section_heading: Životopis
paragraph_text: Sulhija je bio veoma komunikativna osoba sa širokim krugom prijatelja i poznanika. Posebno je komunicirao sa svojim kolegama – kadijama. Jedan od njih bio je Ahmed ef. Mešić, koji je jedno vrijeme radio u Visokom, a potom preselio u Tuzlu. Kako su obojica bili izvanredno dobri poznavatelji arapskog i turskog, a Ahmed ef. je bio vješt i s perzijskim jezikom. Njihovome prijateljstvu svjedoči i oko 120 pisama koje je Ahmed ef. napisao šejh Sulhiji. Godine 1978. u jednom od tih pisama Ahmed ef. Mešić piše da se "još nije obikao u Tuzli", i da u njoj nema ono što je imao u Visokom, nema druženja, nema tekija, nema iščitavanja, komentiranja i raspravljanja o pričama iz Mesnevije. Naime, o nadalje kaže: ''"Najviše sjedim u kući i već sam gotovo prepisao stihove iz arapske verzije Mesnevije koju si mi dao. Ostao mi je još uvod i predgovor, pa kada to prepišem vratit ću ti knjigu. Skupo bi me stajalo da je fotokopiram."'' U drugom pismu iz 1979. godine Mešić piše, ''"A sada, dragi ahbabu (prijatelju) ja Ti šaljem jednu svešćicu mog prijevoda i komentara, nešto oko 145 bejtova Mesnevi-šerifa, tebi u vlasništvo, pa te molim da – ako možeš – pročitaš da vidiš valja li to štogod što radim, pa ako valja da mi odgovoriš da mognem nastaviti. A ako ne valja da mi isto tako kažeš da uzalud ne trošim vrijeme i papir, ili ako treba nešto izmijeniti... Ukratko ja te molim za tvoje iskreno i otvoreno mišljenje jer bi mi to bilo dragocjeno za daljnji rad ili nerad. Samo ti i ja imamo po jedan primjerak..."'' Šejh Sulhi-ef je sve svešćice što ih je poštom dobivao iščitavao i davao svoje mišljenje, a potom ih je dao ukoričiti s potpisom i datumom, 21. svibnja 1985. godine.