section_heading: Povijest
paragraph_text: Od početka 1950-tih godina 20. stoljeća, pa sve do sredine 1970-tih, u Oak Ridge laboratoriju u američkoj saveznoj državi Tennessee, razvijao se i dotjerivao projekt namijenjen čišćoj proizvodnji golemih količina energije. Zasnivao se na nuklearnom reaktoru koji je umjesto krutoga goriva rabio tekuće, koje nudi brojne prednosti nad krutim, prije svega u načinu rada i kontroli procesa. Na početku, pod vodstvom Alvina Weinberga, istraživači laboratorija Oak Ridge, napravili su 4 reaktora: 2 s vodenim hlađenjem (lakovodni reaktor), a 2 s otopljenom fluoridnom solju. Kako bi proizveli dovoljno električne struje, lakovodni reaktori morali su raditi pod vrlo visokim tlakom. Mogli su rastvoriti uranijeve materijale, ali ne i one koji sadrže torij. Za razliku od reprocesiranja u reaktoru s krutim gorivom, postupak u reaktoru s vodom bio je vrlo složen. Međutim, reaktori sa smjesom tekućih i krutih fluoridnih soli nisu imali nikakvih problema, a radili su na višoj temperaturi, ali bez dodatnog povećanja tlaka. Mogli su uspješno rastvoriti i uranij i torij, pri čemu su soli u reaktoru bile potpuno neosjetljive na visoku radijaciju. Logično, stručnjaci su se opredijelili za tehnički superiorniju tekuću fluoridnu sol, nadajući se daljnjem razvoju. Prototip reaktora sa solju torijevog fluorida MSR (engl. Molten Salt Reactor), bez vrlo skupog nuklearnog goriva u šipkama, uspješno je radio gotovo 5 godina.<ref>, "Nuklearke", Zelena lista, www.zelena-lista.hr, 2012.