så
  kom Sommarenj, då hon skujle gå å læza. Nu va hon bled udskreven frå Skolan om
  Framtiden.
  
  Så vad enj Dâ le ver Høst, a Lena kom der ner å spore, om Anna måtte hâ Lâu i
  Mârn hela Dânj. Lena hadde fåd et Brev, de va skrewed å en Sjøgeplajerska på
  Sjøgehuzed  Rønna, å der sto, a henjes Manj lå dær, å hanj velle så gjærna
  hælsa på Konna å Bælla. Lena forsto got, a de va nok på de sista me Peter, når
  der kom sedened Brev. Hon hadde så gåd ner te Ola Brânt å vist hannem’ed, å hanj
  hadde strajs sajt, a Drænj skujle kjøra for henje å Bællana der ud i Mârn. Anna
  fikj ju âu strajs Lâu, å Dânj ætte tâu di alt astâ, då Klokkan va åta. De ble ju
  en hel Oplæwelse for Bællana, mæns Lena sod i sina ajena Tânker. Då di rajte
  Rønna gjore Marta å Kâl stora Iven, så stor enj By me så många Huz å så långa
  Gåder hadde di aldri tænjt dom der va te. Då di kom te Sjøgehuzed spore Lena
  ætte sinj Manj, å en Sjøgeplajerska viste dom inj i en Stâua, vår Peter lå helt
  ena. Lena ble stånes injan for Dørn. Va de værkeli Peter, som lå der? Vår hadde
  hanj då forandrad saj på dæsse fira Årn. Håred va bled helt vet, å Ansajt å
  Hænner va lesse vida som Lâgened. Så gjek Lena hen å tâu hans Hån.
  
  Kanj du kjænja maj?
  
  Jo, de e ju Lena å våra Bælla, vår hâ di då vâust, å vår se ni då ajle got ud,
  ni hâ vest hat’ed got, veskada hanj.
  
  Ja, de hâ vi, å når du bler rasker, ska du âu flytta jem te vos, så få vi’ed
  ajle got.
  
  Ja, jâ får’ed âu snârt got; men de bler ente jemma hos jer.
  
  Hanj ble bâra ver å ligja å se på Lena å Bællana, de knev nok for’enj me å majta
  å snakka; men Lena kunje livel se pånj, a der va nâd hanj gjærna velle hâ
  sajt. Så sâ Lena te Bællana, a di kunje gå ud i Hawanj å se dom om mæns hon
  snakte me Fâr. Hon tâu nu enj Stol å satte saj hen ver Sænjen å tâu hans Hån.
  
  Vår e jâ glâr, a du, Lena, velle komma her ud å se om maj, kanj du nu tegje maj
  alt de ona, jâ hâr gjort daj?
  
  Jo, Peter, de hâr jâ gjort for lænje sin, for jâ hâr livel altid ment om daj,
  sæl om de knev lid en Tid, svâre Lena milt.
  
  Å når Bællana bler stora, vel du så la ble me å fortælla dom, vår oner Fâr di hâ
  hat. Du ska’nte ijna Peter, di ska aldri høra et ont Or om dorres Fâr å Maj. 
  
  Tak, Lena, vår e du brâ.
  
  Peter lå stelle enj Stunj, så begjynjte hanj ijæn å veskâ.
  
  Der e et Or i Bibelenj, som jâ hâr tænjt så majed på i di siste Dâna, der står
  ”Jeg vil hjemsøge Fædrenes Synder paa Børnene indtil tredje og fjerde Led.”
  Troer du livel ente våra Bælla kanj ble galanta Menjesker, sæl om di hâ hat
  sennenj Fâr som maj.
  
  Jo, de troer jâ di kanj, for du hâr mæn læst de halla å va der står, der står âu
  ”Men den som elsker mig og holder mine Bud, ham vil jeg gøre vel i tusinde Led.”
  
  Tak Lena, de va et got Or du der sâ, nu kanj jâ dø glâr, de vil nok gå daj å
  Bællana væl. Du ved ikje vår ota jâ hâr tænjt på jer. Men râv nu på Bællana, så
  jâ kanj saj Fârvel te dom, jâ e trætter å vil sawa. Lena vajtada på Bællana, å
  di kom inj, å enj om Gångenj gjik di hen te Fârsa Sænj å bâ Fârvel. Anna va denj
  sista. Hon hadde vad stiv å hår hela Dânj; men nu kunje hon ente hojla saj
  lænjer, å Tårarna trilada ner a Kjæwtana på na.
  
  Fârvel Anna, de vel nok gå daj got, for du slajtar din Moer på, veskada Peter.
  
  Fârvel Fâr, å hâd got, svâre Anna.
  
  Så lestada di ajle stelle ud.
  
  To Dâ ætte kom der Bod frå Sjøgehuzed, a Peter va dør. Ola Brânt årnada Øfrøled,
  å de gjik pent te. Ola hadde lajt fille fæm Manja te å sætta ner, å der va tre å
  Sognarådsmanjana der folde, å der ble bådde rinjt å prækad lesse lænje âuer
  Peter, som når de va enj Bone der ble begrawenj. Lena å Bællana va ju gåd derop
  å hadde vær sinj Kranjs å a de va ærlit ment, når Tårarna trilada ner a Kjæwtana
  på dom, va der injenj der tvivlada på. På Jemturn møte Skolelærenj Bakkabonenj,
  som kom kjørenes frå Møllan, hanj stansada for å få saj en Prât.
  
  Nâ, fikj ni så Peter Flot nerstopter?
  
  Ja, nu vilar hanj i Fred, svâre Skolelærenj alvårlit.
  
  Ja, de va âu væl de samma, for hanj hâr livel vad Kommunan enj dyr Kar di siste
  fira Årn; men de bler vel ente bære for ded, for nu hâ vi fåd Pølse-Rikka på
  Sogned i Stânj for. I Går måtte Ola Brânt kjøra na te Fattihuzed,  her mener
  jâ nu, a Ola livel sæl hâr lid Sjyl, for hanj hâr ju altid vad på Nakkanj å dom
  som hadde Tehojl der å så å saj forsorjada na. Peter Flot å Tokkanj kom ju på
  Arbajsgårenj, Hunjatorkjelenj gjik ju å kom å Dâ, å Krestian Nifenger kom i
  Slaveried, å på denj Mådan bled skrâlt for Rikka.
  
  Ola Brânt hâr gjort et got Arbaj for, om jâ så må saj, å hojna Morâln her i
  Sogned, å e enj Manj vi ajle må se op te.
  
  Ja, vest så, Ola e brâ nok, sæl om hanj nok kunje vad lid mera påhojlenj; men va
  jâ velle sajt: De va vel mæn et sømpelt Øfrøl der va âuer Peter?
  
  Alt kanj ju ses frå flera Leer. I Dâ va der mæn et Følje på to Vâuna, å i
  Hinjdânj då denj ræja Slamragårsbonenj ble jorader, va der et Følje på toåtjive
  Vâuna, å livel sajer jâ, a hinjt Øfrøled va sømplara enj dætta, for då falt der
  ikje een Tåra på Grawen, å i Dâ falt der många.
  
  Nâ, nâ, seddan; men jâ ska spo maj nâd, å Bakkabonenj hypsada på Øjen å kjøre.
  
  — — — Nu nærmaded saj te Komfremasion, å ajle Piblana som skujle komfremeras va
  enjhellu optâna âuer venna Kjâula di skujle hâ på. Lise Brânt å Thora frå
  Norregår skujle ju varra i vider Kjâul, å di haddenj âu syder. Anna velle gjærna
  varra lesse granj som di; men de va ju Greta Håns Krestians der skujle bestæmma
  veddan Kjâulenj skujle varra. Nu va der mæn fjâurtan Dâ te Komfremasion, å inu
  hadde Greta ente snakt nâd om nânj Kjâul; så kunje Anna ente taja lænjer, men
  spore, veddenenj Kjâul hon skujle hâ på.
  
  Du ska nok få enj Kjâul som du kanj varra tjænt me, min Paja, svâre Greta.
  
  Så enj Dâ kjøre Hâns Krestian å Greta te Najse for å kjevva Tojed, å Uggan for
  Komfremasion kom Stina Sypaja for å sy’enj. De va nok Toj der dâude, sâ Greta;
  men de va âu de dyresta Kjømmanj hadde hat. Hon hadde ævent fåd samma Slawed te
  sin Komfremasionskjâul, å denj hadde hon âu hat te Bruakjâul å sin hat’enj på te
  ajle Øfrøl hon hadde vad te, å livel va hanj så goer som nyer. Anna va stor å
  krafti; men Kjâulenj ble livel bådde for sier å for vier, hanj skujle varra, så
  hon kunje vâusa ienj hadde Greta gjed Stina  Besje på. Stina hadde âu sytenj
  ætte samma Moda, som henjes ajenj Komfremationskjâul va bled syder for
  førretjive År sin. Anna va ju ente helt glâ ver sin Kjâul å sâ, a hon hæjler
  velle hat enj vider Kjâul, sæl om hanj va sømpel; men Greta hadde la na vedda, a
  hon skujle ente varra så râvinu, de va ævent enj Kjâul som pasta for henje, å
  især nu hon bâr på Sorri for sinj Fâr. Men sæl om Anna va lid unøtta âuer sinj
  Kjâul, så bled livel enj goer Kotnfremasionsdâ for na. Piblana hadde vad
  enjhellu optâna âuer veddan di skujle stå på Kjærkegolled. A Lise Brânt velle
  komma te å stå æwarst veste di, for hon va denj vilesta; men om de så ble Thora
  æjle Anna der ble Nommer to va’nte got å saj. Så denj sista Dânj di va te Præst,
  årnada hanj veddan di skujle stå, å de ble Anna der ble Nommer to. Thora
  surmulada lid âuer’ed, men hon trøstada saj me, a hon hadde livel denj finesta
  Kjâulenj å ajle Komfremantarna. Lena å Marta å Kâl va âu i Kjærkan
  Komfremasionsdânj å høre vår got a Anna kunje svâra for saj. Så kjøre di ajle me
  Hâns Krestian jem te Slamramark å fikj Meddesmâd, å herme va ded
  Komfremasionsgjiled frambi.
  
  Nu va Anna stor, vâusen Paja, å om Hællemøssa fløtte hon te Pilagårenj som
  Andrapaja. Her va enj goer Plâs, å her ble hon i fille fæm År. Så velle hon
  livel præwa nâd anjed å tâu Plâs som Kokkapaja på Pilamøllan et År. Anna va bled
  en næt Paja, å der va många Bonadrænja, der gjærna velle vad Goven me na, sæl om
  hon bâra va Peter Flots Pibel; men Anna va’nte de Slawed der velle hâ saj enj
  Kjærest bâra for Plaser. Denj hon skujle hâ, måtte varra enj hon kunje lida på,
  å som hon kunje mena om, å seddenenj hadde hon ente troffed inu. Hon tâu mæn te
  Fæster å Bal enj ynka Gång; her følde hon saj ente jemma, di mæste hadde ju
  kjænt Peter Flot, å derfor så di ner på na, mente hon, så gjik hon hejler jem te
  Moer, henje kunje hon snakka me om alt de hon gjik å tænjte på. Marta va ju bled
  komfremert for et Pâr År sin, å nu de sista Åred hadde hon tjænt i Rønna. Her
  syntes hon om å varra, å så snârt hon trof Anna, råde hon na te å tâ Plâs
  deruda. Tesist fikj hon âu Anna i Troen med, å Marta hadde âu  skaft na enj
  Plâs, å nu te Hællemøssa skujle hon så fløtta te Bønj. Anna hadde brugt sin
  Sommarløn te å kjevva saj enj Cykel for; der va mæn en ynka Paja, der hadde
  sennet Kjøretoj, de paste saj hejler ikje for en anstændi Paja å ligja å flarka
  på enj Cykel, mente di gamle. Detta Snakked brø Anna saj livel ente om, hon
  velle hâ så hon kunje komma jem te Moern når hon hadde Lâu om Søndanj, å så vad
  ju så râfor når hon hadde Cykel. Moer velle nok fåd lid ena nu. Kâl skujle gå å
  læza i Vinjter å va uda å tjæna, å sin når der va gåd et År velle hanj te
  Sjøs. Skuder va alt va hanj tænjte på. Ja, der velle nok ble stille å øt i
  Jemmed nu; men Lena veste nok, a de va nâd der folde me; når Fâulana ble
  flojeføra, floja di frå Røddanj. Denj Plâsenj som Anna hadde fåd i Rønna skujle
  ju varra majed lætter, å Løn va livel pånå det samma som på Lanned; men livel
  bled ente ævent som hon hadde tænjt saj. Anna hadde ikje vad der en Ugga, forenj
  hon forsto, a her va nok å sjødda, for her skujle gjorres rent i de uendelia, å
  de fikj aldri Ænna. Herskaved, som hon nu skujle saj, va mæn på to Personer;
  hanj va på et Kontor å va sjæjlan jemma udan om Natten å mæns hanj fikj Mâd. Her
  va nu hejler injed ârtit å varra jemma ætte, for Kon gjik bâra å klynjkada å
  pjæwada å snakte om sina Sjøger frå Mârn te Awtan. Lid skraduren va hon kansje,
  å varre gjore hon saj, der va nâue denj Sjøgan skavt, udan hon hadde na. Når
  Anna hadde fåd kogt Mârnkaffe kunje hon begjynja å gjorra rent, å de mæst hela
  Dânj. Imæns lå Fruen på Sofan å vilada saj æjle sod å klimpada på Klavered. Anna
  hadde en go Sångstæmma å brugte âu å gå å sjynga te sit Arbaj, men de gjik vel
  ente an her. Enj Dâ hon sod i Kjøkkened å possada Søltoj gâ hon saj livel te å
  nynna lid småt å stæmde snârt i lid hojara. ”Paa blomstrende Bakke sad Hjalmar
  saa tavs.” Så stok Fruen Hâud inj a Dør å sâ:
  
  Aa, skaan dog mine Nerver og holdt dog inde med det sentimentale Vaas, som ikke
  er til at udholde at høre paa.
  
  Anna tajde med de samma, å præwde aldri på å sjynga sin mæns hon va dær. Got
  vad, a hon hadde Marta å snakka me om Awtnana, æjla va Tiden bled al for
  lång. Hon va  âu me na te Bal et Pâr Gånga; men der va’nte majed ârtit ver’ed
  syntes hon. Marta va mæn syttan År, men hadde livel nu i Vinjter fåd saj enj
  Goven; hanj va Murarasvæn, å enj glâr å galantar Kar va hanj vest, der âu mentet
  alvorlit me na; men nu skujle Marta å hanj hælst varra sammen vær anjenj Awtan,
  å då følde Anna saj som fæmte Jâul te enj Vâun.
  
  Nu drâued så mod Framtiden, å Anna gjik å veste nâe va hon skujle; hon syntes ju
  ente helt got om å varra her; men Fruen velle ju gjærna behojla na, å de va âu
  så lorlit å fløtta seddan vært Halår.
  
  Så vad enj Dâ mit i Mars, hon hadde Lâu et Pâr Tima om Ættemeddanj, de va pent
  Solsjen, å så tâu hon saj en Spaseretur ud på Lanned. Her vad som om Foråred alt
  va begjynjt, Larkarna sång, som om di hadde Betalninj fored, å Starrinj va alt
  uda å søjte ætte saj enj Mâga, å âuer Mân floj Vivan å râvte sit ”Tjivenj” ætte
  ajle, som nærmada saj. I Skâukantenj titada alt Violarna å Annemonarna
  fram. Anna sto stelle å så å lydes ted, hon va mest ver å få våda Iven, som om
  hon va i Slajt me Star å Larka, for inja i hænje sæl vad ju âu Forår. Hon hadde
  ju sina Pibladrømma, å di ænde altid me enj Goven, som hon holt enjhellu å, å
  som âu holt å henje, å et hæjlut å pent Jem me många Krajtur å ajle Slaw. Naj,
  på Lanned vad, a hon høre jemma, å ente bâg fira Vægja i Bønj, de hadde hon fost
  ræjti forståd i Dâ. Dânj ætte sâ hon så te Fruen, a hon fløtte te Valberdâ. Nu
  fikj Fruen detta å klynkja âuer. Anna va livel denj vilesta Pajan hon hadde hat,
  å hon hadde hat många i sin Tid. Nu skujle Anna så se å få saj enj Plâs på
  Lanned ijæn. Hon kunje nømt få saj enj Plâs ijæn i Bolskersen; men de syntes hon
  livel ente hon hadde Lyst te, hon velle hejler enj Stâ hen, vår Folk ente hadde
  kjænt Fârenj. Hon studerde Åvizan for å se ætte Plâz å hijte âu snârt enj, som
  hon syntes der kunje passa. De va på denj ena Tinjstâgårenj. Her va ju ente så
  lånt jem te Moern, nu hon kunje cykla. Denj fosta Frisøndanj cyklada hon te
  Tinjstâ strajs på Formeddanj å rajte âu fram, då Klokkan va mæl ni å ti. Hon
  kunje strajs se, a Jens Væst, som Ajarenj hed, måtte varra enj sjita Bone, for
  Bygjninjarna  så enjhellu forhobbada ud, å Vâuna å Reskaver lå å flød holter
  te bolter. I Kjøkken å Stâua så der strajs lid bære ud. Her va rent, sæl om alt
  så gammalt å sømpelt ud. Då hon kom inj sod Jens Væst for Borænnanj i bâra
  Sjâurtearma, de så ud te, a hanj va mæn ævent komminj op. Hanj hadde vest vad
  enj pener Manj i sin Ungdom; men Tiden å Brænjevinsflaskan hadde nok pellad de
  nætta væk for lænje sin. Hanj så helt røblesuer ud, å Næzan va blåsvårt. Anna sâ
  ju, a hon kom for å søja Plâsenj som Paja her. Jens svâre strajs:
  
  De e livel præjtit, for vi trænja så fæzeli hårt te en Paja. De Grâned her e å
  sjødda inja, kanj Moer sajtans âuerkomma; men der e ju så majed anjed. Der ska
  målkas og gjes Kalla å alt seddan nâd, å enjanj kanj då’nte mera inj slida, men
  va hâr du så tænjt daj a du ska hâ i Løn.
  
  Jâ hâr tænjt maj firs Kroner når jâ ska varra bådde Udapaja å Injapaja.
  
  Ja, de e ju lie stivt nok, de e ju mæn skrâla Tider for vos Bønner, men du ser
  ju ud te å kunja sjødda nâd, så jâ får vel gjed.
  
  Ja, så ska jâ nok møda om Valberdâ, svâre Anna, å va ver å reza på for å gå. Men
  nu sâ Madam Væst, om hon ente velle hâ lid å drikka. Enj Kop Kaffe, de kunje hon
  nok trænja te ætte sennen Tur, å Anna satte saj ijæn.
  
  Nu gâ Væst saj ræjti te å prâta, mæns Kon gjik å lawade Kaffed te.
  
  Ja, de e livel grâua ârtit å få sennen stor færm Paja i Sommar, for se, glâ å
  nætta Pibla hâr jâ altid så got kunjad led, å så gâ hanj saj te å flâzgrina så
  de skalrada i Stâuan. Anna velle ente varra me i ded Snakked å spore:
  
  Hâ ni så ente Drænj? Jo, vest hâ vi ded; men hannem ska du ente bry daj om, for
  hannem bler du livel ente Kjærest me.
  
  Jâ hâr nu hejler ente brugt å spella Kjærest værkan me Drænjana æjle me Bønnarna
  vår jâ hâr tjænt, svâre Anna lid vast.
  
  Nâ, nâ, de va hejler ente seddan ment; men der ska ju sjæwsas lid mæns Pølsan
  koger. Vi hâ ju gamla Annars  gånes; men de e ju senned Skrov, som bâra går å
  nutar lid. Jâ må livel sæl tâ denj håra Løttenj, å de kanj ju kniva lid nu, enj
  begjynjer å ble teårs, enj hâr kansje tâd lid for hårt fat i sin Ungdom.
  
  Anna tænjte, a de va vest på Sypaflaskan a hanj hadde tâd for hårt fat, for hanj
  så nu ente majed forslæwader ud. Nu hadde Madammen Kaffebored dækt å di satte
  dom te Bors. De va ju ente nâd fint Kaffebor; men rent å pent vad, å Anna hadde
  fåd go Abetit ætte Turn å tâu got for saj å Rættarna. Jens Væst kunje ente spisa
  nâd; men så drok hanj fost enj go Slurk å Kaffed, å så tâu hanj en Flaska ner
  frå Jørnaskaved å fylada Koppenj, å nu smâgted hannem.
  
  Då Anna nu cyklada jem te Moern, sod hon å va ver å fortryda, a hon hadde fæst
  saj her på Tinjstâ, for de ble vest ente ârtit her i Sommar hos dæsse
  Menjesken. Bonenj va enj Flabbatas å Râzapâz, de va nømt å se, å de va vest âu
  enj sjita Bone, der værkan brø saj om å sjødda nâd æjla driva Gårenj så det
  ammada nâd, men bâra holt saj te Sypaflaskan. Va Kon injaholt va’nte så nømt å
  se, hon va ju så alvårli å sajtlawen å hadde nâue sajt ti Or på denj Tiden Anna
  hadda vad der; men kansje de âu kunje hâ sina Grunja. Hon så livel slæt ikje
  arri ud, de så rappara ud te, a hon gjik å va hal tungsinjad. Denj gamla Drænj
  di hadde va et Skrov, hadde Bonenj sajt, så de tajnada ente helt rârt. Men Anna
  trøstada saj me, a hon va då’nte fæst her på Livstid, å for enj Sommar måtted
  vel kunja gå. Ves Bonenj velle præwa på å varra nærgånes skujle hon nok kunja
  tomla sennenj gammajl Fylehunj. Valberdâ fikj hon sin Kommoda kjørt te Tinjstâ
  me enj Lannaslajtara, å sæl cyklada hon dær op om Ættemeddanj. De fosta hon så
  då hon rajte fram, va enj Kar der kom træjkjenes ner te Dammenj me et Pâr Øj å
  skujle vanna dom, de måtte vel varra Annars. Hon måtte stå stelle å se pånj, for
  stygjara Kar hadde hon livel aldri set. Hanj va så stygjer, a hanj måtte kunja
  vizes fram for Penja, tænjte hon. Hanj va nok sina tre Alna långer got å væl;
  men skringelhâzader å mawer, lid skrotrygjader å enjhellu skrâskolrader, Armana
  hænjde helt ner te Knæn, å Hænnarna va stora som Skâuler. Han hadde Fujlsjægj;
   men de va hokkut å strit, å somma Stâ va der slæt injed. Håred så’nte ud te å
  va bled kløpt de sista halla Åred. Klærna så’nte stort bære ud enj Annars sæl,
  så lâzua å lappada va di. Træskona, hanj hadde på, va så stora, a enj å dom got
  kunje vad brøgter te Vagga te enj Årsbæl.
  
  Anna hælste hojt å tydelit då hon kom frambi, men Annars svâre ente, hanj va nok
  ente vân te å snakka me frammada Pibla, demmeså. Anna gjik inj å Madam Væst
  viste henje sit Kammers, som lå ver Sian å Kjøkkened. Her sjevte hon Toj å kom
  så tebâges, nu va hon klâr te å begjynja på sit Arbaj. Madam Væst sâ, a Manj va
  kjørt te Bys, å hanj kom nok ente jem forenj de ble Awtan, men nu kunje hon
  jælpa te hær i Kjøkkened te de ble Molketid. Då Anna kom ud for å molka, så hon
  a her va mæn åta Koskræppa å tre fira Ungnød, å långtoada å mawra va di ajle, de
  så’nte ud te, a di hadde fåd stort anjed enj Halm på hela Vinjterenj. Hon høre,
  a Annars gjik å rommesterde inja på Loenj, så gjik hon derinj å spore, om hanj
  velle saj na, vekkena Kjør der molkada, å vekkena der va sena.
  
  Ajle som stå på denj østre Rimenj molka, stammada hanj å vænde Rygjenj te.
  
  Anna va’nte helt klâr âuer va der va øster æjle væster her; men Nøden kunjed ju
  ente varra, så de måtte ju varra di som sto på denj andra Sian. De paste âu va
  Annars hadde sajt, di mokada ajle; men de va’nte ret majed, å hon fikj mæn en go
  Kjita Melk å dom ajle sæks. De tâu ju ente lång Tid me Molkninjen, å då hon
  kunje høra Annars gå å nøzla inja i Øjalân gjik hon derinj, hon velle livel
  præwa om hon ente kunje komma i Prât menj. Hanj sto oppa i Båzenj hos de ena
  Øjed å snakte med.
  
  Nâ, nâ, din Toza, jâ hâr injed got te daj i Awtan.
  
  Hâ ni mæn to Øj, spore Anna.
  
  Annars spode saj ner å så helt antererder ud, hanj hadde ju slet ikje hørt na
  komma.
  
  Jo, jo, vi hâ livel tre; men Jens hâr denj unga for te Bys.
  
  Jâ synes di e så långtoada å mawra, veddan kanj de varra?
  
  Ded e ente min Sjyl, svâre Annars lid vast. Jâ må ju ente  få nânj Kjærna te
  dom, der e ente mera på Tiled enj ævent te Strøsæ, Ræsten hâr Jens sålt.
  
  Ja, men når Øjen injenj Kjærna får, kanj di ju hejler ente majta åsjødda nâd, de
  e vel så herfor a ni e så bâgætte me Awlinjen, andra hâ ju pånå sælajt, men her
  e vel nâue de halla såt inu.
  
  Ja, ja, de passar nok, svâre Annars.
  
  Men hâr’ed då altid vad seddan?
  
  Ā, de bler lænjer ju var, de e Jens der e et Stommene, demmeså.
  
  Anna syntes, a de va foje ræjtit å snakka seddan om sinj Huzbone å gâ saj te å
  snakka om nâd anjed.
  
  Va heder Øjen? spore hon.
  
  Dænj baskua her heder Gjezla å e føt her på Gårenj å e ævent toåtjive År, dænj
  sodua dær heder Mosla å e en Handelskrâda, som der ente e Åjler på, så e der
  dænj unga, som Jens hâr for, hanj heder Rys å e mæn fæmtan År.
  
  Va Tid stå ni op om Mârnenj, spore Anna.
  
  Jâ står op når jâ vâunar; men Jens ligjer te mit på Formeddanj.
  
  Hâr du så injenj Klokka?
  
  Naj.
  
  Ja, men kanj du så vedda når de e Mâdatid?
  
  Ā, jo, de ska jâ nok mærka på maj sæl, å nu kanj jâ mærka, a de e Awtanmålstid,
  å så stagrade Annars inj.
  
  Her sto Awtansmâdenj âu på Bored, å Annars tâu så sina fæm Spæjesiler å en hal
  Bolla Søvva; men hanj lo Mâdenj tæppa Munj å sâ ikje et Or mæns hanj va i
  Stâuan. Då Anna va færdi me Awtansmâdenj gjik hon en Tur runt om Gårenj, då hon
  kom te Hawanj gjik hon derinj. Hawanj va stor, å de va nømt å se, a de enjgång
  for många År sin hadde vad enj bådde goer å pener Hawa. Nu va Gångana mæst helt
  tegroda, å i Blomsterbjæden hadde Hunjakjajs å Næjler å Mâlurt mæst helt tâd
  Kommandoen. Enj ynka Krokus å Påskalilja sto å strajte Hals for å få enj
  Munjfujl Solsjen, di andre mera ømfintlia Blomstarna va nok helt dânkada. Der va
  flera Froktatræ som va mæst helt ølajda å Kraft, å Froktboskana lignada mæst et
  helt Vijlnæs.  Anna ble mæst helt kjesam ver å gå å se på veddan de hela va
  bled forsømt, sæl om de ente kom henje ver. Ves hon fikj Tid ted skujle hon
  livel se om hon ente kunje få sat lid Sjik pånj; men de velle ble et stort
  Arbaj. Væst va ju kjørt te Bys for Medda, men livel bled mit på Natten injan
  hanj kom jem. Dânj ætte lå hanj te mit på Formeddanj, å då hanj kom op va hanj
  fæzeli unøtta å vrântuer; hanj hadde så urimeli majed hanj skujle hâ sjøt i Dâ,
  a hanj ente kunje âuerkommad alt, å Annars sjøtte ju injed når hanj ente va
  hos. Kon svâre ente et Or, men loenj bâra gå der å skava saj. Så for hanj ud i
  Marken for å se va Annars hadde sjøt, men kom snârt farenes jem ijæn. Hanj va då
  bled så tostuer å denj Turn, nu måtte hanj hâ saj enj Slurk Drikka å en
  Better. Så gâlde hanj på Anna, hon skujle komma å jælpanj; hanj skujle hâ enj
  Vâun løvenj fram frå Sjyled, å tol tre Tynjer Korn læsta; hanj skujle spo saj
  ner å så Korn, Annars hadde alt telawad. De ble livel Medda injan Væst hadde fåd
  Korned på Vâunenj, så skujle di hâ Meddesmâd, å så enj lidenj Meddesæwn, å så
  ble Klokkan pånå tre injanj Væst kom i Gång me å så. Klokkan fæm va Anna nera me
  Onjarna tenj; men Klokkan sju kom hanj jem, nu hadde hanj de halla såt; men nu
  kunje hanj livel ente majta å slida mera i Dâ, så fikj Ræsten vænta te i
  Mârn. Seddan gjiked mæst vær Dâ, å Anna så snârt, a de va Annars der måtte
  sjødda de mesta, å Væst bâra løv å gâlde â farredes. Madam Væst lignada slæt
  ikje sinj Manj, stelle å rolit paste hon sit Arbaj å snakte ente mera enj
  nødvændit; men Anna kunje livel så got li na, hon va vest et got, rættænjkjenes
  Folk, å de va nok Modgångenj der hadde gjort na så stelle. Enj Dâ møte Anna
  Påstenj i Gårenj; hanj flyde na så Åvisan å et Brev som va adresert te Madam
  Væst. Anna gjik inj med, å Madam Væst kom i mod na i Dørn.
  
  E der Brev te maj?
  
  Ja, å Anna rajte henje Breved å så lid forbawst på na, hon så ju så milt å
  smilada âuer hela Ansajted.
  
  De e frå Pâul, sâ hon.
  
  Pâul, væm e ded? spore Anna.
  
  Ved du då’ente ded, de e ju minj Horra. 
  
  Naj, de hâr jâ aldri hørt nâd om, jâ trode, a ni hadde slet ikje Bælla, vår
  gammajl e hanj.
  
  Hanj e firetjive År, å nu ed sæks År sin hanj reste, å du kanj tro de e enj
  pener å galanter Horra; hanj lignar slet ikje sinj Fâr.
  
  Anna så forbawst på Madam Væst, så majed hadde hon ju ikje snakt forra på hele
  denj Uggan, Anna hadde vad der. Hon va ver å skujle sport om vårfor hanj ente
  ble jemma å jolp sinj Fâr å Moer, men besinjada saj, der va kansje Tinj som
  Madam Væst ente brø saj om å fortælla te væm som hælst. Anna hadde nu vad her
  enj Månad, å alt va gåd helt brâ, å hon va slet ikje kjiv å å varra her. Arbajed
  va’nte mera enj hon nømt kunje âuerkommad, å Madam Væst va altid mijl å væl mod
  na. Varre vad me Bonenj, hanj va ju plomsker å fæler i sit Snak, å især når hanj
  va fujler, å de va hanj mæst vær Dâ, å enj ynka Gång hadde hanj âu præwt å vad
  lid nærgånes; men Anna va’nte bånge forenj å hadde svârtenj studs å bestæmt, a
  hanj kunje bâra passa sit Arbaj å la henje varra. Nu vad så enj Awtan fost i
  Juni. Anna va bled færdi me å molka, men der va en Ko der hadde kallad Dânj
  forra, å nu skujle hon se å få Kallenj te å drikka; hanj sto i et lided Ålokke i
  Fælân. Hon tâu en Kallabøtta mæst fujl å Råmelk å gjek hen tenj; men hanj va
  vrântuer å velle bâra ble ver å patta på henjes Fingra; bæst som hon sto å
  kræwtades menj kom Jens lestanes å grev Anna om Lived. Hon snode saj rast frånj.
  
  Kanj ni næra jer å la maj varra, sâ hon bestæmt.
  
  Nâ, nâ, min Paja, du ska’kje varra så mensammen, du e då vel ikje for go å kny.
  
  Anna sto i enj Krog å kunje ente komma frambi’enj.
  
  Gå unjanj, jâ ska inj.
  
  Ā, de hastar vel ente så, jâ må vel kjela igrân me jer.
  
  Men Anna hævada Kallabøttan me Råmelken.
  
  Kommer ni et Skrit nærmer får ni detta i Syned.
  
  Nâ, nâ, du ska då’nte varra så nag.
  
  Å Væst bredde Armana ud for å omfawna na. Men Anna va rask å hev Råmelken mit i
  Ansajted i pånj. Hanj hadde  nok âu fåd Munj fujler å spottada å hostada; hanj
  gjik så et Pâr Skrit bâglænjes, men slænt å satte saj me et Plask mit i
  Koflorenj. Anna språng nu frambi enj å hen på Bâgrimenj, her kunje hon rapt
  komma ud om Væst skujle komma ijæn. Annars hadde ståd inja i Øjalân å hørt’ed, å
  nu kom hanj stagranes.
  
  Va, va, sedder ni her for?
  
  Nu hadde Væst livel fåd sit Mål ijæn å gâ saj te å gâla å torna.
  
  Seddenen Taska, hon skujle livel få anjed å vedda.
  
  Kom nu bâra op me daj, sâ Annars å tâu et Tâg i Skolran pånj.
  
  Væst kom nu på Ben; men sekke hanj så ud. Råmelken drev ner ad enj forte, å
  bâgte va hanj helt âuerlajder me Kopes å Møj. Annars gjik sendit hen å tâu en
  Halmveska å gâ saj te å torra de varsta Møjed ånj.
  
  Nu ed bæst ni går inj å får Lâzana å å kriver i Sænj, momlada hanj.
  
  Væst luskada nu å. Anna kom så lestanes ner te Annars. Då hanj fikj Iva på na,
  begjynjted å træjkja i Ansajted pånj, å så gâ hanj saj te å grina, så de røste i
  Lân. Anna ble stånes å så pånj; hon hadde aldri set Annars å grina forra.
  
  Ja, men de e då’kje nâd å grina ad, Annars, va ska jâ nu? Sâ hon tesist.
  
  Bâra slånj i Hâud me Kallabøttan, de hâr hanj got å, å Annars gâ saj ijæn te å
  grina å lawada et Ansajt, så Anna âu va ver å komma te å grina ver å se pånj.
  
  Naj, Annars, de går nok ente, kansje jâ kommer te å flytta.
  
  Nu ble Annars alvårlier.
  
  Naj, Anna, de må du livel ikje, Madammen kanj ju så got li daj å kanj’te unjværa
  daj.
  
  Ja, men når Bonenj ente kanj næra saj å la maj varra, va så? De e ju ente sajt,
  a jâ altid hâr en Kallabøtta fujl å Råmelk teres når hanj kommer.
  
  Ā, de går nok, min Paja, hanj nærar saj nok herætte, å du hâr âu goa Kræfter å
  kanj tâ for daj, å e jâ i Nærhedenj ska du bâra râva, jâ kanj livel tomla
  Stommened.
  
  Herme nørlada Annars inj te sina Øj ijæn, å Anna høre, a hanj forfalde for
  Gjizla, a hanj hadde tort Bonenj å me  en Halmveska ævent som hanj gjore ver
  henje når hon hadde rakkad saj te. Anna ble gånes uda enj Times Tid, så lestada
  hon inj i Stâuan. Her sod Madam Væst på sin vânta Plâs ver Vinjued me sin
  Speddehozza, å inja frå Sawekammersed kunje di høra Væst å snarka. Anna gjik hen
  å satte saj ver Sian å Madam Væst.
  
  E ni nag på maj? veskada hon.
  
  Naj, de e jâ då ikje, svâre hon milt, de e då hejler ikje daj der hâr gjort nâd
  galed.
  
  Nâ, de va livel styt seddan å slå en hel Kallabøtta fujl å Råmelk i Ansajted
  pånj, jâ kunje nok varjad maj på en penara Måda; men jâ ble ju så hessi,
  demmeså.
  
  Nâ, ja, de kunje du kansje; men nu snakka vi ente mera om ded.
  
  Di tajde lid, så begjynte Anna ijæn.
  
  Men kansje de livel e bæst, a jâ flytter. Væst vil vel hejler ente gjærna
  behojla maj, ætte va der e sjet i Awtan.
  
  Madam Væst tâu henjes Hån. Naj, Anna. Præw livel på å ble, jâ vel sawna daj
  enjhellu, om du flytter, de e ju ente bâra forded a du lættar maj for majed
  Arbaj, men âu forded a jâ nu hâr nânj å snakka me. Annars e brâ nok, men hanj e
  livel et hal Skrov.
  
  Ja, så vil jâ livel præwa på å ble te. Jâ hâr âu hela Tiden så got kunjad led
  jer, jâ synes ni lignar min ajen Moer, å ni hâr vest âu fåd Varden å præwa pånå
  på samma Måda som hon hâr.
  
  Ja, du hâr Ræt, Anna, jâ hâr fåd Varden å præwa; men sæt daj nu her, så ska jâ
  fortælla daj om mit Liv, så vil du forstå vårfor jâ e blen så stelle å
  sajtlawen, for de va jâ’nte i Ungdommenj, må du tro.
  
  Anna satte saj, å så gâ Madam Væst saj te å fortælla.
  
  Jâ e ju føt her på Gårenj. Minj Fâr va Sannemanj å majed ajtader å ajle. Gårenj
  drev hanj så denj va enj å di bæste der va i hela Sogned, å lâ saj âu Penja
  op. Jâ va ju enesta Bælli å ble vel âu lid forkjelad å fikj altid min Vilja. Då
  jâ ble vâusen va jâ en å di nætteste Piblana i Sogned, derfor vad ente så
  lorlit, a ajle Bonahorrana så milt te maj, å jâ kunje fåd mæst væm jâ velle hâ
  te Manj; men der va livel  injenj å dom jâ kom te å mena om. Så vad, a Jens
  kom te å tjæna her hos vår nærmasta Nâbo på østre Tinjstâgår. Jens va enj
  Ubygjarahorra frå denj norre Len, å enj færmer å pener Kar va hanj, de sâ i de
  minjsta ajle Piblana. Når hanj kom te Bal æjle te Gjile, va hanj denj vilesta
  bådde på Balsâlenj å ver Drikkebored. Bonenj hanj tjænte hos rost’enj ju ente så
  majed, hanj velle hælst skryda unjan for Sleded, når hanj kunje se sit Ram. De
  kunje ju ente unjgås, a vi ret ota trof sammen, å de vâre hejler ente lænje
  forenj jâ kom te å mena om’enj. Va hanj tænjte om maj vil jâ hælst taja me, her
  vad nok mera Gårenj enj Pibelenj der trajte. Så ble vi forlâuada. Mina Forældra
  va ju enjhellu imoded, de va ente ded, a hanj injed ajde, der gjored; men di
  kunje nok se, a hanj va enj sjita Kar i ajle Måder. Jâ kunje ju ente se Fajl
  pånj denj Gångenj å mente, a bâra vi ble gjevta velle alt ble brâ. Tesist måtte
  ju Fâr å Moer gje ætte, å vi ble gjevta, å Jens fikj Gårenj her gjæjlfri, mæns
  Fâr å Moer flytte te Bønj. Di foste tol tre Årn gjeked âu så de kunje rabba å,
  jâ hadde âu fåd Pâul å va ju så glâ ver minj Horra, som en Moer kanj varra. Jens
  hadde te nu pånå holt saj jemma, sæl om hanj ente sjøtte stort, å hanj hadde
  hejler ente drokked mera enj te Gaddelihed; men nu tâu hanj fat me å fârta å
  drikka å dondra. Hanj hadde âu sat ikje så lid Gjæjl; men så dø minj Fâr å Moer,
  å så fikj hanj âu dorres Penja å røzla væk. Jâ præwde ju å snakka forenj å gjore
  va jâ kunje for å hojlanj te Jemmed; men de nøttada injed, hanj bâra fârtada å
  morada saj. Då vi hadde vad gjevta i fille sæks År opdawada jâ âu, a hanj holte
  Kjærester udan om, ja, sæl her jemma på Gårenj skammada hanj saj ente for å
  hojla Omgång me Pajarna. Så enj Dâ sâ jâ tenj, a nu velle jâ’nte finja maj i
  detta lænjer, nu velle jâ sjilles. Hanj bâra grinada ad maj, å sâ, a de va nâd
  hanj bestæmde; men velle jâ sjelles kunje jâ bâra gå, men hanj beholte bådde
  Gårenj å Horrenj, å de hadde hanj Ræt te når de va maj der forlongde på
  Sjilsmøssa. A hanj beholte Gårenj kunje jâ nok finja maj i; men Pâul, naj hannem
  sjilde jâ maj aldri frå, de va ju de enesta jâ hadde å læwa for, å så måtte jâ
  gje ætte. Jens ble bâra ver å mora saj, å Annars  å jâ fikj så passad jemma
  som vi bæst kunje. Pâul kunje âu snârt jælpa vos, å hanj va enj præjtier
  Horra. I Skolan va hanj denj vilesta, å jemma tâu hanj âu got fat. Hanj forsto
  âu snârt va Fârenj va for enj, å holte saj te Annars, som altid va så væl
  imodenj. Så ble Pâul ju komfremerder, å begjynjte å komma sammen me andra unga
  Menjesker; men de ble livel ente te majed. De kanj varra galed nok, når Forældra
  ska skamma dom âuer dorra Bælla; men de e mæst varre, når a Bællana ska skamma
  dom âuer dorra Forældra, å de va ju ded Pâul måtte. Her hadde tjænt en Paja et
  Års Tid, hon måtte så her frå forded a hon skujle hâ enj Lidenj, å Jens måtte
  nok punga got ud for a hon skujle taja me væm der va Fâr. Men de kunje ente
  unjgås, a Pâul fikj seddant å høra. Då Pâul va sajstan syttan År begjynjte hanj
  å snakka om, a hanj velle reza væk; hanj velle ente gå her jemma te
  Folkaviners. Jâ råde te; men forenj hanj va attan År råde hanj saj ju ente sæl,
  men aldri så snârt hanj va fylt di attan, tâu hanj Plâs borta udan å snakka te
  Fârenj omed. De va ju tungt for maj, a hanj reste; men jâ forsto ju, a de va te
  hansa ajed bæsta, her jemma hos Fârenj va injed got å læra. Nu ed sæks År sin, a
  hanj reste, å hanj hâr mæn vad jemma enj Gång, å då vad bâra i to Dâ, mæns hanj
  hadde Orlâu i Tjænesten; men jâ hâr ju fåd Brev frånj pånå vær Ugga sin, å når
  jâ synes, a alt ser så svârt ud târ jâ Pâulsa Brev fram å læser dom, å så
  lættar’ed. Men nu ska du livel få å se veddan hanj ser ud. Madam Væst gjik hen
  te Kommodeskoffan å tâu et stort Fottegrafi fram å rajta na, de va å enj Gardist
  i sin finesta Monderinj. Anna sod lænje å så påd.
  
  Ja, hanj e nætter, å hanj lignar Dom.
  
  Ja, hanj lignar ævent sinj Bæstefâr, å de bådde i Sjinj å Sinj, å derfor velled
  nok âu gå hannem væl, sæl om de ente bler her på Bæstefârsa Går, a hanj får sit
  Varkje, for nu hâr Jens nok snârt sat de hela âuerstyr, å de vârar vel ente
  lænje, a vi få Lâu å ble boenes her.
  
  Så tâu hon Fottegrafied å lâd ner i Kommodeskoffan ijæn,
  
  Saj maj, va e Annars for enj, å vår lænje hâr hanj vad her? spore Anna.  Ja,
  nu ska jâ âu fortælla daj hansa Storja, så vel du forstå, a hanj hâr hejler ente
  hat’ed for got i sina Dâ. Annars e fødder i Fattihuzed, nânj Fâr hâr hanj aldri
  kjænt; men hansa Moer va en ræli Kjælinj, der sypada ejnhellu, å Annars fikj nok
  mera Pryl enj Mâd i sin Bællatid. Då hanj va sju åta År tâu Sognaråd å fæstenj
  ud som Vâutehorra, å så gjik hanj i Lyngenj å vâutada Får mæst te hanj bled
  vâusenj. Folk regnada hannem for et Skrov, som injed anjed kunje, nânj Skolegång
  ble der nok ente majed å me, å Annars fikj aldri lært så majed, a hanj kunje
  læza, æjle så majed som skriva sit Nawn. Då hanj skujle gå å læza ble hanj
  forvister to Gånga. Præstenj forlongde ju, a hanj skujle kunja Bodden å
  Trosartiklana å Fâdervår, demmeså, å de vâre lænje forenj Annars fikj så majed
  lært. Hanj va sajstan syttan År då hanj ble komfremerder å mæst vâusenj Kar å
  mæst Hâud hojara enj Præstenj. Nu skujle hanj så te å varra Drænj; men de ble
  mæst te Lort. Kræfter hadde hanj nok å; men hanj forsto bâra ente å brugga
  dom. Lesse snârt hanj fikj fat i enj Sajs brækte hanj Bommenj, å der va’kje enj
  Tjivestâga der kunje hojla, når Annars skujle sænna. Hanj va altid goer me
  Krajturn; men livel kunje hanj ente følla Øj, for hojla Plâu, så de ammada nâd,
  kunje hanj ju ente. Der va nok hejler injenj der gjore dom denj Umâgan å læra
  hannem nâd; men ajle grinada di bâra adenj, å lawada Kommærs menj. Då hanj va
  attan År hadde hanj nok alt hat et hal Snes Plâser, å nu va der injenj der velle
  hânj lænjer. Sognaråd veste nâue va di skujle gjorra menj, de va ju mæst for
  galed, a sennenj stor, starker Kar skujle gå på Sogn. Fâr tebø så, a hanj velle
  tânj for Føn å Klæn, å kunje hanj varra tjænter menj, velle hanj âu gjenj
  Løn. Fâr forsto å tâ Annars på denj rætta Mådan å lære hannem snârt å hojla Plâu
  å maja å alt seddan nâd, å Annars ble snârt lisse vila Bonadrænj som andra. Hanj
  kom âu snârt te å mena om Jemmed her å om vos ajle, vi va ju di foste, der hadde
  vad væl imod’enj å behanlad hannem som et Menjeske. Fâr gânj âu en gaddeli
  Drænjaløn å så sâ hanj tenj, a denj halla Løn skujle gå te Klæn å Ræsten skujle
  hanj sætta i Spârekassanj, så hanj kunje hâ lid å læwa å  når hanj ble gammajl
  å skradurinj, for æjla kom hanj i Fattihuzed. Ored Fattihuz e de vârsta Annars
  ved, å derfor hâr hanj âu altid past på å få denj halla Løn i Spârekassanj. Hanj
  har ju âu fåd Løn pånå som andra Drænja, så hanj hâr nok så majed nu, a hanj
  kanj klâra saj sæl Ræsten å sina Dâ. Då Jens fikj Gårenj her, ble Annars âu
  her. Fâr hadde ju ente nân go Tro om Jens, hanj hadde derfor sajt te Annars om
  hanj ente velle ble her å jælpa maj om Jens ble for oner. De lâude nok Annars,
  men de hâr mæn vad enj Gång, a der hâr vad Brug for hansa Jælp; men då gjore
  hanj’ed âu så grundit, a Jens aldri hâr forgated sin.
  
  De va då Pâul va tâl, trættan År. Jens hadde kjørt te Bys om Formeddanj, å kom
  jem i Sjymninjen, hal fujler va hanj, å enjhellu onskawsfujler. Jâ hadde ju
  læwnt Meddesmâd tenj, som jâ nu varmde å satte fram tenj; men Mâdenj va ju ente
  goer nok; hanj sjæjlde å farrades, seddan Hunjaæda skujle jâ’nte by
  hannem. Pâul, som sto å høred, kunje ente dy saj, men svâre:
  
  Men vi hâ ju fåd samma Slaws Mâd Fâr, så må denj âu kunja varra goer nok te daj.
  
  Nu ble Jens ju rent råsenes; hanj grev sinj Spansrørstok å gâ saj te å hømla på
  Pâul, sennen Blæra skujle ente præwa på å varra storsnudader mod sinj Fâr. Detta
  synjtes jâ livel va for majed, å jâ sâ, a hanj skujle la Pâul varra, hanj hadde
  injed ont gjort; men Jens va så råsenes a hanj urada injed å gâlde, a jâ trænjde
  vest te samma Omgång. Jâ slop livel snârt frånj, å Pâul å jâ løv ud i Gårenj;
  mæns Jens kom ætte me Stokkenj. Så râvte jâ på Annars så hojt jâ kunje. Annars
  kom strajs i Sotraw nera frå Øjalân.
  
  Va, va e her på færa?
  
  De râgar ente daj, pas du dit Arbaj, gâlde Jens.
  
  Du, du ska’nte præwa å slå Pâul æjle Madammen, æjla ska jâ, å Annars knytte sin
  stora Næwa mod Jens.
  
  Va sajer du dinj Fattihuzhorra, nu ska jâ visa daj væm der e Manj i Gårenj, å
  Jens longada ud ætte Annars me sin Stok.
  
  Men Annars va livel alatter, å bojde saj te Sian, så Jens fikj ikje Ram pånj, så
  språng hanj inj på Jens å grevenj om  Lived å klæmde te. Jens va got vân te å
  slås, å Kræfter hadde hanj âu; men denja Mådan å slås på hadde hanj aldri præwt
  forra. Annars klæmde så fâst, a hanj ente kunje få Armana fri, så præwde hanj å
  skrænkja Ben forenj; men Annars sto fâst på sina sjæwa Hâza å klæmde lænjer ju
  hårara. Jens va ver helt å tava Væred, så tomlada hanj bâgâuer me Annars âuan på
  saj. Nu grev Annars hannem i Brikkan me denj ena Hån å holtenj nera, å så grev
  hanj Stokkenj å begjynjte å slå. Hanj slo ævent som når hanj torsk me Plojl,
  långsomt men hårt. Jens gâlde å svor å sparkada å krassada; men Annars ble bâra
  ver å slå. Jens kom te å se Annars i Iven, å nu ble hanj bånge for Alvår, di va
  helt vila å sjinde rø som på enj arrier Kjyr.
  
  Jælp, jælp maj Maria, râvte hanj så.
  
  Så gjik jâ hen å tâu Annars i Armenj.
  
  Holt nu op Annars, nu kanjed varra nok.
  
  Annars holt strajs op å reste saj, å Jens kom âu på Ben.
  
  Så kan du kansje næra daj; men præwer du på å slå Pâul æjle Madammen otara, slår
  jâ ijæl daj, sâ Annars å nørlada ner a Øjalân ijæn.
  
  Jens måtte mæst hojla Senjen et Pâr Dâ ætte denj Omgångenj. Strajs lå hanj å
  gâlde om alt de ona der skujle timas Annars når hanj kom op; hanj skujle
  mæjlanj, å så velle Annars komma i Kasjotten, jâ kansje i Slaveried, der va håra
  Straffa for å slå på sinj Huzbone. Då denj varsta Svian hadde fortâd saj kom
  Jens livel på andra Tânker, de va kansje livel bæst å la ble me å mæjla
  Annars. Då velle ju ajle Folk fåd å vedda å ajle velle di grina å gotta dom
  âuer, a hanj, som va så færmer enj Kar, va bled jennemprylader å sedened Skrov
  som Annars. Å så va der âu detta, a sæl om Annars ble straffader, velle hanj
  livel slæppa ud ijæn, å så velle hanj nok komma tebâga te denja Leen ijæn, å då
  vad ente got å vedda, va hanj kunje hijta på. Jens e enj stor Krystara, å di
  Iven Annars hadde sæntenj hadde gjortenj ræder. Men denja Omgångenj Jens hadde
  fåd, hadde livel jolped så majed, a hanj aldri hâr rørt værkan maj æjle Pâul
  sin. 
  
  Nu hâr du så hørt bådde min å Annarsa Storja; men nu ed âu hoj Sænjatid. Klokkan
  hâr vârad te æjlua.
  
  Anna lå lænje å tænjte âuer ded hon hadde hørt i Awtan, å då hon sæwnada drømde
  hon, a der kom enj finer Gardist å velle jælpa na me å gje Spækallenj Råmelk.
  
  Dânj ætte då Anna møte Væst gjik hanj bâra å bøjte å så enj anj Vaj å snakte
  hejler ikje et Or te na på hela Dânj; men hanj præwde hejler aldri å røra na
  otara. Anna gjik nu i Roarna vær Dâ, der va mæn et Pâr Tynjelan så ded kunje hon
  nok årna. Om Awtanenj tâu hon gjærna enj Tima i Hawanj, de va der injenj der
  hadde bed na om; men hon syntes, a de va en Skam, a sennenj pener Hawa rent
  skujle ligja å gro sammen. Væst hadde begjynt å gå å skryda i Sommar, de va
  Mawanj de va galed me; hanj kunje ente tølla Mâdenj å gjik å brækte saj mæst vær
  Dâ. I Klæwerhøstenj velle hanj livel jælpa te; men de ble ente stort te nâd;
  hanj måtte gå jem å lægja saj. Madam Væst hadde flera Gånga sajt tenj, a hanj
  skujle søja Doktara; men hanj så naj, hanj veste bæst sæl va der kunje korera
  enj galenj Mawa. Så bryde hanj saj en ræjti kras Mâlurtabetter sammen, å tâu så
  en stor Better tre, fira Gånga om Dânj. De lo livel ente te, a denja Mæksturn
  velle jælpa, å hanj måtte så mæst hojla Sænjen. Enj Dâ, udan a Væst vested, gjik
  Madam Væst hen te enj Nâbo å spore om hanj velle hænta Doktarenj, å de gjore
  hanj. Då Doktarenj hadde unjersøjtenj, sâ hanj, a nu skujle Væst få lid Medesin,
  å så skujle hanj hojla Diæt, bâra Hawrasoppa å Melk å Ægj, å ikje en Dråva
  Spirtus å nâd Slaw, va hanj fajlde snakte Doktarenj slet ikje om. De sto hårt
  for å få Væst te å læwa på denj Mådan som Doktarenj hadde sajt hanj skujle, å
  Madam Væst måtte mæst bådde trâua å lokka for å fånj te å tâ Mâdenj, som hon
  hadde lawad. Enj Syp te Mâdenj kunje vel ente skâ nâd, sâ hanj; men Madam Væst
  sâ naj, å sjylde Sypaflaskan. Enj Ættemdda hon va uda i Marken me Unjarna te
  Annars å Anna, hadde Væst ståd op å let Sypaflaskan op, å hanj hadde ente nojds
  me enj Syp; men hanj hadde pånå tømt Flaskan. Om Natten ble hanj så sjøger, a
  hanj mæst lå me Skræj å Râv, å så forsto hanj, a de va alvårlit me hansa 
  
  Sjøga, å sin va hanj mera megjorlier. En Ugga ætte kom Doktarenj ijæn, hanj sâ
  ente stort, men gâ dom nonna Dråver, som hanj skujle hâ ves hanj fikj for
  ont. Madam Væst folde Doktarenj ud, å så sâ hanj, a de va nok bæst om hon fikj
  Manj på Sjøgestâuan, for detta va nâd alvorlit å velle âu ble långvârit; men
  Madam Væst sâ naj, hon velle sæl passa sinj Manj, hon hadde âu en stor vila Paja
  som kunje jælpe na, men va ed så hanj fajler, spore hon. Doktarenj lo som om
  hanj ente høred.
  
  Ed Kraften?
  
  Jâ ijnar fored, svâre hanj så å gjik på Vâunenj.
  
  De ble en strænj Tid for Madam Væst å Anna nu i tol tre Månada. Di va got klâra
  âuer, a Væst kom aldrig op mera, de galt bâra om å lendra Pinan forenj så got
  som mâulit, å de gjore di âu. Hanj va’nte goer å komma teretta me, især i
  Fostninjen, men ætte som Tiden gjik, å hanj ble mera matter, lå hanj mæst stille
  hen. Der skujle ju vâgas, å Anna tebø, a hon tâu denj halla Natten, å de gjore
  hon så, men paste livel sit Arbaj uda om Dânj, her va ju âu majed der skujle
  gjorres. De va enj Awtan sist i Oktober a Væst saw, å Madam Væst å Anna sod i
  Dâlistâuan, så sajer Anna.
  
  Hâr ni ente skreved te jer Horra om å komme jem? De e ju ente got å vedda, vår
  lænje de vârar me Væst.
  
  Jo, jâ skriver te Pâul vær Ugga om veddan de går, å nu e der ju bâra en Ugga te
  Flyttedâ, å så kommer hanj jem å bler jemma.
  
  Ja, når nu bâra Væst må klâra saj så lænje, svâre Anna.
  
  De gjore hanj livel.
  
  De va Dânj ætte Flyttedâ a Anna va nera i Fælân, så så hon der kom enj hojer,
  pener Kar cyklanes, hanj satte Cykelenj frå saj i Portenj å spode saj inj jennem
  Kjøkkensdørn. Lid ætte kom Annars farenes inj te na; hanj va så glâr, a hanj
  grinada âuer hela Ansajted.
  
  Hâr du setenj?
  
  Væm mener du?
  
  Pâul mener jâ, Pâul e kommenj jem, å bler jemma, nu ska alt nok ble brâ. 
  
  Ja monne? her e majed å rætta forenj alt bler brâ.
  
  Jo, Pâul ska nok få sat Sjik på Gårenj; hanj lignar sinj Bæstefâr. Jâ hâr ju
  kjæntenj frå hanj ble fødder. Jâ hâusar, a då hanj va tol tre År, tâu jânj på
  Armenj å bârenj ner a Føllaboen, for a hanj skujle se Følled som va kommed te om
  Natten, å de va Gjizla, som nu snârt e udlæwad. Jo, jâ sajer daj, her ska nok
  ble brâ å varra, nu a Pâul e kommenj jem.
  
  Anna så forbawst pånj. Va de Annars, som æjla nâue sâ ti Or på en Ugga, å i Dâ
  gjik Kjædran pånj, som va hon smort, å hanj sprong runt i Lân som en Syzlekonna
  å va glâr som enj Bælli Jylaawtan. Då Anna kom inj i Kjøkkened kom Pâul der ud å
  hælste på na.
  
  De e Anna, kanj jâ tænkja, jâ kjænjer daj mæst, for Moer hâr skreved så majed om
  daj å om vår stor en Jælp du hâr vad for henje i dæsse droje Tidarna, å de vil
  jâ âu saj daj Tak for.
  
  Så tâu hanj henjes Hån å gâ denj et fâst Trykj. Anna ble helt rø i Hâud a veste
  ente va hon skujle svâra. Pâul gjik inj ijæn; men Anna tænjte: Ja, Madam Væst
  hadde livel Ret, de va livel enj nætter Horra, å Iven de lignada ævent Moerns,
  alvårlia å livel mila. Kansje de livel velle komma te å passa va Annars hadde
  sajt a nu velle her ble brâ for dom ajle, for nu va Pâul kommenj jem.
  
  Om Awtanenj sâ Pâul, a nu skujle bådde Moer å Anna gå te Sænjs, for i Nat vad
  hansa Tur te å vâga, å hanj skujle nok râva på Moer, om der sjedde nâd me
  Fâr. Om Mârnenj, då Anna kom inj i Kjøkkened kom Madam Væst dærud å sâ, a nu va
  Jens dør, å så trilada Tårarna ner ad Kjæwtana på na. Anna tænjte, a de va livel
  unjelit. Jens hadde vad et Stommene mod na mæst frå di ble gjevta, å livel
  sorjada hon nu hanj va dør; men de hadde ju vad ævent de samma me henjes ajen
  Moer då Fârenj dø; men de måtte vel komma saj å, a de goa hâusas, mæns de ona
  forgjæddes. En Ugga ætte ble Jens begrawenj, men der va’nte nâd stort Øfrøl. De
  va der værkan Grunj te æjle Rå te, va Madam Væst å Pâul enia om. Der va tol tre
  å di nærmeste Nâbona å et Pâr Brøra å Svâura frå denj norre  Len, de va alt Nu
  skujle der sjøddes nâd, å her va nok å tâ fat på. Annars hadde livel fåd
  Vinjtersæn lajt; men de va âu alt, der va værkan en Roa oppa æjle en For
  feskjesplojt æjle torsked. Men Pâul va enj Kar der kunje å velle sjødda nâd, å
  Anna va’nte hejler ræd for å tâ fat på Udaarbaj, så de skujle vel gå. Annars
  skujle bâra ble jemma å passa Krajturn, Pâul velle sæl følla Øjen. De syntes
  Annars âu om, her va hanj på sinj Plâs; hanj va oppa lænje for Dâ å gjik der å
  rokkada te sila Awtan, å Krajturn ble pasta som va di Spæbælla. Pâul hadde âu
  fåd Kjev på Gårenj, å nu skujle hanj viza va hanj dâude te. Hanj hadde got Mod,
  å de skujle der âu te ves hanj skujle få Ræt påd, så forhutlad å forhobbad som
  alt va, bådde Jor å Byninjer å Besætninj. Hanj hadde vad på Hojskola å tjænt på
  goa vældrevena Gåra å lært majed; men hanj hadde livel ente lært, veddan hanj
  skujle sætta enj fohobbader Går i Skob, når hanj injena Penja hadde. Hanj hadde
  livel spârad saj et Tuzen Kroner sammen, got å væl; men Ugjevtarna va enjhellu
  stora å Injtæktarna majed læmpelia. Strajs ætte a Jens Væst va blenj begrawenj
  begjynjte Kræwesædlana å strømma inj, å Pâul betalde te sista Øra.
  
  Fjâurtan Dâ for Jyl va di livel færdia me Udaarbajed, å så kom der en roli
  Tid. Anna hadde altid synts, a Vinjterenj va så långer å kjedelier, å især di
  långe Awtnana; men i År vad ævent de modsatta. Når di va blena færdia me
  Awtansmåled satte Annars saj te å sniva, å de ble hanj ver me te Klokkan vârada
  te ni, så vâunada hanj, for nu skujle Øjen hâ Natmål å de betrode hanj ente Pâul
  te, å nu vad âu Sænjatid for Annars. Madam Væst å Anna hadde strænjt me dorres
  Hånarbaj; men Pâul tâu en Bog å læste hojt for dom, å så snakte di om ded som
  hanj hadde læst. Pâul hadde sæl skaft saj ikje så få Bøjer, å andra lånte hanj
  på Skolan. Så fortalde Pâul âu om Lived borta, vår hanj hadde vad, å især om
  Hojskoleophojled. De halla Åred hanj hadde vad der, hadde livel vad hansa bæsta
  Tid, å de hanj hadde lært her, ville hanj aldri forgjædda. Så tâu hanj sin
  Hojskolesångbog fram, hanj hadde en go Sångstæmma, å de samma hadde Anna, å så
  sång di dæsse goe Hojskolesångana,  som Anna snârt fikj lært å kom te å mena
  om. Ja, seddenenj Awtan våre livel bâra en Stunj, syntes Anna. De sjedde ju, a
  Pâul tâu saj en Tur væk om Awtanenj; hanj gjik hen te østre Tinjstâ. Hær va to
  Bælla, som Pâul ju hadde vad Læjekommerâter me som Bæl. Lauris va denj ælsta å
  skujle snârt gjevtas å hâ Gårenj jemma. Så va der Berta, som nu va toåtjive År;
  hon hadde injenj Kjærest inu; men hon hadde vest nømt for å få saj enj, for hon
  va en râr å næt Pibel, å en sjekkeli Pibel va hon vest âu, sæl om hon va lid
  râvinu å forkjelad. Så va der ju âu ded, a på østre Tinjstâ va der Ræjdom. Men
  di Awtnana a Pâul va der henna kunje varra långa nok syntes Anna.
  
  Om Jyl fikj Anna Lâu i to Dâ for å tâ jem å besøja sin Moer. Detta va ju majed
  ârtit, for Moern hadded got nu. Kâl va jemma i tol, tre Månada i Vinjter. Hanj
  hadde vad uda å sajlt me en liden Skuda i Sommars, å når de lakkada te Framtiden
  skujle hanj på Långfârt me enj Skonnert, å de vænte hanj skujle ble grâua
  ârtit. Marta kom âu jem på Besøj å hadde sinj Murarasvæn me saj. Lena va ju så
  glâ âuer seddan å få ajle sina Bælla jem på enj Gång, å Anna va âu glâ ver å
  varra sammen me Moer å Søskjen; men denj andra Dânj va hon livel ver å lanjta
  tebâga te Tinjstâ.
  
  Enj Awtan, a Pâul sedder å fortæller om Lived på Hojskalan, sajer Anna:
  
  Ja, jâ kanj got forstå, a enj unger Manj, som vil udrætta nâd i Varden, kanj hâ
  stort Gawn å seddenet Hojskoleophojl; men Pajer som maj, når vi bâra kanj læza å
  skriva å rigna te Huzbehâu, å så vi kanj lawa Mâd å hojla Jemmed pent, trænja vi
  vel ente te å læra stort mera.
  
  Jo, Anna, der e majed injdå å læra, å vi lære âu anjed enj å skriva å rigna på
  Hojskolan. Du hâusar nok denj Sångenj vi sång i Hinjawtanenj, der sto ju desse
  Liniarna: „Oplysning være skal vor Lyst, er det saa kun om Sivet; men først og
  sidst med Folkerøst Oplysningen om Livet." De e ju ævent de stora vi lære på
  Hojskolan om veddan Lived ska læwes for å ble te Gawn å Velsajnelse.
  
  Anna sod lid å grunjade.
  
  Ja, når de e seddan, som du sajer, må jâ vel gje daj Ræt  for denj Læran
  trænja vi ajle te; men på Hojskolan kommer der ju mæst enbârt Bonabælla, de e
  vest mæn enj ynka å Udbygjarabællana å Tjænestefolken, som komma der.
  
  Ja, de e ju seddan, men de e rent forkjert, di trænja vel mæst mera te å komma
  på Hojskola enj Bonabælla, som hâ fåd bære Skolegång jemma. Men i Mârna Awtan
  ska der varra Møde på Hojskolan her, å jâ hâr bestæmt me Lauris å Berta, a vi
  ska følles ad der ud. Vil du ente âu følla me, Anna?
  
  Ja, de kunje kansje varra ârtit nok; men nue, ja ved foje, de e vel bâra fina
  Folk, a der komma.
  
  Naj, på Hojskolan e der injed der heder fina Folk å sømpla Folk, her e ajle
  Værlæja, å forresten så e du, Anna, vest lesse fin som di mæste der komma å Tak
  te. Å Pâul sænde na et Pâr Iven, så hon ble helt rø i Hâud.
  
  Ja, så vil jâ gjærna gå me, svâre Anna.
  
  Dânj ætte spode di dom me å få molkad, å Anna pynjtada saj med denj nya Kjâulenj
  å Kåvan, som hon hadde kjevt for sin Sommarløn. Tojed klædde na, å hon syntes
  sæl, a hon tâu saj helt got ud, å då hon kom inj i Stâuan me Stâsenj på, kunje
  hon se på Pâul, a hanj syntes de samma.
  
  Denja Turn ble en hel Oplæwelse for Anna. Bâra Spasereturn jennem Skâuenj! Der
  va et tynt Law Sne på, å nu vad læt Frøst å Fujlmåna å stjærneklârt; vår va hær
  livel pent, å så stelle å lyt som i en Kjærka. Pâul hadde tâd Anna om Armenj;
  men Berta va’nte le Sinjs å lanj slæppa på denja Mådan; hon tâuenj om den andra
  Armenj; å så bled Lauris, der ble Ænkjemanj, å de hadde hanj hejler injed imod,
  for så kunje hanj gå me bægje Hænnarna i Bojselommarna. Anna sod å lydes te
  Forredraged å Sångana, å hon syntes, a de va så hæjlut å sânt alt va der ble
  sajt, detta va ju âu nâd nyt for henje. På Jemturn gjek Knevran uafladelit på
  Berta; hon fortalde om vem der hadde vad møta, å veddan di hadde vad påtâna. Va
  Forredragshojlaren hadde sajt hadde hon nok ente majed lajt Mærke te.
  
  Ska vi ente præwa om vi kanj sjynga denj sista Sångenj vi høre; hanj va så
  nætter, sâ Pâul.
  
  Så begjynjte Anna å hanj å sjynga: „Jeg lagde min Gaard i den rygende Blæst." Då
  di kom te de næstsista Værsed å  Pâul stæmde i: „Her har jeg min Lykke, her
  har jeg mit Hjem, her har jeg mit Kald og min Kvinde," kunje Berta ente dy saj,
  men poffadenj i Sian å sâ:
  
  Men de e ju ævent ded du monglar, Pâul.
  
  Lauris gâ saj te å grina å svâre:
  
  Ja, men hanj hijter saj nok en, kanj du lida på; men de bler livel ente daj din
  Râvina. Di tajde ajle sammen å snârt nåde di âu østre Tinjstâ å bâ gonat te
  Lauris å Berta.
  
  Va syntes du så om detta Møded? spore Pâul, då Anna å hanj va blena ena.
  
  Jo, de syntes jâ got om, jâ kanj nu forstå, a du på Hojskolan hâr fåd nâd, som
  jâ å mina Læja må sawna, swâra Anna.
  
  Madam Væst hadde nok âu hat enj goer Vinjter, de kunje høres på na. Nu kunje hon
  bådde snakka å grina å komma me en Spøj; men Anna lâ livel Mærke te, a hon inu
  hadde sina tunga Stynjer; især når Påstenj hadde vad der me Brev i stor blå
  Komfelut. Då ble Pâul âu så tyster å fikj Rynkjer i Panjan, de va nok galed fat
  me dorra Penjasâger, sæl om di ente snakte om’ed. Annars va som forra; hanj
  så’nte majed; men derfor va hanj nok lesse glâr som di andre, å a der va nâd,
  der hed Penjasorri, kjænde hanj ju ente te.
  
  Så drâued mod Framtiden. Enj Dâ, a Pâul kom jem frå Marken sâ hanj, a hanj hadde
  hørt Larkan, å en Ugga ætte så Anna to Starra der sod i Pæretræd å vyslada. Pâul
  hadde ente Ro på saj inja lænjer nu. Hanj hadde fåd et Las Kunstgjøninj jem, som
  skujle sås, Reskavarna skujle ætteses, så alt kunje stå teres når de ble
  Awlsvær. Anna skujle âu ble der i Sommar, nu måtte hon alt ud i Hawanj å se saj
  om, hon hadde sat saj for, a i År skujle hanj varra ræjti finer å granjer, sæl
  om de ble et stort Arbaj. Der skujle ju bådde grawas op å plântas om, å lesse
  snârt Frøsted gjik i då Jorn, tâu hon fat. Fost i April va Pâul âu i Gång i
  Marken. Hanj hadde lært, a ju tiliara Såtid, ju mera Kjærna ble der. Hanj
  spârada værkan saj sæl æjle Øjen å va âu denj der fikj fost sælajt å ajle
  Tinjstâbønnarna, å di mente nu âu, a hanj va lid for ilsker påd. Anna hadde
  måttad vad ud å  kjørt Harra enj Dâ, mæns Pâul hanj såde; men æjla, så snârt
  der va en Stunj teâuers, va hon i Hawanj. Der skujle sås å sættes Mâdurter, å i
  Blomsterhawanj skujle der skoflas å luggas. Hon veste âu, a Ukrut ska hælst
  dânkas, mæns de e småt. Anna forsto saj nâue sæl i År, altid va hon så glâ, å
  alt va så lyst å pent, å aldri hadde Larkan songed så majed å så næt som i
  År. Vår vad âu ârtit å se, vår Blomstarna titada fram, men de ârtista å alt va
  livel, når Pâul om Awtanenj kom ud for å se på henjes Arbaj.
  
  Fost i Juni va Roarna stora nok te å tynjas ud. Der va fira Tynjelan i År; men
  Anna å Pâul va enia om, a de kunje di sajtans klâra. Di tâu fat Manda Mârn me å
  tynja ud å satte dom for, a di skujle varra færdia på denj Uggan. På østre
  Tinjstâ hadde di Roebeddanj ævent ver Sian å, å Beddana va pånå le stora, å di
  begjynjte âu på enj Gång; men her va di fira om’ed, å nu vad så, om væm der
  kunje ble fost færdia. Berta va âu me, å hon hadde Hanska på, for a Hænnarna
  ente skujle ble vestena. Hon begjynjte på Råzarna som va nærmast Pâulsa, så
  kunje hon gå å râva tenj; men de ble livel ente stort tenâd, for hanj hadde ju
  en Fârt på, så hon ente nær kunje følla me; men Anna skujle nok tâ sin Råz
  sammen me Pâul, sæl om Ræwkan va lid øm om Awtanenj. Nu vad så Lâurda Medda;
  Anna sto å vaskada Melkakanjarna, nu hadde di bâra et Pâr Times Arbaj ijæn, så
  va di færdia me Roarna. De hadde nok gåd fort, å Anna syntes, a sæl om de hadde
  vad et Sled, hadded livel vad ârtia Dâ, Pâul å hon hadde altid nok å snakka
  om. Nu kom Pâul jem frå Marken, hanj stansada i Portenj å lydes, de va Anna der
  song, mæns hon skalrada me Kanjarna, de va Molkepajevisan a hon song. „Min Spand
  er ren i Kanten, det kan I stole paa, og det er saa minsandtens jeg selv fra Top
  til Taa“. Jo, de paste âu ævent om henje, tænjte Pâul, å de e ente bâra i Tojed,
  a hon e ren å pen; men Sinj å Tânker e lesse rena. Om Awtanenj tâu hon na ud i
  Hawanj for å se, om der va kommed nya Blomster fram. Lid ætte kom Pâul âu der
  ud, å så foldes di ad runt å så vår alt nu sto grant.
  
  Kom her Pâul, så ska du se, vår många Stumoerblomster  der nu e udsprongena å
  vår e di nætta; her e en som e mæst helt vid, å en som e mæst svârt, å hon
  lignar ævent Fløjl.
  
  Ja, di e pena, å så blomstrar di âu så lænje, svâre Pâul.
  
  Men de e et lorlit Nawn, hon hâr fåd; hon lignar då’kje værkan nân Stumoer æjle
  nânj Stubæl, hon lignar et Bællaansajt der grinar.
  
  Ja, de hâr du Ræt i Anna; men denj Blomsten dær passar bære te sit Nawn, de e en
  Foksia; men Folk kajla na âu for Kristi Blodsdråva.
  
  Ja, de Nawned passar bære, for enj kanj mæst ble helt kjesam ver å se på na,
  mæns jâ altid bler glâ ver å se på en Stumoerblomst; men nu ska jâ se om minj
  Rosentorn e udsprongenj inu, å Anna gjik i Forvænj ner te Stâuvinjuen. Denja
  Rosentornenj hadde Anna i Fjor hit oppa i enj Krog, vår hanj mæst va sjylder å
  Hunjakjajs, hon hadde så grawadenj op å plântadenj le udan for Stâuvinjuen, vår
  der va bådde Solsjen å Lojne, å sin hadde hon altid kaltenj for sinj
  Rosentorn. Nu hadde hanj skodded stora Skod, å der va âu många Knopper.
  
  Ja, se Pâul, nu e der en som e helt udsprongen, å sekke stor å pen hon e.
  
  Ja, de en stor, fin, morkjerø Rosa, å derfor ska hon âu varra din, å vi andre må
  nojes me å lâuta te na, svâre Pâul.
  
  Ja, de e jâ âu glâ ver; men denj fosta ska du livel hâ, å Anna tâu å brækte na å
  å satte na i Knappaholled pånj.
  
  Tak, Anna, de va pent å daj, a du velle gje maj dænj fosta; men nu ska jâ se, om
  jâ kanj hijta en Blomst å gje daj.
  
  Pâul gjik ner i enj Krog å Hawanj å kom snârt tebâga me nonna fina, blå Blomster
  som hanj gâ saj te å pynjta Anna me.
  
  Ved du va di heda?
  
  Jo, de e Forglemmajajer, veskada hon, å ble rø helt ner te Halsenj.
  
  Saj maj Pâul, vekken Blomst synes du e denj nættesta å ajle som e i Hawanj.
  
  Kom Anna, la vos sætta vos på Bænkjenj oppa unje Søvverinarna, så ska jâ
  fortælla daj’ed. 
  
  Di foldes ad op te Bænkjenj å satte dom. Pâul sod lid udan å saj nâd, så
  begjynjte hanj.
  
  Du spore, vekken Blomst jâ synjtes va denj nættesta. De e du Anna, å du e âu
  denj jâ hojler aldra mæst å.
  
  Anna ble ijæn rø å fløtte saj lid te Sian.
  
  Jâ hâr ju set många Pibla; men aldri nân som jâ hâr kommed te å mena om, forenj
  jâ trof daj, å ves du âu kanj hojla igrân å maj å vil ble min Konna enjgång, så
  ska Lived ble lyst å ræjt for vos bægje, i veddan de så æjla vil gå.
  
  Men Pâul, veskada hon, troer du vi vil komma te å passa sammen, du e ju majed
  klogara enj jâ, å så e du Bone, å jâ e bâra en Skomâgarapibel, å minj Fâr va ju
  et, nue, hanj va’nte som hanj skujle varra.
  
  Jâ vedded got Anna, dinj Fâr va et Stommene; men minj då; hanj va vest ikje et
  Hår bære, så vi hâ vest ikje nâd å la hinanj høra. Du sâ a jâ va Bone, ja de e
  jâ i Da; men de vârar vest ente många Dâ, forenj jâ bler enj Falitbone. Jâ trode
  ju de skujle gåd; men Gjæjlen va for stor å Gårenj for majed forkludrader. De
  gjor maj mæst ont for Moer; men jâ hâr livel ente tavt Moded, der bler nok enj
  anj Stâ vår jâ kanj brugga mina Kræfter å skava et Jem for dom som jâ hojler å;
  å om jâ ska varra Bone æjle Udbygjara e for maj le majed.
  
  Ja; men e de værkeli så galed fat, ska værkeli din Moer å du væk her frå
  Tinjstâ, som ni bægje mener så majed om?
  
  Ja, de bler nok Udfajled, å ves du, Anna, vil hâ maj te Manj, må du ente regna
  me, a du bler Bonakonna.
  
  De va hejler ente ded jâ tænjte på Pâul; men ed seddan fat, som du sajer, så
  trænjer du te å få en Konna som hâr Penja, så ni kanj ble boenes her. En sennen
  behøver du hejler ente gå lånt ætte, du kanj bâra gå på hinj Sian
  Markasjæled. Berta e en sjekkeli å galant Pibel.
  
  Ja, Berta e der vel injed å udsætta på; men de e nu daj, Anna, å ente henje jâ
  hojler å. Du sâ, a jâ skujle tâ en Konna som hadde Penja, sa Moer å jâ kunje ble
  ver Gårenj; men då min Fâr gjevte saj me Moer, vad nok bâra for Gårenjs Sjyl, å
  derfor ble der nok hejler ente stor Lokka ver’ed, å ves jâ nu gjevte maj Penja
  te, bâra for å kunja ble her,  velle jâ ju varra lesse uzal enj Kar, som hanj
  va; især nu der e en anjen jâ hojler å.
  
  Naj Pâul, de troer jâ livel ente om daj, a du bler; men de e ente nømt å dømma
  om va der e de rætta her.
  
  Men der e bâra et jâ velle du skujle svâra maj på, Anna, å ded e, om du livel
  ente âu hojler å maj.
  
  Jo, Pâul, de gjor jâ, å de vil jâ ble ver å gjorra så lænje jâ hâr enj Dâ å
  læwa, de kanj du lida på. Men forlâua maj me daj i Awtan, de vil jâ livel ente,
  la vos nu se Tiden an, om du så ente hâr sjevt Sinje om et År, kanj vi ju
  snakkas ver.
  
  Ja, la vos så ded Anna, jâ sjevter ente Sinje, å de troer jâ’nte hejler du gjor,
  å så vil nok alt ble got te sist; men goa Kommerâter vil vi livel ble ver å
  varra, sæl om du ente tor lâua maj mera i Awtan.
  
  Ja, Pâul, de vella vi.
  
  Men nu kunje Anna ente hojla saj lænjer, hon måtte hâ Lommetorkled op for Iven,
  å me et „Gonat Pâul“ spode hon saj inj på sit Kammers. Hon saw livel ente majed
  denj Natten, å Hâudpudan va âu lid våd om Mârnenj. Pâul hadde ju sajt, a de ble
  nok got for dom ajle, ja, hanj så ju altid så lyst på Framtiden; men de veste
  hon, a skujle di flytta her frå, velled ble en droj Tid for dom ajle, å især for
  Madam Væst. Hon kom te å tænkja på et lided Dækt, som Paul hadde læst i
  Vinjters. ”Kunsten, sig selv for andre at at glemme, Livets rigtlønnende
  Guldmagerkunst”. Ja, denj Kunsten va nok svær å læra; men nu ville hon livel
  præwa på å læra na.
  
  De va pånå en Ugga ætte, Anna sto uda i Kjøkkened, så høre hon der kom enj Vâun
  ramlanes inj i Gårenj. Hon kjikkada ud å så, a de va et majed fint Kjøretoj. De
  va enj lokter Vâun, å hanj va nerslånj, å i Bâgsædet sod der to fina Hagga, å
  denj ena hadde stiver Hat, mæns denj anra hadde blânk Snor om Hâuan. Pâul kom ud
  å tâu i mod dom. Kjøkkensvinjued sto âved så Anna kunje høra vært Or di sâ. De
  va hannem me Hattenj der føre Ored:
  
  Godâ, Pâul Væst. Ja du får frammada i Dâ; men du hâr kansje âu vænt vos? 
  
  Ja, helt uvænt ed ju ente, svâre Pâul stelle.
  
  Naj, nu hâ vi ju ente Lâu te å vænta lænjer, der e tre Tarminer påløvvena. De
  gjor maj ont bådde for daj å for din Moer, a de skujle komma så vit, ni hâ vad
  galanta Folk der hâr gjort va ni hâ kunjad; men der e nu injed å stæjla op, vi
  må nu gjorra vår Plikt å skriva Gårenj.
  
  Ja, de forstår jâ got. Gjæjlen va for stor, å Injtæktarna hâ mæn vad små.
  
  Ja, vest så; men du hâr âu vad enj Dozmernak, Pâul Væst, for di Penjana du hadde
  spârad sammen brugte du te å betalla din Fârsa Plokgjæjl me, å de skujle du båre
  la vad me.
  
  Jâ forhâuared livel ente, sâ Pâul. Jâ mener nu bâra detta her, a når jâ ville hâ
  Gårenj, måtte jâ âu tâ Gjæjlen, å sæl om minj Fâr ente hadde vad, som hanj
  skujle varra, så skujle hanj livel vila som enj ærlier Manj i sin Graw.
  
  Ja vest, Pâul Væst, jâ kjænjer daj nok; men seddant Hojskolepræk, a du kommer
  me, kanj varra brâ nok om Søndanj; men te Værdâ dâuer’ed livel ente, då
  hedder’ed, a vær hytar saj sæl, å denj ona târ denj bâgersta. Naj, hadde du vad
  tresker, så hadde *du  beholt dina Sjillinja, så hadde Krediten måttad
  âuertâd Gårenj ætte dinj Fâr, å så kunje du nu kjevt’enj å Krediten å bot her
  som enj Kar.
  
  Som enj Kjæltrinj, mener ni vel, svâre Pâul.
  
  Ā, Vræwl, du kanj tro, a der e många der hâr lawad varre Prokkarâtarastrajer enj
  som så, å livel bled rignada for ajtada Manja; men nu må vi inj å skriva. Enj go
  Tima ætte kom di ud ijæn, å Anna høre, a denj ena å Manjana sâ:
  
  Ja, ja, Pâul Væst, nu bler du så bâra her som Bestyrara injtes Gårenj hâr vad te
  Aksion, å vi sin hâ hijt enj Kjevara.
  
  Då Anna om Avtanenj kom ud å skujle molka kom Annars å va helt nysgjærruer. Va
  va ded då for et fint Kjøretoj her her va ijåns, Anna? De va då et Pâr fæzeli
  pena Øj di hadde for.
  
  De va Koffedenj dær frå Nylârskersen, som hâr me Krediten å gjorra å enj
  Prokkerât, di va her å skrev Gårenj, å så ska hanj sælles; Pâul hâr ente hat
  Penja så hanj hâr kunjad klârad Tarminarna, demmeså. 
  
  Va, va sajer du? ska Gårenj her sælles; men så ska Madam Væst å Pâul fløtta.
  
  Ja, de kanj nok ente ble anjed.
  
  Ja, jamen va ska de då ble te, flytta her frå vår di bægje e fødda; men kanj der
  då livel enta gjorres nâd.
  
  De gjore Anna ont å se vår kjesammer a Annars hanj ble; men hon kunje ju ente
  trøstanj.
  
  Naj, Annars, her e nok injed å gjorra.
  
  Annars nørlada inj i Øjalân ijæn, de va nømt å se, a detta va et hårt Stød
  forenj. Lid ætte kom Pâul der inj, å Annars kom strajs imodenj. Anna sâ, a
  Gårenj va skrevvenj å skujle sælles, å så skujle vi ajle fløtta; passar ded,
  Pâul?
  
  Ja, Annars, de passar got nok; men du ska livel ente tâ daj ded så nær, jâ ska
  nok hijta enj anj Stâ, vår vi âu ajle kanj fåd brâ.
  
  Jo; men de e livel ente Tinjstâ, vår enjanj nu hâr gåd å trøt i førretjive
  År. Men Pâul, jâ har livel igrân Penja i Spârekassanj, di må du få vær Øra,
  kansje vi så livel kanj ble her.
  
  Ved du vår mange Penja du hâr, Annars?
  
  Naj; men de står i en Bog, å dinj Bæstefâr sâ, a jâ skujle bâra la na ble der
  uda, for æjla kunje jâ rapt få na vækvrawlad. I Fostninjen satte jâ ju min halla
  Løn inj; men di siste Årn ed ju gåd me Løn, som de bæst kunje.
  
  Jâ inar for, a de forslår ente, Annars, for sæl om du hâr så vi kanj betalla
  Tarminarna, så skujle der âu tol tre Tuzen te å sætta Gårenj i Skob med, for
  æjla blered bâra de samma om nonna År, å så va dina Penja vækkludrada; men jâ
  ska livel rås me Moer om’ed i Awtan.
  
  Om Mârnenj kom Pâul ner a Lân te Annars å begjynte strajs.
  
  Naj, Annars, Moer mener lesom maj, a de nøtter nok ente om jâ fikj de
  Pe⟨n⟩jagrâned som du hâr, å de velle âu varra Synj, om jâ nu sjittada di Ørana
  væk, som du hâr sledded hårt for. Men du ska livel fløtta me vos, vår vi nu ska
  fløtta hen, å kansje dina Penja bære kanj komma vos tegoa dær.
  
  Ja, jâ vel âu så gjærna ble hos jer; men de velle livel vad så ârtit, om vi
  kunje bled her på Tinjstâ. 
  
  Pâul tâu fat på sit Arbaj som forra, å der va injenj der kunje se, værkan på
  hannem æjle Moern, der va nâd i Vænj. Va di tænjte tajde di me. En Ugga ætte
  spore Annars enj Dâ om hanj måtte hâ Lâu, hanj velle ner å besøja sin Moster i
  Soze. Pâul sâ ju strajs ja. De ble nok livel ente nâd lånt Besøj, a Annars
  gjore, for hanj va alt jemme ijæn mit på Ættemeddanj. Pâul gjik livel vær Dâ å
  tænjte på va hanj skujle tâ fat på når hanj skujle her frå. Hanj kunje sajtans
  få Arbaj som Dâlønnara på Gårana, å âu få saj enj Huzarøsta å ligja i; men de
  velle livel vad ârtiast me et Jem, hanj kunje kajla sit ajed, å me så majen Jor
  te, a hanj kunje awla te Føn der. Enj Sønda cyklada hanj en Tur te Grâneli; hanj
  hadde ju hørt så majed snakkes om de stora, som her va bled udret. Nu måtte hanj
  livel mæst forgryza saj âuer de Arbajed som her va gjort. Her va ju pånå
  førretjive Tynjelan pen Awlsjor, vår Sæn somma Stâ va ver å gå te lajers, å enj
  Hawa på flera Tynjelan, å så denj stora Plantâsian å Plânteskolan, å så tænjkja
  saj, a for ikje så fæzeli många År sin, hadde detta ligjed me Lyng de hela. De
  va mæst uforstålit, a et Pâr Menjesker kunje udrætta alt detta. Men va her va
  bled lawad, måtte andra âu kunja, sæl om de ente ble ævent så stort som detta, å
  Pâul bestæmde saj strajs te, a når hanj skujle væk frå Gårenj, velle hanj se å
  få saj en Flânka Lyng, som hanj så velle bryda, å så danna saj et pent å got Jem
  uda på Lyngenj enj Stâ. Hans Bæstefâr hadde hat Or for for å varra denj vilesta
  Bonenj der va i hela Markersen, å hanj skujle viza Folk, a hanj slajtada sin
  Bæstefâr på. Der va ju âu nâd stort i detta å bryda Lyng, de va’nte bâra, a de
  kom hannem sæl å Familian te goa; men de va som å varra me te å gjorra Lanned
  storre å ræjara, mæst som når enj Konge i gamla Dâ injtâu et nyt Lan. Anna hon
  velle vest ente nu saj naj te å ble hansa Konna, men flytta me ud på Lyngenj, å
  tâ sinj Pârt i Sledded, for a de velle kosta Sled å danna Jem på Lyngenj va hanj
  got klâr âuer. På Jemturn kunje hanj ente la ble me å nyna: ”Og det er mit og
  Marens Hjem, i lyse Kaar og trange, og tit bag Hyld og Piles Gem vi synger glade
  Sange.” Hanj tâu saj flera Turer ud for å se om  der va Lynglodder som kunje
  passa hannem. Hon måtte ju ente gjærna kosta for majed, å livel skujle hon varra
  så hon kunje brydes te Awlsjor, å sennen hadde hanj ente hijt inu. Fjâurtan Dâ
  ætte, a di hadde vad der å skrewed, så Pâul i Åvizan, a der skujle varra Aksion
  âuer Gårenj uda på Bifâudakontored. Aksionsdânj tâu Pâul slet ikje der ud; hanj
  veste ju på Forhån, a de ble Krediten som âuertâuenj, å de så hanj âu i Åvizan
  et Pâr Dâ ætte, a di hadde gjort. Tol tre Dâ ætte spore Annars ijæn om Lâu; hanj
  skujle et Ærne te Rønna, sâ hanj. Pâul ondrades lid på, va Ærne Annars kunje hâ
  i Rønna, men Pâul velle ente sporra, å mit på Formeddanj stagrada hanj å. Lid
  for Awtan kom der et Enspænjarakjøretoj rujlanes inj i Gårenj i rask Fârt. De va
  Koffed frå Krediten der kom, å Annars sod hosenj i Sæded. Så snârt Vâunenj holt,
  krawlada Annars ner å spode saj inj på sit Kammers. Lid ætte kom Pâul ud frå
  Lân; hanj hadde slet ikje set, a Annars va me. Koffed hælste å gâ saj te å
  prâta.
  
  Sekke Sæ her e i År, seddan bruggar hon æjla ente å se ud på enj Falitgår. Jâ
  mener æjla, a jâ passar minj Går ret got; men livel e Sæn her farru te te å
  varra lesse go som min.
  
  Ja, hon står såmænj ret pent, sâ Pâul; men de hår ju âu vad næt Vær i Sommar, å
  gaddelit me Rajn hâ vi âu fåd.
  
  Ja, vest så; men de e livel ente ded, der gjorred alt; men du hâr nok såt tilia
  i Forårs å awlt got, å de hâr âu majed majed å saj. Nâ, de va nu ente ded jâ kom
  for å snakka om. Jâ kom for å klarera op me daj for denj Tiden, du hâr vad
  Bestyrara, for nu e Gårenj alt sålder.
  
  Va, e Gårenj alt sålder, jâ hadde nâue vænt, a de skujle gå så fort, nu må jâ så
  se å få maj enj anj Stâ å varra. Nâ, de kunje ju tænkjes, a denj nya Ajarenj
  vil, a du ska ble.
  
  ”Annars, Annars, kom her ud”, gâlde Koffed, så de rongada i Gårenj. Annars kom
  nu nørlanes så småt, hanj va alt komminj i Værdâstojed.
  
  Her ska jâ nu præsentera daj for dænj nya Ajarenj på  Gårenj. De e Annars
  Pærsen hanj heder, å du kjænjer enj nok.
  
  Pâul sto som om hanj va ver å tawa bådde Næza å Munj.
  
  Va, va e de for Snak, Annars kjevt Gårenj sajer ni.
  
  Ja, de e ævent ded hanj hâr, jâ hâr sæl skrewed unje som Vetterlihed på
  Handelen, så jâ må vel veddad.
  
  Ja, men hadde Annars då nâd å kjeva Går for?
  
  Jo, hanj hadde ikje så lid enjdå. Men de e livel som jâ sâ forja Gång jâ va her,
  a du e enj ræjti Dozmernak i vår belæster du så e.  Annars hadde ju tebød daj
  ajle sine Penja, så du kunje betalt Tarminarna å bled her; men du tore ju ente,
  du va bånge for, a de va bâra å kludra dom væk. Men Annars e ente så dommer som
  hanj ser ud te; hanj kom hen te maj å spore, om de livel ente kunje la saj
  gjorra, a du beholt Gårenj, når Krediten fikj di Penjana som hanj hadde i
  Spârekassanj. Jâ forhøre maj så i Spârekassanj om vår majed de va, å de viste
  saj, de va’nte så helt lid. Jâ sâ så te Annars, a de va bære hanj kjevte Gårenj
  nu, å så kunje hanj ju sællanj te daj senara.
  
  Ja, men de hadde jâ då aldri tænjt, a Annars hadde så många Penja, vår hâr hanj
  då fåd ajle dom frå.
  
  Jo, Annars hadde ju sat pånå sin halla Løn inj i tredeva førretjive År, å de e
  me Penja som me Luz, di yngla ganske å dom sæl, når di bâra får Lâu å varra i
  Fred. Å derfor hadde Annars ente bâra så majed, som der skujle betalles ud, men
  âu så hanj nu kanj sætta Gårenj i Skob.
  
  Pâul va bled så forbawster, a hanj slet ikje veste va hanj skujle svâra, å så
  foldes Koffed å hanj inj for å gjorra Reggenskaw. Då Pâul va blenj helt klâr
  âuer Forhojln ble hanj nok glâr, men livel seddan me Måda, de va ju nok bæst tor
  dom ajle, a di kunje ble her; men di stora Plânarna om å ble enj stor
  Lyngbrydninjsmanj måtte hanj nu slå i då Hâud. De va âu så lorlit, a der nu ble
  vænt op å ner på de hela, så de nu ble Annars der va Bone, å hanj der va
  Tjænestedrænj her; men de va ju hansa ajen Sjyl. Men nu me Anna, tore hanj ijæn
  sporra na om å ble hansa Konna, som Sâgarna nu sto? Dænj der ble mæst glâ, va
  nok Madam Væst, der va nok injenj der veste vår majed hon hadde  græmmad saj
  âuer, a Gårenj va bled sålder frå dom. Hon veste âu, a Annars bâra hadde kjevt
  Gårenj, forded a hanj skujle varra Pâulsa enjgång. Anna va glâ, de velle nok
  livel ble henje å Pâul enjgång, sæl om de tâu Tid. Då Annars kom inj for å få
  Awtansmâd kom Madam Væst å Anna strajs hen å ønstenj telokka me Gårenj, å Madam
  Væst takkadenj så majed for va hanj hadde gjort, a Annars ble helt sjenerder å
  slet ikje veste va hanj skujle svâra. Anna kunje livel ente dy saj for å hojla
  lid Sjâu menj å sâ:
  
  Men nu, a du e bled Bone, Annars, så må du âu kommedera va vi ska sjødda, å râva
  på vos om Mârnenj. Naj Anna, de kanj jâ’nte, ni vedda nok âu bæst sæl va der ska
  sjøddes. Jâ mener, a alt ska ble ævent som forra.
  
  Naj, ævent som forra kanj’ed livel ente ble, svâre Pâul. Du må då livel bestæmma
  veddan Gårenj ska drives.
  
  Gårenj ska drives væl, ævent som dinj Bæstefâr gjore; men veddan de ska varra må
  du om Pâul, de hâr jâ’nte Forstan på.
  
  Annars så slet ikje glâr ud. Madam Væst velle livel jælpanj lid å sâ:
  
  Ā, de årnar saj nok alt sammen Annars. Jâ mener lesom du, a alt ska ble som
  forra, du passar Krajturn, å Pâul føller Øjen å seddan nâd.
  
  Ja, ja, jâ mener ævent lessedan, svâre Annars glâr; Madammen hadde ju holt menj.
  
  Men der e livel et, som jâ mener ente ska varra som forra. Jâ synes ente a de
  passar saj, nu de e daj der ajer Gårenj, a du ska ligja uda i Drænjahuzed ver
  Sian å Krajturn. De e bære du flytter inj på Mælsâlenj, de kanj ble en pen Stâua
  te daj.
  
  Annars så ijæn ud te å varra kjivåd.
  
  Nue, jâ vil hælst ble i Drænjahuzed, Madam Væst. Nue, jâ hâr ju sawed i dænj
  Sænjenj i førretjive År å troer nâue jâ kanj sawa i nân anjen. De e âu så hæjlut
  å varra i Nærhedenj å Krajturn.
  
  Nu vad Anna der komenj te Jælp.
  
  Ja, når Anna hælst vil ble der uda, mener jâ hanj ska hâ Lâu ted; men vi kanj ju
  jøssa op der uda, så der bler lesse pent som i Stâuarna. 
  
  Ja, ja, du e livel en galant Pibel, momlada Annars; men nu ska jâ ud å gje Øjen
  Natmål.
  
  Et Pâr Dâ ætte tâu di fat me å lawa Annarsa Kammers. Pâul hadde kjevt Bræ te
  Gol, der hadde ju bâra vad Lergol forra, å sin tâu Anna fat me å mâla å sætte
  Paper på. Enj gammajl Slabænkj å enj gammajl Lænnestol, som sto på Tiled, hadde
  hon âu mâlt å sat der inj. Enj Spajl å et Pâr Sjelleri hadde hon hænjt på
  Vægjen. Då hon va færdi râvte hon på Annars, hanj skujle komma inj å se véddan
  der så ud. Annars kom å stæjlde saj i Dørn å så saj om.
  
  Ja, men Anna, ska jâ nu bo her, de e livel mæst alt for fint te maj, jâ troer
  nâue Amtmanj hâr’ed finara.
  
  Anna gâ saj te å grina.
  
  Naj, Annars, de e slæt ikje for fint te daj, du e ju Bone må du hâ⟨u⟩sa på.
  
  Annars sto å rev saj lid i Nakkanj.
  
  Nue, der månglar livel et, nu her e fint Brægol, tor jâ’nte spotta på Golled, så
  nue du kunje vel ente skaffa maj enj Spottebak.
  
  Lid ætte enjgång a Pâul kom inj i Lân te Annars, sâ hanj:
  
  Va mener du Annars, skujle du livel ente kjevva daj tol tre Kjør, her e ju mæn
  åta Molkara å så di Knadrinjana der på Bâgrimenj. For bler her nok å, å Roarna
  tajna hejler ikje så ila.
  
  Jo Pâul, de kunje varra grâua ârtit me tâl Molkekjør, lesom her va i dinj
  Bæstefârsa Tid; men nue, de e mæst lesse galed me Øjen. Mosla e ente te anjed
  enj å sælla te Rakkarenj. Gjizla å Rys kanj varra brâ nok te å gå i Plojninjen;
  men te Vânkebrug dâua di ente majed. Di hâ sennen pen firaårs Følja på østre
  Tinjstâ, monne hon ente skujle varra te Sals.
  
  Jâ ska høra ad Annars. Men så e der Svin, de hâr vi hejler ente många.
  
  Ja, et Pâr Gjylter trænja vi âu te, så vi gjor.
  
  Ja, å så e der Vâuna å Awlsreskaver, di kanj âu trænja te å ble fornyada, å me
  Byninjarna ed hejler ente for got men troer du nu, du hâr Penja te alt detta,
  for de vi løvva op.
  
  Ja, jâ ved’ed ikje, for enjanj hâr ju aldri lært å læza å  rigna; men de hâr
  du Pâul, å nu hâr jâ Bogen, så kanj du få å se va der står.
  
  Di foldes ad inj i Annarsa Kammers, å frå Bonnenj å Skrined tâu Annars nu sin
  Spârekassebog fram å flyde Pâul na. Pâul så, a hon pånå va fujlskreven, å der va
  bâra injsat, å æmmer bâra små Somma, å livel vad bled te âuer ni Tuzen
  Kroner. Nu då hanj hadde kjevt Gårenj va der hævad tre å et hal Tuzen, å nu va
  der pånå sæks Tuzen ijæn.
  
  Ja, men de hadde jâ då aldri tænjt, a du va så ræjer, her e ju Penja te å kjevva
  alt de vi hâ snakt om å mera te. Ja, de e unjelit, a de Grâned, a jâ hâr sat inj
  hâr kunjad bled te så majed, sâ Annars. Men vil du nu Pâul så kjevva alt ded vi
  snakte om, så bler her ju ævent som i gamla Dâ.
  
  Så gâ Pâul saj ud på Handel å kjevte bådde Øj å Kjør å Svin. Annars va miler;
  hanj skujle nok passa dom, så di velle trives væl. Så kom Høstenj, å de ble en
  strængjerli Tid for dom ajle, å i År måtte di âu hâ frammada Høstafolk. Di fikj
  ajle Gol å Stænje fylada, å livel måtte di sætta Hæz. Pâul sled frå Mârn te
  Awtan å va âu glâr ver, a der ble så majed å; men hanj kunje ju ente la ble me å
  tænkja på, a de hadde livel vad mera ârtit, om de hadde vad hansa ajed. Nu
  skujle di ju hâ ajl denja Sæn torsken. Di hadde forra torsked på dorres ajen
  Tarskemaskin; men i År va her ju majed, å derfor gjik Pâul å snakte for Annars,
  om di ente skujle dâmptarska. Annars va’nte majed fored, sedenet Dampværk hadde
  hanj aldri set. Då Pâul sâ, a då kunje di tarska de hela på halanjenj Dâ, velle
  hanj nâue troed. Annars gâ livel ætte, å så kom ju detta Dâmpværked. Annars va
  farru te å varra bånga for’ed å holt na i Lân hela Tiden mæns hon va der; men då
  hon va kjørt væk ijæn, lestada hanj op på Tiled for å se, om der va bled nân Sæ
  å, å hanj ble bådde forgryster å glâr; hela Tiled va ju folt å tjykka Dynjer å
  ajle Slaw; her ble nâd å tâ å te Vinjterenj, bådde te Øjen å di andre Krajturn.
  
  Nu kom ijæn Vinjterenj me di långe Awtana, som Anna syntes så om. Lesom forja
  Vinjter sod Pâul å læste hojt for henje å Moern, å så song di pena
  Hojskolesonga, som Anna âu va kommed te å hojla å. Hon hadde  âu vad føllenes
  me Pâul te Hojskolemøde tol tre Gånga på Vinjterenj. Anna gjik så ota å tænjte
  på hinj Awtanenj der oppa unje Søverinboskenj å på alt va Pâul hadde sajt då. Di
  hadde lâut hinjanj, a di skujle ente snakka sammen om Forlâuelse forenj der va
  gåd et År; men nu va der ju sjet så majed om Sommarenj, som hadde forandrad de
  hela, så hon syntes nok livel, a Pâul kunje nok bårred’ed lid på Snak når di va
  ena; men ikje et Or om seddan nâd va der kommed; hanj va som enj goer Kommerât
  mod na, men hejler ikje mera. Hanj gjik nu som forra enj ynka Gång hen te østre
  Tinjstâ; men Anna inada nu ente for, a der sjedde nâd for ded. Folk sâ âu, a
  Berta va hal Goven me enj Skarpeskâhorra.
  
  Så kom ijæn Larkan å Starenj, å enj å di fosta Dâna i Maj høre Anna Gjønj. Di
  gamle mente, a så många Gånga Gjønj kokkada fosta Gång di hørenj, så många År
  hadde di tebâga å læwa i; men di unge Piblana mente nu, a så mån⟨ga ⟩Gånga hanj
  kokkada fosta Gång, så många År vâred forenj di ble gjevte. Då Anna hørenj,
  kokkada hanj mæn enj Gång, å glâ ble hon, kansje de livel hadde nâd på saj.
  
  Nu i Framtiden hadde di ajle ræjti strænjt, nu skujle Gårenj ræjti jøsses op. De
  va ju lænje sin der va bled lawad nâd, så de tetrænjdes hårt. Nu hadde di
  Snekkara å Murara å Tækjemanj vær Dâ enj hel Månad. Pâul velle hælst hâ de hela
  i Ården te Pinjesdâ, å de nåde di âu. Ja nu så her pent ud på Tinjstâ bådde uda
  å inja. Nykalkada râga Væjgja, å alt Træværked tjærad, ævent som de hør saj te
  på enj vældrevvenj Går. Lid ætte a Hånværkarna va blena færdia, kom Annars enj
  Dâ inj i Øjalân te Pâul, hanj hadde nâd majed alvårlit å velle snakka menj om,
  kunje Pâul se pånj, å begjynte âu:
  
  Nue, va mener du nu om Gårenj Pâul?
  
  Va jâ mener om Gårenj. Jo, jâ mener, a her ser pent ud bådde uda å inja, ævent
  som enj gammajl Bonagår ska se se ud. Besætninjen kanj âu got rabba å, å sæl om
  Jorn ente e helt i Ården inu, ska de nok âu komma.
  
  Ja, jâ mener ævent lessedan. Men nue, vad så ente bære a du kjevte Gårenj. 
  
  Kjevva Gårenj, sajer du; men jâ hâr då injed å kjevva for.
  
  Nue, de gjor då hejler injed Pâul, jâ vil ju bâra ble gånes her på Unjantag.
  
  Naj, Annars, seddan kanj vi ente hanla. Då velle Folk ju saj, a jâ vå et
  Stommene, der hadde narrad di Penjana frå daj som du hâr gåd å sledded for i
  ajle dina Dâ.
  
  De kommer då’kje andra ver, å nu e jâ kjiv å å varra Bone, de gjer så majed å
  tænjkja på, de e då majed ârtiara å varra Unjantagsmanj å gå å nuta lid me va
  enj sæl vil. Du e ju âu mæst arrabårrenj te Gårenj.
  
  Ja, de får ikje jælpa, Annars. Jâ kanjkje kjevva Gårenj nu. Du e ju âu rasker å
  hejler ikje så fæzeli gammajl. Jâ berajnar maj nu en gaddeli go Løn, som Gårenj
  âu kanj bæra, å når der så e gåd fille fæm År, hâr jâ nok spârad maj tol tre
  Tuzen sammen, å når vi då târ nyt Pânt i Gårenj, så kanj jâ kjevvanj å daj, å så
  kanj du få dina Penja tebâga, som du nu hâr vâuad her. Seddan skad varra,
  Annars.
  
  Detta kom så kort å bestæmt, a Annars forsto, a der va injed Udkomme me Pâul, å
  rokkada så inj i Fælân ijæn. En Uggestid ætte vad enj Søndaættemedda, a Pâul va
  tâd te Møde på Hojskolan; hanj kom nok ente jem for Awtan, å Anna hadde tebød,
  hon kunje molka ena. Då hon kom inj i Lân gjik Annars å sjæwlde ner unje
  Kjørna. ”Annars hanj va enj hortier Kar, fletier som en Myra”, gâ Anna saj te å
  sjynga. Annars svâre ente; hanj hadde nok âu hørt denj Sångenj så ota. Anna ble
  ver å sjynge å gâ saj så te å molka.
  
  Nâ, Annars nu hâr du såmænj snârt rent nok, du hojler ju mæst lesse rent i Lân,
  som jâ hâr i Kjøkkened. Kom hejler op å sæt daj på Pâulsa Molkeskammel, så ska
  jå sjynga enj pener Sång for daj.
  
  Annars kom stagranes op å satte saj på Molkeskammelenj, å Anna gâ saj te å
  sjynga:
  
  Jâ e en Bonapaja å hâred så brâ, som
  Starrenj å Larkan jâ sjynger så glâ.
     La andra mæn saja:
     hon e bâra Paja,
  der tjæner hos Bonenj for Kost å for Løn. 
  
  Jâ ente fin Frøken, der sedder te Stås, jâ
  passar mit Arbaj å bler i minj Plâs.
    Å ni kanj tro Ana e
    ente nân Flâna,
  der ântas å fjântas me ajle injvær.
  
  Jâ vel hâ enj Goven, som andra âu hâ; men jâ
  ska nok sæl vælla, væm jâ ska tâ.
    Så jøsser en Horra minj
    Kjærest ska varra,
  å så ska hanj mena enjhellu om maj.
  
  A bler jâ så Konna, va ju nok vil sje, så ska jâ
  âu viza, va jâ dâuer te.
    Alt vil jâ sæl lawa så
    grant i minj Hawa,
  å Jemmed ska varra så hæjlut å næt.
  
  Met unje Sångenj måtte Annars reza på, der va en Ko på Rimenj der hadde slopped
  nâd, som skujle skravas ner me de samma.
  
  Nâ Annars, va synes du så om denj Sångenj, va hanj ente pener?
  
  Nâ, de va hanj kansje, de lâ jâ’nte Mærke te.
  
  Fi, skamma daj Annars, her sedder jâ å sjynger pena Sånga for daj, å så hør du
  ikje enjgång ætte.
  
  Nue, jâ hâr så majed anjed å tænjkja på, Anna.
  
  Va hâr du; du går då ikje i Gjevtetânker, Annars.
  
  Annars svâre ikje; hanj måtte ijæn en Tur ner å sjæwla rent.
  
  Nue, der e nâd jâ velle snakka me daj om, Anna.
  
  Va e ded då om Annars, du vel då vel aldri fraja te maj, for då sajer jâ daj
  forud, a de nyttar daj injed. Jâ kanj got li daj; men gjevta maj me daj gjore
  jâ’kje, om du så ajde ti Gåra, der va storre å finara enj denja.
  
  Ā, din Tozahaja, du kanj då vel tænjkja, a jâ e for gammajl te å tænjkja på
  seddan nâd.
  
  Ja, væm kanj vedda. Gamla Katte vel âu gjærna lava Sødmelk, sajes der.
  
  Nue, Anna, ska Pâul å du snârt ente gjevtas?
  
  Anna ble lid rø i Hâud.
  
  Vi gjevtas, vår kanj du då tænjkja på ded Annars, vi e ju ikje forlâuada
  enjgång.
  
  Men, nue, ni mena då livel om hinjanj, de hâr jâ då kunjad set lænje.
  
  Anna sod lid udan å svâra. Nu hadde hon gåd så dølt med, å så hadde livel senned
  Skrov som Annars kunjad set’ed.
  
  Ja, du hâr Ret, vi mena om hinjanj; men vi aja værkan Huz æjle Jem, å derfor
  vârar’ed nok lænje, forenj vi tor tænkja på å gjevta vos.
  
  Ja, men de e Pâulsa ajen Sjyl Anna; for i Hinjdânj bø jâ hannem Gårenj; men hanj
  e ju bled så hojskolsker, så de ammar ikje, å svâre naj. Enjgång når hanj hadde
  spârad saj fille sæks Tuzen Kroner sammen, velle hanj kjevvanj å maj.
  
  Ja, jâ forstår got Pâul, hanj e altid så rættænkjenes, svâre Anna.
  
  Ja, vest så; Pâul e brâ nok, å derfor ska hanj âu hâ Gårenj; æntans hanj vil
  æjle aj, å de hælst snârt, å ves du Anna nu bâra vel jælpa maj, skad nok âu
  lokkas.
  
  Anna va bled færdi me Koen å hadde rest saj.
  
  Va mener du me ded? Jâ kanj då’kje jælpa daj me a få Pâul te å tâ Gårenj.
  
  Jo, de e ævent ded du kanj. Jâ hâr nu gåd å rignad ud veddan hanj ska tâs, å
  Annars hanj blynjkada me Iven å så fæzeli injmârier ud.
  
  Du Anna, ska bâra kjevva Gårenj å maj, å når Pâul så vel gjevta saj me daj, må
  hanj ju tâ Gårenj me i Kjevved.
  
  Anna så forbawst pånj.
  
  Jâ kjevva Gårenj, sajer du; men jâ hâr då’nte nâd å kjevva Går for. Di foste Arn
  jâ tjænte jolp jâ Moer lid me min Løn, å sin hâr der ente bled stort mera enj te
  Klæn.
  
  Jâ vedded nok Anna; men her ska ju hejler slet ikje Penja te. Jâ vel ju ble her
  på Gårenj som Unjantagsmanj å gå å nuta å sjødde lid va jâ kanj, å så ska jâ hâ
  Føn å Klæn å enj Pakka Skrotebak om Uggan. Å så får du hejler ente Gjezla, henje
  behojler jâ, hon ska âu læwa på Unjantag nu.
  
  Anna veste nâue va hon skujle svâra. 
  
  Jâ synes, a de e så lorlit å tænjkja på, a jâ nu skujle kjevva enj Går. Jâ e ju
  bâra en fatti Skomâgarapibel å e frå et uzalt Jem, å minj Fâr va på, på — — —
  
  Jâ veded Anna; men du hâr livel hat et bære Bællajem enj enjanj, for du hâr hat
  en go Moer; men jâ hâr præwt å gå frå Dør te Dør å be om enj Bedda Brø i Gods
  Nawn å fåd Pryl å Moer om jâ’nte hadde nâd me jem i Pozzanj, å livel e jâ bled
  Bone. Ja, du hâr vest dojad majed ont i dina Dâ Annars, å du fortjæner âu å fåd
  got på Gammajsåjler; men va troer du, a Pâul vel saj te, a jâ kjevver Gårenj?
  
  Ves Pâul mener om daj, å de gjor hanj, så gjer hanj saj nok, ska du se, å så få
  vi ed ajle brâ, de kanj du lida på Anna.
  
  Ja, kansje. Nu ska jâ tænkje âuer’ed i Nat å så la daj vedda i Mârn va jâ mener
  omed.
  
  Så tâu hon ijæn fat på Molkninjen; men nu song hon ente mera dænj Awtanenj, hon
  hadde fåd anjed å tænkja på.
  
  Hon lå âu vågen halla Natten å tænjte. Va skujle hon? Pâul hadde ju sajt naj, då
  Annars velle sælle hannem Gårenj; men monne de livel va de rætta, for så skujle
  hon ju svâra de samma. Gå å venta te di fikj spârad Penja sammen te å kjevva
  for, va livel ente ârtit, for då velled vâra lænje. Hon va nu ævent fylad
  fæmåtjive År, å Pâul va i samma Åjler, så di va ju gamla nok te å få nâd for dom
  sæl. Pâul hadde hejler ente sjevt Sinje sin i Fjor, så hanj velle nok forstå, a
  de va te hansa ajed bæsta. Jo, hon velle livel kjevva Gårenj, å så velled nok
  ble som hon nu hadde gåd å drømt om i lånt âuer et År.
  
  Om Mârnenj kom Anna fost ner i Lân for å molka, å Annars kom strajs farenes,
  hanj va ju enjhellu opivader.
  
  Nâ, va mener du så Anna?
  
  Jo, jâ føller me daj te Bys å får skreved når de passar daj.
  
  De va då væl, så tâ vi der ud i Dâ; men hâusa nu, a Pâul må’nte veddad, veskada
  hanj, for di høre nu, a Pâul kom uda i Gårenj.
  
  Då Annars va færdier me Mârnmåled sâ hanj:
  
  Jâ hâr tænjt på å tâ et Ærne te Bys i Dâ, ves du kanj passa Krajturn, Pâul. 
  
  Ā, jo, de kanj jâ nok, svâre Pâul.
  
  Men nue, de e ju et Stykje Vaj å gå, så jâ hâr tænjt på å tâ Gjezla for denj
  lila Fjæravâunenj å kjøra.
  
  De va då bære du tâu Fyljanj for Ponnivâunenj, hon kanj då flytta saj, hon går
  âu got Enspænjara. Gjezla e ju gammel å småsam.
  
  Naj, Gjezla å jâ passar sammen, å vi rækja nok fram, Dânj e långer, å kjøra i
  Ponnivâun ser så râvinut ud for enjanj.
  
  Så spore hanj Madam Væst om hanj ente måtte få enj Bedda Mâd me, å hon gjik
  strajs ud for å sjæra hannem tre kjykka Sjiver Rujlepølsemâd, de syntes Annars
  altid så got om.
  
  Men jâ hâr âu tænjt å sporra om Lâu i Dâ, sâ Anna, jâ velle ud å besøja min
  Søster. Jâ hâr ente besøjt na sin hon ble gjevt, å de e tre, fira Månada sin.
  
  De må du sporra Madam Væst om, svâre Annars.
  
  Jo, Madam Væst hadde injed imod’ed.
  
  Ja, men så kanj du ju âga me dinj Huzbone, sâ Pâul.
  
  Naj Tak, jâ hâr mit ajed Kjøretoj, grinada Anna. Sedda på Lannavænj å sniva i
  tol tre Tima e der ente majed ârtit ver.
  
  Annars hadde tâd sit bæsta Toj på, å de va'nte så fint injdå. De va jemmavarknad
  å va trøddeva åra gammalt; så lâde hanj Gjezla for Fjæravâunenj å lâ enj
  Næzepozza fujler me Hakkelse å sinj Mâdapakka på Bonnenj å Vâunenj å rojlada
  å. Enj Tima ætte sprong Anna på Cykelenj å kjøre, så regnada hon me, a di pånå
  kunje nå der ud på enj Gång, å de kom âu te å passa, Anna hinjadenj inja i
  Bønj. Då Annars hadde fåd frålât å sat Gjezla på Stajl å gjed na sin Hakkelse,
  foldes di ad hen te Prokkerâtenj.
  
  De va ju et lorlit Pâr, der kom hen ad Gâdan, å di mæste Folk kunje ente la ble
  me å skâla te dom. Så fæler å gammeldâz Kar som Annars va der nok nâue nânj der
  hadde set forra; men så næt å granj en Pibel som Anna vad ente hejler vær Dâ di
  møte. Prokkerâtenj kjænde ju Annars frå då hanj kjevte Gårenj, å då di kom inj
  reste hanj saj strajs frå sinj Polt å kom hen å spore om va hanj kunje varra 
  Pedersen te Tjæneste me i Dâ. Dænj unga Skrivarenj sod å rajte Hals å forgatte
  rent å sjødda nâd bâra for å kjikka på Anna, de va ju men sjæjlan, a der kom
  seddenen næt Pibel her.
  
  Nue, jâ hår sålt Gårenj te henje der, å om ni så vel skriva.
  
  Annars trajte ajle sina Paper op idå Lomman å flyde Prokkerâtenj dom. Anna hadde
  âu vad så betænkjsam å tâ sin Koppeattest me, som hon âu flydenj. Hanj kjikkada
  ætte Nawned å sâ:
  
  De e alså Frøken Nielsen her I hâr sålt Gårenj te, va e Kjevvesommanj?
  
  Nue, de e ente te nân Frøken, de e ju Anna, som e Paja på Gårenj; men nue
  Kjevvesomma e der injed der heder; hon ska bâra hâ Gårenj for Gjæjlen, ævent som
  hanj e, å jâ ska hâ Lâu å gå å nuta å sjødda va jâ vil, å så ska jâ hâ Kost å
  Klær å enj Pakka Skrotobak om Uggan å så behojler jâ Gjezla som min ajen, de e
  ævent seddan der ska skrives.
  
  Prokkerâtenj va ju vân te å skriva Kjev å Unjantag for Lanbo, å der va ota många
  lorlia Forbehojl; men detta va livel nâd å de lorlista hanj hadde vad med te. De
  e så Meninjen a Anna Nielsen ska hâ Gårenj for Gjæjlen, å I, Pedersen, ska hâ
  ajle jerra Fornødenheder der for Livstid.
  
  Ja, ævent seddan skad varra; men ni må âu hâusa å skriva, a Gjezla ska varra
  min.
  
  Gjezla, va e ded?
  
  Gjezla e et Øg, å hon va treåtjive År om Valberdâ; men jâ ved ikje om ded
  behøver å skrives.
  
  Nâ, seddan, nu e jâ me, sâ Prokkerâtenj.
  
  Så gjæsbø hanj Annars å Anna te å sedda ner mæns hanj skrev. Då der va gåd enj
  go hal Tima va hanj færdier å gâ saj te å læza de hela långsamt å hojtidelit op
  for Annars.
  
  Ed seddan a ni vel hâd, Pedersen.
  
  Ja, nue seddan pånå; men ni skrev, a jâ skujle behojla enj ældre Hæst, å de
  passar livel ente, for Gjezla e en gammel Mær.
  
  Dænj unga Skrivarenj kom te å hosta å måtte hâ Lommetorkled op for
  Munj. Prokkerâtenj bed saj i Læwanj; men hanj va ju ente Prokkerât for injen
  Tinj å svâre:
  
  Ja, så rætta vi’ed, Pedersen.
  
  Hanj grev ijæn Pennenj å lade som om hanj rættad’ed. Så skujle der skrives unje,
  å Annars fikj fost Pennaskavted i Hån, å så tâu Prokkerâtenj’ed å skrev Anders
  Pedersen å m. f. P. ner unje. Så skrev Anna âu sit Nawn enj Stâ, å Prokkerâtenj
  å Skrivarenj skrev unje som Vetterlihed, å derme va ded i Ården.
  
  Då di nåde op te Kjømmanjsgårenj, spode Anna saj op te sin Søster, men Annars
  tâu sinj Mâdapakka å gjik inj å satte saj på Krobbekântenj ver Sian å Gjezla å
  tâu sina Gnomlinja. Då hanj va færdier tâu hanj di Hakkelsestobbana, som Gjezla
  hadde læwnt, å râgada dom i Næzepozzanj, å så lâde hanj for. Gårskarenj hadde
  holt Iva me Annars inja frå Pakhuzed å kom farenes å lâ de sista Hammelreved på,
  å då Annars va kommenj te Sæde rajte hanj hannem Tømmen. Annars veste got, a de
  høre saj te å gje Drikkepenja, å hadde âu tre Fæmøra teres, som hanj flydenj, de
  måtte då varra enjhellu nok for ded Arbajed, mente hanj.
  
  Annars va alt jemma mit på Ættemedanj, å le for Molketid kom Anna. Då di kom inj
  å fikj Awtansmâd, va bådde Anna å Annars majed tysta. Pâul velle nok gjærna hâ å
  vedda va Ærne Annars hadde hat i Rønna, å bâred æmmer på Snak; men Annars va’kje
  te å vri et Or idå om’ed forenj hanj va færdier me Mâdenj, så vænde hanj saj mod
  Pâul å sâ:
  
  Ja, nue, de ska’nte dølles lænjer; men jâ hâr i Dâ vad i Rønna å sålt Gårenj.
  
  Pâul ble så forbawster, a hanj rent forgatte å svâra, å Madam Væst ble helt
  blæj.
  
  Va, hâr du sålt Gårenj, vår kunje du? Nu ska vi så flytta, å vår ska vi nu
  flytta hen?
  
  Nâ, jâ troer nâue ni derfor behøva å flytta, Madam Væst, for de e Anna jâ
  såldenj te.
  
  Nu hadde Pâul livel fåd sit Mål ijæn.
  
  Te Anna sajer du; men kanj de livel passa?
  
  Jo, du velle ju ente kjevvanj, å så sålde jânj te Anna, å nu e jâ Unjantagsmanj,
  jâ må sjødda va jâ sæl vel å ska  hâ Kost å Klær å enj Pakka Skrotobak om
  Uggan i hela min Læwetid, å så behojler jâ Gjezla. Å de passar, for de står
  skrewed.
  
  Derme reste Annars saj å nørlada ud. Madam Væst lawada saj âu et Ærne ud i
  Kjøkkened, kansje Pâul å Anna nu hadde nâd å snakka om, som andra ente behøvte å
  høra på. Der ble så tyst en Stunj. Anna sod å så så på sjøns hen te Pâul; hanj
  va så alvårlier; monne hanj va nagger?
  
  Hâusar du va Dâto vi hâ i Dâ? veskada hon.
  
  Jo, de e denj toåtjivene; men vårfor ded?
  
  Jo, i Awtan ed ævent et År sin vi sod å snakte sammen der oppaunje
  Søvverinboskana. Hâusar du va vi då snakte om, Pâul?
  
  Jo, Anna, jâ hâusar vært Or.
  
  Dænj Awtanenj tore jâ’nte svâra daj på ded du då spore om, men spor du om de
  samma i Awtan ska du få Svâr.
  
  Saj maj fost, om de e daj Anna, der hâr lawad dette me Gårahandelen?
  
  Naj Pâul, de hâr jâ’nte, så ila må du livel ente tro om maj; de va Annars der
  âuersnakte maj ted. Hanj e mere tresker enj vi hâ tænjt vos; hanj hâr got
  forståd, a vi hojla å hinjanj, å ves du nu velle gjevta daj me maj, måtte du âu
  tâ Gårenj, å de e ju ded, a Annars altid hâr vellad. Gårenj skujle varra dinj.
  
  Tak, Anna, nu forstår jâ de hela. De va ju nok âu forkjert å maj å saj naj, då a
  Annars tebø maj Gårenj, jâ va lid for stolter; men denj Fajln hâr du nu gjort go
  ijæn, å nu tor jâ âu sporra daj om du vel ble min Konna, sæl om Gårenj føller
  me.
  
  Ja, Pâul, det vel jâ, veskada Anna. Jâ hâr ju mæst holt å daj frå dænj fosta
  Dânj jâ så daj.  Madam Væst syntes der va så tyst i Stâuan å kunje tesist ente
  dy saj, men kjekkada inj jennem Dørasprikkan, å då hon så, a Pâul å Anna sod i
  Slabænkjenj å holt hinanj om Hån, veste hon Besje å gjik inj.
  
  Telokka, telokka Bælla. Nu kanj ni tro a jâ e glâ, for nu ed livel kommed va jâ
  hâr vænt på så lænje, for bære  Sønnakonna enj du Anna, kunje jâ aldri ønst
  maj, å nu få vi’ed nok âu brâ, for nu e vi ajle kommena i vår rætte Båz.
  
  Å Madam Væst måtte hâ Forklesnøppenj fat å torra Iven.
  
  Tre Månada ætte va der Fæst på Tinjstâ, de va Pâul å Anna der holte Brojlep. Di
  hadde ju gåd å kjekkad på hinjanj i tol tre År, så der va’nte Nøtta te å vænta
  lænjer va di got nok enia om. Brojleped skujle âu stå her på Gårenj, de hadde
  Madam Væst forlångt; hon velle hâ Lâu å hojla Brojlep for sina Bælla, sâ hon. Et
  Pâr Dâ forrå va Pâul kjørenes i Bolskersen å hænte Lena, som skujle jælpa dom å
  lawa te. Der skujle livel ente varra nâd stort Gjæstabod. Marta kom ju me sinj
  Murarasvæn, å så va der østre Tinjstâgårs å Berta me sinj Skarpeskâhorra, som
  hon nu va ræjti forlâuad me, å tol tre å Pâulsa Kommerâter, de va alt.
  
  Dânj forenj Brojleped skujle varra, va Anna å Annars nær blena rent uklâra. Då a
  Annars va færdier me Awtanmåled, sâ Anna tenj:
  
  I Mârn Annars, ska du tâ dina bæsta Klær på, å så ska du inj i Storstâuan å
  sedda te Hojbors ver Sian å maj.
  
  Naj, jâ ska’nte, svâre Annars kårt.
  
  Va, sajer du naj Annars, de må du livel ente, der e ente nânj der e nærmer ted,
  ætte alt va du hâr gjort for Pâul å maj.
  
  De nyttar ente nâd i va du så sajer, min Paja, Krajturn ska livel ente fâra ila
  for ded, a du ska gjevtas.
  
  Ja, men vi ska ju hâ Håns Annarska te å molka, så kanj Manj ju følla me å gje
  Krajturn.
  
  Naj, jâ ska nok passa Krajturn i Mârn som vân, i va du så sajer,
  
  Anna. Nu e jâ Unjantagsmanj å må sjødda va jâ sæl vil, å de står skrewed. Nu va
  Annars le ver å slå i Bored. Anna hadde mæst lesse majed Bryderi me Moern. Hon
  va ju gammel Kokkakonna å mente derfor, a henjes Plâs va i Kjøkkened. Her kom
  livel Pâul å Madam Væst Anna te Jælp, å Lena måtte gje saj å lâua å komma inj te
  Bored.
  
  Dânj ætte gjik Annars så å paste Krajturn som vân; men då de va Awtan vaskada
  hanj saj livel å tâu ren Bozzerunjt på å gjik så inj i Dâlistâuan for å få sit
  Awtansmål; men  hanj ble stånes helt forbawster. Sekkened Bor der va dækt
  tenj. Der va ju flera Slaws Stæj, å dajli Kâga å Søltetoj å majed anjed. Annars
  satte saj å så på ajle di fine Rættarna. Så kom Lena inj.
  
  Vassego, Annars, tâ bâra fat, du ska då âu vedda, a her e Gjæstabod i Dâ. Ja
  Tak, men nue se jâ e ju vân te å få fæm Spæjesiler te Awtansmål, å når jâ bâra
  fost hâr fåd di, ska jâ nok smâga på de andra Plokkeried bâgætte. Sâ måtte Lena
  ud å hænta fæm Siler tenj, å då hanj hadde sat di te livs, tâu hanj fat på
  Stæjen å Kâgarna, å der læwntes slet ikje så majed; men så va hanj âu så mætter,
  a hanj ræwte. Hanj hadde set sit Ram te å nappa et Pâr Sjiver Râubrø, å nu
  stagrada hanj ud te Gjezla.
  
  Se her, min Paja, du ska då âu vedda, her e Gjæstabod i Dâ, sâ Annars å brækte
  Brød itu te na.
  
  Se, vi hâ ju tâd vår Hammel her på Gårenj i många År; men nu ska andra ted, mens
  vi to e på Unjantag å hâr’ed brâ.
  
  Så gjik hanj inj i sit Kammers å satte saj i Lænnestolenj, mætter å
  væltepas. Hanj kunje høra Gjæstarna sjynga å grina inja frå Storstâuan. Her høre
  hanj ente jemma; men livel va hanj kansje lesse glâr som di. De våre livel ente
  lænje, a hanj fikj Lâu å varra i Fred, så gjik Dørn op, å Pâul å Anna kom inj me
  hinjanj om Armenj. Nâ, her sedder du Annars. Ja, når du ente vel komma inj te
  vos, må vi ju ud te daj, for du ska livel ønska vos Telokka på vor Brojlepsdâ.
  Ja, nue Telokka då Bælla, sâ Annars milt.
  
  Tak, Annars, svare Pâul, å Tak for alt va du hâr vad for maj, mæst frå jâ va enj
  Bælli. Folk sâja om daj, a du e et Skrov; men de e bâra forded a di ente kjænja
  daj så got som vi gjorra. Du kanj ente majed me å skriva å læza å di Delana; men
  du hâr livel lært dænj stosta å ajle Kunster, å de e å glømma saj sæl for å
  tænjkja på andra. Å di der ded hâ lært e Brâfolk å ente Stommene.
  