section_heading: Opći kontekst - Europa
paragraph_text: Za europsko slikarstvo dvadesetih godina 20. stoljeća svojstven je pluralizam stilova. S jedne strane tinja zamah eksperimenata s početka stoljeća koji se još uvijek nije ugasio, dok s druge strane jača povratak tradiciji i realizmu. Ovo kompleksno razdoblje nije potisnulo avangardizam, ali je zato izvuklo na površinu univerzalne vrijednosti poput sklada kompozicije i čistoće izraza. Međuratno vrijeme samo je po sebi bilo uznemirujuće i ambivalentno - suprotstavljalo je agoniju potkrijepljenu posljedicama rata i optimizam teholoških dostignuća i nade. Svjesni napetosti koja se odražavala i na njih same, umjetnicima se nova umjetnost reda i harmonije činila kao spas, kao nadomjestak za nesavršen svijet. No ni nova umjetnost, tj. neorealizmi, nisu ostali jednostrani. Naime, s jedne strane realizmi su bili subjektivna reakcija autora na (ne)prilike u društvu, na otuđivanje ljudi i probleme pojedinca, dok su s druge strane realizmi zagovarali sklad, spokoj, dostojanstvenost čovjeka i  ljepotu prirode. I jednu i drugu stranu realizama povezuje povratak figurativnosti, klasičnim temama i tradiciji. Pod nazivom «realizmi dvadesetih»  mogli bismo ujediniti na prvi pogled različite pravce, poput postkubizma, magičnog realizma, nadrealizma, metafizičke škole te neonaturalizma, tj. «Neue Sachlichkeita», jer svaki od tih pravaca prikazuje realnost na svoj, poseban način. Plurizam stilova doveo je i do toga da više ne postoji samo jedno umjetničko središte – uz Pariz, važna središta postaju i München, Berlin, Milano, Rim, Prag te mnogi drugi gradovi. Povratak tradiciji uzrokovao je preseljenje škola slikanja iz akademija u muzeje i galerije gdje su se mladi slikari divili starim majstorima i kopirali ih.