text: Et Svinahæjl
  
  I enj Huzakor nera i Røsen enj Stâ
  bode Trina å hadd’ed âu hæjlut å brâ,
  enj lidenj Plet Jor hadde hon ju âu,
  å hær vâuste bådde Kantofler å Râu.
  Enj granjer Hawa, der âu gâ i Grân,
  å en hæru Ko hon âu hadde i Lân,
  hænjes Høns gjore Ægj, å Fåred gâ To;
  men i Hoddan der sto et tomt Grisabo.
  
  Enj Sommar gjek Trine å tænjte som så:
  „Ded va ârtit, om jâ maj enj Gris kunje få;
  hanj kunje ble bådde te Gaun å te Glæ,
  kunje læua på Næjler å i vassenes Grân Sæ,
  et Sâulakâr kunje jâ då kajla mit
  å Pølsa å Sølta å Græwa å Fet,
  der ble nâd å tâ te, når Vinjterenj kom —
  kansje jâ âu Manj fikj, når de spores om?“
  
  Enj Dâ gjek så Trina å kjeva enj Gris,
  hon skujle helst hâ’nj te en gaddeli Pris,
  a derfor så måtte hon lânt omkrenj,
  å kom te Hâns Jørn le Østan Lénsænj.
  Hâns Jørn hadde Øj, hadde tre-fire Kjør
  å Grisa i Krødda å âu et Pâr Sør;
  men Jørn hanj gjek ena i Møj mæst te Ørn,
  Kvinjfolk e nâd Kram, seddan mente Hâns Jørn.
  
  Hær Trina hon kunje enj Gris livel få,
  å Prisen denj kunje vel âu rabba å;
  tâl-fjâurtan Kroner di koste vel nu,
  men Jørn lo saj pruta ner helt te sju.
  Å så va de livel enj broguer Galt,
  slunørader va hanj å skræj for Gjevalt.
  „Hanj e lid fortrytter, som ni nok kanj se;
  men Unjerøg ota di bæste kanj ble!“
  
  Trina lånte enj Kor å tâu Grisenj me
  å traskada jemad a Røsen te,
  å hær tâu hon nu sinj Gris på Sjød,
  å gâ hannem Flaska å âu enj Sød.
  Denj fosta Natten hos Trina hanj lå,
  men sin hanj i Boen pent måtte gå,
  å Grisenj nok synjtes, a alt va så væl,
  å kjelenj hanj ble ju âu snârt som enj Bæl.
  
  Å som hanj då vâuste, hanj vâuste i Sprinj,
  fikj Dæjler i Nakkanj å Rompan i Rinj,
  å åd hanj ju gjore mæst alt, va hon enj gâ,
  å Næjler fikj Trina nu plokka vær Dâ.
  Enj Sønda Hâns Jørn kom å hænte sinj Kor,
  om Grisenj hanj trivtes, de e ju hanj spor,
  å Trina gâ Kaffe, å då ded va tâd,
  di snakte om Grisa å alt seddan nâd.
  
  De sjedde ret ota, mæns Sommarenj gjek,
  a Jørn saj et Ærne te Røsen ju fikj;
  om Grisenj hanj vâuste, hanj velle nok se,
  va mera hanj tænjte, de tajde hanj me.
  Om Mårtensdâ Slajtarenj kom me sinj Kniv,
  å så måtte Grisenj ju lada sit Liv,
  å Trina fikj Sâul, så de kunje forslå,
  hanj vajde halælute Lispunj pånå.
  
  Men Pølsegjiled de ble’nte ret stort,
  Hâns Jørn skujle me, å så va ded gjort;
  hanj møte ju âu, å hanj åd for to,
  å gjek ente jem me enj svøltenj Kro.
  Då hanj hadde tømt bådde Talrik å Fâd,
  gâ hanj Trina Hån å sâ Tak for Mâd.
  „Å, Trina, vår e du då ârti å jøs!“
  sâ Jørn, å så gâ hanj ju hænje enj Kjøs.
  
  „Minj Trina, vel du følla me jem te met,
  du kanj passa Grisa, ded hâr jâ nu set;
  en Konna jâ trænjer så fæzeli te,
  hon ska kunje molka enj Båza me,
  kunje lappa en Sjâurta å Hossarna sy,
  å ente hon må hojla Gâl æjle Sty?“
  Å Trina, hon ble då så mil å så glâ,
  hon velle ju så gjærna enj Manj saj hâ.
  
  Et Jem di nu hâ dom, så hæjlut de e,
  å Svin i Krødda ded hâ di ju me,
  enj Horra i Vaggan på fjâurtan Punj,
  å Jørn hanj grinar me sjæuer Munj:
  „Ja, got de ju va, a Trina ble min,
  for Kvinjfolk e vilast te å passa Svin,
  ja, de va nok væl, a de gjek, som de gjek,
  å et Svinahæjl va’d, a jâ en Konna fikj.“
  
  — — —
  
  For Kjærlihed e livel lorlist å alt,
  denj kanj sæl benøtta enj broguer Galt!
  
  