section_heading: Književni rad
paragraph_text: U prvoj (1920. – 35.) mladi pjesnik napustivši zavičaj te prešavši u Zagreb, ostaje mitski povezan s prirodom i djetinjstvom rodnoga Rastušja. U pjesmama "Visoka žuta žita", "Lelija", "Žene pod orahom", "Dugo u noć, u zimsku bijelu noć", "Daleko su od mene oranice", "Htio bih pokidati žice", "Sunce nad oranicama", "Da sam ja učiteljica", "Moja baka blagosilje žito" i inima on nudi "autentičnost izgubljenog djetinjstva kao arhetipske vrijednosti". Gubitak zavičajnih veza pokazuje se kao gubitak kontakta s mjestom pripadanja, pa njegovom lirikom prevladava osjećaj osamljenosti i otuđenosti. Čežnja za izgubljenim svijetom rezultirala je njegovom idealnom rekonstrukcijom koju karakterizira jednostavan i jasan jezik, stil prividne naivnosti i spontanosti te povratak kao ključna tema. Uvjeren u podudarnost svijeta i govora, mladi Tadijanović jednako je uvjeren u mogućnost izravnog prenošenja vanjskog svijeta u pjesmu, pa sve do "Večeri nad gradom" (1936.) on računa na jasni i izrecivi predmetni svijet.