text: Ræua-Lârs
  
  Ræua-Lârs å hans Konna, Stina, bode uda i Torpabakkana. Hanj hed nok æjla Lârs
  Nielsen, men de va der nâue nânj, der veste. Detta Ræua-Nauned hadde hanj fåd,
  fordi hanj majed brugte å gå på Ræuajajt om Vinjterenj å skod nok âu en ynka. A
  Lârs âu brugte å nårta i Grân, når hanj kunje se sit Ram, va nâd ajle veste, ja,
  de sista va kansje hans viktista Læuevaj.
  
  Hanj gjek ente majed på Dâlønsarbaj, der va ju ente monga, der brø dom om å hâ
  Lârs på Arbaj, om di kunje få nânj anj; der folde mæst alti nâd me, når hanj
  gjek jem om Awtanenj, mente di. Hans viktista Arbaj va å riva Rygjalyng uda i
  Torpabakkana å Sømlegårsbakkana. Hanj hadde et lided, pent Huz, der va væl
  holt. Tol-tre Tynjelan Jor va der te, så Lârs kunje ævent hojla en Ko. De va mæn
  uzal, sânu Lyngjor, å torra Somra ble der nâue værkan Sæ æjle Græs. Men sæl om
  de va så tort, a der nâue va grønt te enj Gjæslenj, va Lârsa Ko smæjlfed, å når
  hon va nybær, molkada hon en hel Kjita Melk i Måled. Detta kunje ju synes lid
  unjelit, men, som Sømlebonenj sâ enjgong, a når halla Soggened jolpes te me å fø
  na, kunje hon sajtans varra fed. Jo, Lârs hænte saj nok asjelia Sæjkkja
  Vikkehawra å Klæver hos Nâbona om Sommernætterna.
  
  Men de lorlista å alt va livel, a Ræua-Lârs hadde aldri vad straffader. Mæjlder
  for Tjiveri hadde hanj vad i Snesavis å Gonga, å på Forhør va hanj mæst vær
  Onsda, men Bevis mo’enj, va der aldri, å få’enj te å testå nâd, hadde Bifâudenj
  begjed for lænje sin. Lârs va temmeli dæuer, de vel saj, a jemma hos Kon høre
  hanj pånå som andra, men når Lârs kom på Forhør, kunje Bifâudenj nâue râva’nj
  op, å når Bifâudenj spore om et, svâre Lârs på nâd helt anjed. Stokkamanjana
  å Fulmæktiana synjtes, a et Forhør âuer Ræua-Lârs va le så ârtit som denj bæsta
  Kommedian.
  
  På Tynjekujla bode der enj Manj, som hed Jørn Koffed, hanj va enj majed
  bestæmter å strikser Manj. Hanj va majed harmse âuer, a Lârs aldri va blenj
  huggenj for sina Norterier. To Gonga hadde hanj præut å mæjla’nj, men de hadde
  ju ente ført te nâd; Bevis va der ente. Fosta Gong va’d, fordi der va bled majad
  å Vikkehawranj om Sommarenj, å sista Gong va der en Nat forsvunjed enj sæks
  Uggers Gris på Tynjekujla. Lârs hadde ævent to Grisa i denj Åijlerenj, men di
  hadde hanj kjevt som fira Uggers i Risby; a denj ena hadde døt en Ugga ætte,
  hanj fikj’enj jem, tajde Lârs me. Då Tynjekujlabonenj sin fikj detta å høra,
  svor hanj på, a hanj nok skujle få Ram på Ræua-Lârs enjgong, å då skujle hanj få
  så majen Pryl, som der kunje ligja på Rân.
  
  Så va’d i Râuahøstenj; Ræua-Lârsa Râu å Tynjekujlarâuenj grænsada ded Åred
  sammen. Lârsa Râu va som så ota mæn hal skrâler, hanj hadde âu nâue et hal
  Tynjelan. Men Lârs va tresker, hanj satte bâra ti Næjer i vær Pjot, så fikj hanj
  livel felle-fæmåtjive Pjotta, a di mæn va laulia, va der injen, der kunje se i
  Fråstan, å injan Râuenj skujle inj, skujle Lârs nok sorja for, a di ble gaddelia
  stora. Tynjekujlarâuenj va stor å krabuer, å hær va Sjevted âu på sju-åta
  Tynjelan, om a hær forsvânt nonna Trâua velle ju ente ses. A detta âu
  velle sje, va Jørn Koffed så temmeli sekker på, å nu velle hanj livel præua, om
  hanj ente kunje træffa Lârs på farsk Gjærnenj.
  
  Et Pâr Dâ ætte, a di hadde fåd Râuenj i Bån, sajer Jørn Koffed enj Awtan te
  Drænjana, a i Nat velle hanj præua å gå på Ræuajajt, å sæl om Sjinjed ente dâude
  majed på denja Tiden å Åred, så skujle’d min Skâl nok livel ble garvad, ves hanj
  bâra va så hældier å træffa Ræuenj. Jørn Koffed tâu livel ente Bøssa me, men en
  tjykker Æjepâl. Ver Æjluatiden nørlada hanj så hen te sit Râuastykje å sjylde
  saj bâg enj Pjot le ver Sjæled mæl Lârsa å hans. 
  
  Enj Jægara må ota hâ enj goer Tolmodihed, å de hadde Jørn âu. I to Tima lå hanj
  på Lur. Så så hanj Ræua-Lârs komma lestanes. Lârs så saj fost omkrenj te ajle
  Lér, å så tâu hanj fat på sit Arbaj. Hanj tâu tol-tre Næjer frå vær Pjot å
  Tynjekujlarâuenj å bâr dom hen å satte dom te sina ajena Pjotta, å de gjek
  vellut, hanj hadde snârt fåd fløt tol-tre Trâua. Jørn Koffed ble bâra ligjenes
  ganske stelle å så på’nj. Hanj veste got, a de kunje ente nøtta nâd, om hanj gâ
  saj te å løvva ætt’enj, for Lârs va rasker te Bens. Naj, hanj hadde enj bære
  Plân, hanj velle venta te Lârs nåde ner te Pjottenj, vår hanj lå, så velle hanj
  slå’nj te Jorn me Pâlenj å gjennempryla’nj å sin trâua’nj te å bæra Næjerna
  tebâga ijæn.
  
  Ændeli nåde Lârs ner te Pjottenj, vår Jørn Koffed lå. Hanj tâu tre Næjer i
  Faunenj å vænde saj for å gå. Så sprong Jørn op å longada hannem en me Pâlenj
  læje i Hâud, Lârs vænde saj å så på’nj, å Jørn hævada ijæn Pâlenj, men forrinj
  hanj fikj slåd, dâz Lârs omkujl å ble ligjenes ganske stelle. Jørn synjtes, de
  va kunstit, hanj tâu så fat i’enj for å jælpa’nj op, Lârs vânades lid ver’ed, så
  raglad’ed i Halsenj på’nj, å hærme sonk hanj helt sammen. Jørn ble nu helt
  lorlier ver’ed. Månanj sjende læje i Ansajted på Lârs, å Jørn synjtes, a hanj va
  vider som et Læj. Jørn Koffed ble ændå mera lorlier ver detta her. Hanj kom te å
  tænjkja på, a hanj enjgong hadde hørt, a når et Menjeske ble slånj enj bestæmter
  Stâ i Hâud, kunje enj slå’nj ijæl me et læmpelit Slau. Hanj hadde ju slet ikje
  slåd så hårt te, å Lârs hadde âu enj stiver Felthat på, som âu hadde bøt å for
  Slaued. Hanj gâ saj te å vænna å draja Lârs, men der va’kje Liv å mærka. Hanj lâ
  Ørad te Munj på’nj, naj, hanj kunje ente høra, hanj trajte Væred.
  
  Nu ble hanj, så hanj kom te å darra âuer hela Kroppenj, der va injed å tvivla på
  lænjer, hanj hadde slåd Ræua-Lârs ijæl!
  
  Hanj, som alti hadde gjort Ret å Sjæl te ajle Lér, va nu enj Mordara å velle
  komma i Slaveried. Hanj smed Pâlenj å begjynte å gå. Dâ hanj va kommenj nonna
  Skret, stansada hanj livel; hanj tænjte på, a hanj ju hadde sajt te Drænjana, a
  hanj velle på Ræuajajt i Nat, å når Lârs ble hijter hær i Mârn, velle
  Øvrihedenj strajs opdaua, a de va hannem, der hadde slåd Lârs ijæl.
  
  Hanj sto lid å grunjada, så kom hanj te å tænjkja på, a nera på hinj Sia Lârsa
  Huz inja på Risbyâgrana va der en div Mærgelkula. Når hanj nu slævada Lârs der
  ner å smed’enj i Mærgelkulan å så i Mârn fortalde for Drænjana, a hanj injen Ræu
  hadde troffed, så velle injen tro, a hanj hadde ålivad Lârs, men ajle tro, a
  Lârs hadde gåd å stort i Mærgelkulan å droknad. Ja, det va nok det enesta, der
  va å gjorra.
  
  Lârs va ju got tesajkommenj, å de velle ble et nâgt Arbaj å slæva hannem ner te
  Risbymærgelkulan, men de måtte ju gjorres. Hanj præude fost på å få’nj på
  Nakkanj, men Lârs va så leddaløser å lagguer, a hanj bâra storte ner ijæn. Så
  måtte hanj tâ’nj i Faunenj å bæra’nj som enj Bæl.
  
  Då hanj nåde ner tvart for Lârsa Huz, va hanj så ambostuer å svetter, a hanj
  måtte vila i Grân, å lâ så Annars ner i Græsed. Så gjek hanj ner te Sognavænj,
  som hanj skujle âuer, for å se, om der va Folk uda, men naj, der va injena å se,
  Folk lå nok i dorres goa Sævn på denja Tid å Døjned, de va bâra hannem,
  Mordarenj, der va uda.
  
  Hanj, som æjla kunje varra så hår, va nu ver å gje saj te å vræla som enj
  Bæl. Hanj veste nâue, va hanj skujle. Ded va kansje de bæsta, om hanj lo Lârs
  ligja å tâu te Bys å mæjlde saj å tâu sin Straf, hanj velle livel aldri få enj
  glâr Tima mera i sina Læuedâ, ætte va hær va pasért i Nat. Men va skujl’ed så ble
  te me Konna å Bælla, naj, for dorres Sjyl måtte hanj livel se å få Lârs i
  Mærgelkulan. Så spode hanj saj tebâga ijæn.
  
  Men va va nu ded, va denj Ona sæl på Spil i Nat, Lârs va ju væk. Hanj hadde
  då’nte gåd fajl, naj, hanj kunje se i Græsed, vår Lârs hadde ligjed, denj Ona
  hadde nok vad der å hent enj. Så me enj Gong va der enj, der gâ saj te å
  flâzgrina, de va Lârs, der sto på Trappan te sit ajed Huz.
  
  „De va livel pent å daj, Nâbo, a du velle bæra maj jem, de hadde jâ føje trot om
  daj.“ 
  
  Hærme gjek Lârs inj å stænjde got ætte saj.
  
  Tynjekujlabonenj ble stânes, som va hanj storter ner frå Månanj. Nu forsto hanj
  ded hela. Ræua-Lârs hadde ente vad dør å hejler ente dånader, Hatenj hadde nok
  bøt å for Slaued, de va så bâra Ræuastrajer alt sammen.
  
  Hanj gâ saj te å torna å gâla ætte Lârs, å livel va hanj så glâr, a hanj gjærna
  kunje gjed saj te å danjsa, nu va hanj ju injen Mordara.
  
  De va me let Sinje, hanj gâ saj på Jemlén. Hanj tænjte på, a kansje hanj livel
  kunje få Lârs straffader, om hanj mæjld’enj, men va Gaun fikj hanj vel å’ed. Så
  velle Storjan, om veddan hanj hadde båred Lârs jem, komma fram, å hanj sæl velle
  ble te Folkaviners, naj, de va bære å taja.
  
  Då hanj nåde sit Râusjevte, stansada hanj. Skujle hanj gje saj te å slæva
  Râunæjen, som Lârs hadde stjolled, tebâga ijæn? Naj, Pyt, sjita, la Lârs behojla
  di felle-sæks Trâuana. Nu hadde hanj enj goer Samvettihed, å de va mera
  vært æn monga Trâua Râu. Å hærme spode hanj saj jem for å komma i Sænj.
  
  Veddan de nu gjek æjle aj, så kom livel denja Storjan ud mæl Folk, å ajla
  synjtes, a de va grâue ârtit, a Ræua-Lârs seddan hadde lurad Tynjekujlabonenj.
  
  Denj, der morada saj mæst âuer na, va nok Sannemanj Ânker på Knudagårenj.
  
  „Krågan ved nok, vekken So hon rier på. Hadd’ed vad maj, skujle hanj livel fåd
  anjed å vedda,“ sâ Ânker.
  
  Men „Spe kanj tidsnok komma for Spottarens ajen Dør,“ sajes der, å de fikj
  Sannemanj âu å bekjænja.
  
  De va Sommarenj ætte, enj Dâ mit i Juli. De va stæjenes varmt, å Sannemanjakon
  mente, a de va ævent Vær te å sola Tøj i. Hon hadde derfor om Formeddanj tâd alt
  dorra bæsta Tøj å hænjt’ed ud på Hawagjâred. Herimæl va âu Sannemanjens bæsta
  Stortrøja, som hanj mæn hadde hat på et Pâr Gonga. Hon va syt å enj Skreddara i
  Bøjn å va å de finesta Døffeled te to Dâler Âln.
  
  Henimo Awtan, då Sannemanjakon kom for å tâ Tøjed inj, va Trøjan væk. Hon
  lete ajle Vajna, men væk va hon. Hon kalte så på Sannemanj, å di ble snârt enia
  om, a der hadde vad nânj å stjolled na, mæns di saw te Medda, å Sannemanj lâude,
  a hanj nok skujle hijta Tjivaknokkelenj.
  
  Fost spore hanj Tjænestefolken, om di hadde set nânj gâ frambi, men ded hadde di
  ente. Så va hanj runt hos Nâbona å forhøre dom. Hær va livel en Pibel på sju-åta
  År, der sâ, a strajs âuer Medda hadde hon set enj frammeder Kar komma frambi, å
  hanj hadde hat nâd unje Armenj, som got kunje lina en Stortrøja. Pibelen 
  fortalde âu, veddan denja Karenj hadde set ud, å Sannemanj ble snârt klâr âuer,
  a ded måtte varra Ræua-Lârs, som hadde vad på Spil.
  
  Sannemanj svor på, a denja Gongenj skujle Lârs ente slæppa, men nu galt’ed bâra
  om, veddan hanj skujle tâs. Stæuna Lârs inj for Rettenj, veste Sannemanj got,
  nøttada injed, testo gjore hanj ente, å Pibelen va alt for ung te å møda
  som Vidne.
  
  Då Sannemanj hadde ligjed å grunjad âuer detta halla Natten, ble hanj klâr âuer
  a denj enesta Mådan, Lârs kunje tâs på, va, om di kunje hijta Trøjan i Lârsa
  Huz.
  
  Dânj ætte om Formeddanj red så Sannemanj te Bys å tâu inj te Bifâudenj å snakte
  me hannem om’ed å spore, om hanj måtte få Polletibetjæntenj te Jælp å så
  unjersøja Ræua-Lârsa Hytta.
  
  Jo, de måtte hanj got, å Bifâudenj synjtes âu, de kunje varra ârtit å besøja
  Lârs enjgong, hanj hadde ju besøjt dom så ota. Denj ena å Fulmæktiana velle âu
  gjærna me, ded va ju enj Sommarudflukt å få, å på Kontored va der ente majed å
  sjødda.
  
  Di fikj dom så enj Vâun å kjøre a Lanned te. Di lo Kjøretøjed stå på Torpa å
  foldes ad ud te Lârsa ajle fira.
  
  Kon sto udan for, å Sannemanj spore så, om Lârs va jemma.
  
  Naj, de va hanj ente, hanj va uda i Torpabakkana, æjle Sømlegårsbakkana å rev
  Lyng, sâ hon. Om hon hadde set, a Lârs va kommed me enj Stortrøja i Går? Naj de
  hadde hon ente.
  
  „Ja, så e’d nok bæst, a vi sæl præuer, om vi kanj hijta na.“
  
  Så gjek di inj i Dâlistâuan. Hær va’nte monga Sjylestâ. 
  
  Polletibetjæntenj gâ saj te å roda i Slâbænkjenj, mæns Sannemanj gjek hen te
  Hemmelsænjen å smed Sænjaklærna met ud på Golled å gâ saj te å rysta op i
  Sænjahalmenj.
  
  „Pas på, ni ente får Lopper på dom, hær e kansje farru te å varra en ynka,“ sâ
  Stina.
  
  Bifâudenj å Fulmæktienj kom nok lid rast udanfor. Sannemanj å Polletibetjæntenj
  spode dom inj i Storstâuan. Hær gâ di dom te å roda runt i Drâkjistaskofferna,
  men nân Stortrøja hijte di ente, å de vænte Sannemanj nâue hejler, Lârs hadde
  nok bære Gjemmestâ æn som så. Så gâ di dom te å rommestera uda i Brygjersed,
  Sannemanj fikj saj enj longer Pâl, som hanj jaude op i Skorstenenj, så Soded
  dryssada ner i Hâud på’nj; der hænjde et Pâr Sjinker te Røjnenj, men nân
  Stortrøja va der ente.
  
  Så va der Unjenj, de veste Sannemanj, va et å di bæste Gjemmestâna, Folk på
  Lanned hadde. Hanj kjekkada derinj, men der va så svort, a hanj injed kunje
  se. Så præude hanj å kriva inj gjennem Unjsmunj, hanj kom âu mæst derinj, så va
  der nåd, der fôr læje i Hâud på’nj å krassada å bed. Sannemanj kom nok lid
  hâudkojles ud ijæn, mæns Bloenj drev ner a Ansajted på’nj.
  
  „De va bâra Kjættan, hon hâr Kjæjlna derinja, å då e hon ente go å komma nær!“
  sâ Stina.
  
  Sannemanj så fæler ud, hanj va forkrassader i hela Ansajted å måtte hâ en Kjita
  Van å vaska saj. Så tâu hanj fat å leda ætte sin Stortrøja ijæn, hanj va oppa på
  Tiled å ænnavænde alt de gamla Skrammeled, der va, å på Stænjed pakkada hanj å
  Polletibetjæntenj alt Klævered å Halmenj om, men lie majed jolp’ed. Sâ var der
  bâra Hoddan ijæn, hær va propfult me Torru å Skryner, å et fæzelit Arbaj me va’d
  å fløtta alt ded, men hær va kansje denj bæsta Stânj å sjyla enj Trøja, å derfor
  skujle’d âu fløttes, sæl om de va et Sled; men de va omsons, nân Stortrøja hijte
  di ente.
  
  „Nu må vi ud å se å hijta Lârs, kansje hanj hâr na me saj,“ sâ Sannemanj. 
  
  Så trauada di a Lyngenj te. Soln bâgada, å tostua å svetta som Bester va di;
  især va de galed for Bifâudenj, hanj va ente vân te å vâda i knæshøjer Lyng,
  dæmmeså, hanj pustada å stønde som enj utætter Blæsebæl. Di gjek hær å vâdada i
  âuer enj Tima, men nânj Lârs va der ente å få Iva på. Men så me enjgong hadde di
  nær løvved læje på’nj, hanj lå bâg enj Lyngstak å snev te Medda. Sannemanj
  sparkada te’jn, å Lârs vâunada. De lo te, hanj ble helt glâr ver detta Besøjed,
  hanj hælste så væl å va då så miler.
  
  „Vi e tâna hærud for å høra, om du hâr set nâd te min Stortrøja,“ begjynte
  Sannemanj.
  
  „Va saja ni?“ spore Lârs.Sannemanj gjek helt hen te Lârs å gâld’enj inj i
  Ørad: „Jâ spore, om du hâr set nâd te min Stortrøja?“
  
  „Stortromma, sajer ni, hâ Eksisfolken forgat dorra Stortromma, då di eksersére
  hæruda i Hinjdânj?“
  
  De knev for Polletibetjæntenj å Fulmæktienj me å hojla dom alvårlia.
  
  „Jâ sajer, a min Stortrøja e bled stjollen, å de e daj, din Kjæltrenj, der hâr
  tâd na.“
  
  „Va, va sajer ni, a min Stortrøja e bled stjollen, de kanj jâ føje tro, men nu
  ska jâ se ad.“
  
  Å Lârs gâ saj på Fârt ud i Lyngenj, mens di andre folde ætte.
  
  Då di hadde trauad runt enj hal Times Tid, stansada Lârs; hær va Lyngenj reved
  en stor Stræknenj.
  
  „Jo, så min Skâl passar’ed, jo, hon e ju væk.“
  
  „Nu ska du varra lid vârssammer me de Kommediaspilled, Lârs, du må hâusa, a de e
  Øvrihedenj, du hâr me å gjorra,“ sâ Sannemanj alvårlit.
  
  „Men ni kanj då sæl se’d, hær står Hârstæued, å hær står Hârsulan, men Trøjan,
  som jâ sod på, då jâ hârada, e væk.“
  
  „Lad os gaa, vi kommer ingen Vegne med Lars,“ veskada Bifâudenj te Sannemanj.
  
  „Ja, Lârs, nu gå vi, men du kanj lida på, a jâ ska nok hojla Iva me daj hærætte,
  å jâ ska nok âu få Ram på daj enjgong, å då ska du få Van og Brø så lænje, a
  der ikje bler så majed Fet tebâga på Ræukan, a enj Gråspor kanj æda saj mætter.“
  
  Derme vænde Sannemanj om å gjek. Lârs ble ver å stå å se ætte dom, te di
  forsvânt oppa ver Torpa. Så gjek hanj hen te denj nærmesta Lyngstakkenj å rodada
  Lyngenj lid te Sia, hær lå Stortrøjan, hanj hadde brugt na te å vira om
  Mâdakarpan å Drikkaflaskan. Så tâu hanj Karpan âuer Nakkanj å Trøjan unje Armenj
  å nørlada jem, hanj hadde livel tavt Lysten te å sjødda mera denj Dânj.
  
  Stina va ævent bled færdi me å sætta Sâgarna på Plâz ijæn, då Lârs kom. Hon
  synjtes, de va grâue ârtit me de Besøjed, di hadde hat, å gâ saj te å fortælla
  om, veddan Bifâudenj va bled bonge for Lopparna, å om veddan Kjættan hadde
  spænjt Sannemanj, men Lârs svâre ente, hanj va blenj så alvårlier. Så gjek hanj
  hen te Slauklokkan i Krogenj å lokte Dørn op, å frå Bonnenj trajte hanj en ny,
  fin Stortrøja fram.
  
  „Denj bler varm å go i Vinjter, når de bler kâlt,“ sâ Stina.
  
  „Naj, de går ente, Stina, Sannemanj hojler Iva me maj nu å vel nok âu kjænja na,
  ves vi mødes.“
  
  „Ja, men ves jâ nu tâu å farjada na gjek’ed så ente, troer du?“
  
  „Naj, de e nok bæst, a Sannemanj får sin Trøja ijæn. Jâ hâusar, a min gamla Fâr
  brugte å saj, a di små Tjivana hænja di, men di store lar di løvva — å jâ hør
  livel bâra te di små!“
  
  Dânj ætte om Mârnenj, då Sannemanj kom udan for Portenj, så hanj strajs, a der
  hænjde en Stortrøja på Hawagjâred, hanj tâu na å så strajs, a de va hans ajen
  nya Stortrøja.
  
  „Nâ, så va mit Arbaj i Går nok ente helt omsons,“ momlade hanj, „kansje
  Ræua-Lârs nu âu hâr fåd lært, a de passar, va der står: „Øvrihedenj bær ente
  Sværed forgjæves“. 
  
  