section_heading: Religijski uzrok Isusove osude i smrti
paragraph_text: Isusovo propovijedanje o kraljevstvu Božjem, njegovo ponašanje prema ljudima, ponašanje prema najsvetijim institucijama tadašnjeg židovstva, intrigira sve ljude pa i Židove. Govoreći o Božjem kraljevstvu, Isus skreće pogled na sebe; nudi Božju milost preko samoga sebe, obraćenje Bogu je moguće po vjeri u njegovu riječ, življenje vrednota Kraljevstva koje on navješćuje. S jedne strane, sve to odgovara židovskoj religioznoj tradiciji i njihovom govoru da je Isus Bog Izraelov, Bog Staroga zavjeta, no Nazarećanin donosi neke novitete. Isus nije jedan od proroka, već objavitelj i jedini posrednik Božjeg tj. Očevog kraljevstva. Iako je izraelski narod bio pod rimskom okupacijom, postojale su različite religiozne grupe koje su se činile dosta politički usmjerene. Evanđelja nam donose nekoliko grupa: farizeji, saduceji, zeloti te grupa oko Ivana Krstitelja i eseni. Oni su vjeru otaca brižno baštinili i čuvali te iščekivali spasenje odnosno Božje kraljevstvo kojim će Jahve ponovno blagosloviti svoj narod. Način spasenja i dolazak Kraljevstva su različito tumačili. Farizeji su mislili da će „ubrzati“ ostvarenje Božjeg kraljevstva strogim opsluživanjem Zakona, dok su zeloti iščekivali kraljevstvo više kroz političku prizmu. Na čelu tog teokratskog kraljevstva očekivali su mesiju ratnika koji će osloboditi potlačeni Izrael od neprijatelja. Eseni su predmnijevali „novi eon“ kao ishod pobjede „sinova svjetla“ protiv „ sinova tame“. Grupa oko Ivana Krstitelja Božje kraljevstvo je gledala kao Božju katarzu nad Izraelom. Njegovo i propovijedanje i djelovanje je bilo izvan svih ovih grupa. Iako je ponašanje bilo novo i originalno, bilo je i zbunjujuće, gotovo kao provokacija, a pogotovo farizejima i saducejima koji nisu mogli shvatiti Isusovu povlaštenu brigu prema poniznima, siromašnima, grešnima i marginaliziranima, jer je njihov mentalitet postavljen nekakav sustav kasti.