section_heading: Isus Krist u katoličkoj teologiji
paragraph_text: Za vrijeme Tridentskog sabora i u vremenu nakon njega Crkva se nije toliko bavila ovom problematikom, već više dogmatskim preciziranjem. Tako ostaje sve do pred kraj 18. stoljeća kada prosvjetiteljstvo i racionalizam polako uzimaju pod svoje teologe tog vremena, osobito protestantske. No, krajem 19. i početkom 20. stoljeća, povijesno-kritička metoda se uvodi i u katoličku egzegezu i nastaje tzv. modernistička kriza, koja se osobito širi Francuskom, Italijom i Engleskom. Francuski teolog A. Loisy počeo je shvaćati da se njegovo znanstveno istraživanje razlikuje od dogmatskih sadržaja katoličke vjere. Koristeći se modernističkom metodologijom došlo se do zaključka da je Isus bio samo običan čovjek koji je sebe smatrao eshatološkim Mesijom. Prema njemu je prva Crkva Isusu dodala mesijanska i božanska svojstva. To je bio poticaj za mnoge teologe tog vremena da stave u pitanje takvu povijesno – kritičku metodu. Ubrzo dolazi do obrane tradicionalnog naučavanja o osobi Isusa Krista. Naglašen je kontinuitet koji postoji između pretpashalnog Isusa i postpashalnog Krista. Krist vjere se temelji na povijesnom Isusu, a povijesni je Isus nadahnuće vjere kršćanske zajednice. Prema tome, sadržaj i prvotni kriterij kristologije jest istodobno povijesni Isus i proslavljeni Krist. Karl Rahner smatra da govor o Kristu treba poći od povijesnog Isusa iz Nazareta koji je povijesna objava Boga. Do Drugog vatikanskog koncila povijesni je Isus bio „zaboravljen“, a nakon njega sve se više uzima uobzir Isusova povijesna stvarnost, kao jedan od temelja kristologije.