section_heading: Analiza i zaključak
paragraph_text: U svojim memoarima general Sebastiano Visconti Prasca je iznio da za neuspjeh operacije odgovorne loša organizacija, osobni ciljevi, korupcija i nedostatak kooperacije među talijanskim zapovjednicima. Ipak se Prasca smatra jednim od glavnih krivaca za podcjenjivanje snage grčkih oružanih snaga, time vodeći Italiju neadekvatnim planovima ka neuspjehu u planinama Epira. Talijanske snage su svakako imale taktičke probleme zbog manjka pješaštva, uzrokovanih dvjema umjesto trima brigadama po diviziji, ali su istovremeno bile jače u topništvu i minobacačima te uživajući apsolutnu nadmoć u zraku ali koju nisu ispravno koristili. Nizak moral Talijana u odnosu na Grke te težak teren Epira koji je davao prednost obrani također je igrao veliku ulogu. Ipak su Talijani najviše pogriješili na strateškom planu, to jest Mussolinija i glavnog stožera. Nepun mjesec prije invazije, 1. listopada, Mussolini je zapovjedio demobilizaciju pola ljudstva iz vojske, mjeru je prihvatio glavni stožer uz primjedbu generala Maria Roatte da to znači da će ti ljudi biti neupotrebljivi nekoliko mjeseci. Također uporno podcjenjivanje grčke pripravnosti osudilo je operaciju na neuspjeh od samog početka. Kao što je talijanski povjesničar Renzo de Felice napisao: „Brojčana i tehnička nadmoć je u prvih nekoliko mjeseci rata stalno bila na grčkoj strani, Talijani su u Albaniji imali samo osam divizija u listopadu 1940. od kojih su dvije bile raspoređene prema Jugoslaviji, dok su Grci imali 14 dobro obučenih divizija za rat na planinskom terenu. Grčka je potrošila sve svoje raspoložive resurse da se obrani i pokrene protunapad. Kao posljedica iscrpljeni Grci su pružili samo ograničeni otpor Nijemcima u travnju 1941.” Druga značajna pogreška talijanskog glavnog zapovjedništva je bio potpuni nedostatak napada na Jonske otoke ili Kretu kao relativno nebranjene mete, i odakle bi nudili Italiji snažne pomorske i zračne baze za daljnje djelovanje.