section_heading: Međusobni odnos s hrvatskim i bošnjačkim jezikom
paragraph_text: Kao odjek povijesnih nastojanja da se objedine sva područja koja nastavaju Srbi u jednu državu, nerijetko se i danas iznose - zastarjele i netočne - "teorije" o tome da svi Bošnjaci i Hrvati zapravo govore narječjima srpskog jezika, osim hrvatskih kajkavaca (koji da govore narječjem Slovenskog jezika),<ref>"Кrštenje i prekrštavanje srpskog jezika", Mile Medić, srpskapolitika.com, pristupljeno 2. srpnja 2015.<ref>"Hrvati govore srpski jezik koji ima dva dijalekta - štokavski i čakavski", Agencija VLM kod "Poslovni dnevnik", 11. veljače 2013. pri čemu "teoretičari" zanemaruju činjenicu postojanja dijalektalnog kontinuuma na cjelokupnom južnoslavenskom području od Alpa do Crnog mora - sličnog takvim kontinuumima na germanskom, romanskom, zapadnoslavenskom i drugim područjima, gdje pripadnici susjednih naroda posve redoito govore srodnim narječjima. Tako primjerice govornici srpskog standardnog jezika s područja jugozapada Srbije govore torlačkim dijalektom, kojim govore etnički Makedonci i Bugari iz susjednih područja tih dviju država (te čak i dvadesetak tisuća etničkih Bugara koji žive na području Srbije uz Bugarsku granicu). Stoga se može govoriti o južnoslavenskim dijalektima - koji mogu biti tretirani kao narječje jednog jezika jedino ako njime govore pripadnici samo jednog naroda, kakav je slučaj s čakavicom. Također "teoretičari" - koji smatraju da su bosanski i hrvatski standardi zapravo samo regionalne inačice srpskog jezika ("Hrvati govore srpski") - zanemaruju činjenicu da suvremeni standardni južnoslavenski jezici nisu nastali pukim "ustoličenjem" jednog od dijalekata za standardni jezik, koliko god utjecaj jednog od dijalekata bio važan u oblikovanju standarda.<ref>"Mišljenje da je hrvatski zasnovan na srpskom dijalektu vrlo je živo u Srbiji", Jutarnji list (razgovor s akademikom Radoslavom Katičićem) Mile Medić, srpskapolitika.com, 29. lipnja 2007. Osobito je to uočljivo kod hrvatskog jezika, na čiji su standard uvelike utjecali bogati slojevi hrvatske književnosti iz vremena prije standardizacije. Na formiranje srpskog standarda, pak, uvelike su utjecali dokumenti iz ranih faza srbijanske državnosti u 19. stoljeću, poput jezično utjecajnog Srpskog građanskog zakonika iz 1844. godine (čiji je najveći dio bio u primjeni sve do 1978. godine) - autor čijeg je teksta bio srpski pravnik i književnik Jovan Hadžić, istaknuti protivnik jezične reforme Vuka Stefanovića Karadžića i njegovih nastojanja da istočnohercegovački dijalekt učini osnovicom srpskog jezika.