section_heading: Razvoj
paragraph_text: Prvi konkretni povod za to došao je već u lipnju 1950. kad je sovjetsko ministarstvo obrane objavilo zahtjev za novim strateškim bombarderom opremljenim kombinacijom turbomlaznih motora i strelastih krila kako bi mogao postizati visoke podzvučne brzine. Morao je imati borbeni polumjer djelovanja od 8000 km te nosivost od najmanje 5000 kg bombi, te nekoliko topova malog kalibra za samoobranu. Tupoljev je odmah predložio svoj Projekt 86, koji je poslije prerastao u Projekt 88. Očito je sam projekt bio u visokom stupnju razvoja jer je dozvola za početak izrade prototipova dana već 5. srpnja 1951., tek nešto više od godine dana nakon objave zahtjeva.<br> Projekt 88, koji se ponekad u zapadnim izvorima pogrešno označava i kao Tu-88, od početka je bio napredan avion u kojeg su projektanti ukomponirali najsuvremeniju tehnologiju. Osim što je sigurno jedan od najelegantnijih bombardera svih vremena, odlikovao se naprednom aerodinamikom i odličnim letnim mogućnostima. Po svim je odlikama bio napredniji od američkog B-47 Stratojeta i tek nešto slabiji od B-52 Stratofortressa. Prvi prototip novog sovjetskog strateškog bombardera, koji je u međuvremenu dobio službenu oznaku Tu-16, prvi je put poletio 27. travnja 1952. Službena testiranja započela su u studenom iste godine, a okončana su u ožujku 1953. Iako će poslije Andrej Tupoljev priznati da su ga prva letna testiranja razočarala, Tu-16 je u skoro svemu zadovoljio očekivanja ratnog zrakoplovstva. Doduše, maksimalna brzina je bila "samo" 800 km/h, a borbeni polumjer djelovanja ne baš zadovoljavajućih 3010 km. Unatoč tomu odluka o početku serijske proizvodnje, a u skladu s tadašnjom sovjetskom tradicijom, donesena je već u prosincu 1952.<br> Poboljšanje letnih odlika i otklanjanje uočenih nedostataka, te prilagođavanje aviona uporabi nuklearnog oružja, trebalo se obaviti na drugom prototipu koji je prvi put poletio 6. travnja 1953. Drugi je prototip dobio olakšanu konstrukciju, povećane spremnike za gorivo te produženi nos. Letna testiranja uspješno su okončana u travnju 1954., a preporuka za uvođenje u operativnu uporabu dana je u svibnju iste godine. Prvi serijski Tu-16 dovršen je već 29. listopada 1953., dok su još trajala intenzivna testiranja drugog prototipa. U međuvremenu je zaustavljen projekt razvoja Iljušinovog Il-46, te je Tupoljev ponovno "zagospodario" isporukom bombardera. Iako će Iljušin predložiti i svoje projekte Il-30 i Il-54, oni nikad neće preći "papirnatu" fazu. Tu-16 je javnosti prvi put prikazan 1. svibnja 1954. kad je devet primjeraka preletjelo preko Crvenog trga. Već u kolovozu iste godine tijekom izložbe na Tušinovu u formaciji je letjelo čak 40 primjeraka. NATO je novom sovjetskom bombarderu dodijelilo kodnu oznaku Badger. Nakon dolaska novih inačica prvi su primjerci označeni kao Badger-A.