section_heading: Srednjovjekovno kraljevstvo (1000. – 1526.)
paragraph_text: Gejzin sin Stjepan I. (997. – 1038.), nakon što je ugušio pobunu plemenskih starješina i učvrstio kraljevski autoritet, bio je 1000. godine okrunjen za prvoga mađarskog kralja. Zakonom o obveznom plaćanju crkvene desetine Stjepan je stekao jak oslonac u crkvenim krugovima. U vrijeme Kolomana Arpadovića (1095. – 1116.) sklopljena je personalna unija između Ugarske i Hrvatske. Godine 1102. u Biogradu na Moru Koloman je okrunjen za kralja Hrvatske i Dalmacije. Tijekom druge polovice 11. stoljeća u Ugarskoj je ponovno došlo do unutrašnjih nemira izazvanih upletanjem Svetoga Rimskog Carstva i Bizantskog Carstva na unutarnjopolitičke prilike u Ugarskoj. U međusobnim sukobima pretendenti na kraljevsko prijestolje nastojali su pridobiti magnate, što je dovodilo do jačanja vlastele i slabljenja središnje kraljevske vlasti. U cilju slabljenja ugarskih magnata pojedini su se kraljevi počeli oslanjati na srednje plemstvo, što je osobito došlo do izražaja za vladavine kralja Andrije II. (1205. – 1235.), koji je bio prisiljen ovom staležu priznati privilegije u dokumentu poznatom kao Zlatna bula (1222.). Tom ispravom ograničena je vlast vladara u korist nižega plemstva, koje se počelo staleški organizirati. Osim sređivanja unutrašnjih poteškoća, Andrija II. sudjelovao je u križarskim vojnama u Bosni protiv bosanskih krstjana te u Svetoj zemlji protiv Arapa. Osobito važan trenutak za opstojnost države dogodio se tijekom vladavine Bele IV. (1235. – 1270.), kada su Ugarsko-hrvatsko kraljevstvo napali Mongoli. Konac 13. stoljeća, osobito nakon smrti posljednjeg vladara iz dinastije Arpadovića, Andrije III. (1290. – 1301.), obilježila je feudalna anarhija pri čemu su se pojedini magnati nastojali nametnuti kao kraljevi. <center><gallery> Datoteka:Portrayal of Stephen I, King of Hungary on the coronation pall.jpg|Prvi ugarski kralj Stjepan I. Sveti, portret iz 1031. Datoteka:Poljubac mira Oton Iveković.JPG|Poljubac mira hrvatskih velmoža kralju Kolomanu 1102., Oton Iveković Datoteka:Hungary 11th cent.png|Kraljevina Ugarska, u personalnoj uniji s Kraljevinom Hrvatskom Datoteka:Aranybulla1.jpg|Zlatna bula iz 1222. </gallery></center> Napokon, 1308. na kraljevsko je prijestolje, ponajprije zahvaljujući pomoći pape, Firence, Venecije i knezova Bribirskih, stupio Karlo Robert iz dinastije Anžuvinaca (1310. – 1342.). Karlo je započeo opsežnu reformu vlasti u državi. Godine 1312. napokon je slomio pobunu ugarskih magnata i započeo s poticanjem urbanog života, osobito gradske privrede, obrta i trgovine. Karlov sin, Ludovik I. Anžuvinac (1342. – 1382.), uspio je učvrstiti kraljevsku vlast u hrvatskim zemljama (od rijeke Mure i Drave do Jadranskoga mora), a u cilju ujedinjenja Ugarsko-hrvatsko s Napuljskim Kraljevstvom. Poslije Ludovikove smrti u Ugarskoj je zavladala anarhija koja je dokinuta dolaskom kralja Sigismunda na vlast (1387. – 1437.). Glavno je obilježje njegove vladavine pojava nova i snažna vojno-političkog čimbenika na prostoru Balkana i srednje Europe, Osmanskog Carstva. Iako je Sigismund na početku vladavine pokušao organizirati opći kršćanski savez protiv Osmanlija, pa je u tom cilju organizirao vojsku koja se kraj Nikopolja 1396. sukobila s Osmanlijama, nakon poraza koji je tamo doživio više se nije osvrtao na osmansku prijetnju nego se u cijelosti posvetio dinastičkim sukobima oko njemačke i češke krune te ratovima s češkim husitima. <center><gallery> Datoteka:Hungary 13th cent.png|Kraljevina Ugarska, 1300. Datoteka:HAZU 72 17 lipnja 2008.jpg|Ludovik I. Anžuvinac ulazi u Zadar, škrinja Sv. Šimuna. Datoteka:Pisanello 024b.jpg|Kralj Sigismund Datoteka:Nicopol final battle 1398.jpg|Nikopoljska bitka </gallery></center> Nakon Sigismundove smrti u Ugarskoj je ponovno došlo do feudalne anarhije, pa su u pojedinim pokrajinama samovoljno vladali ugarski velikaši. Među njima se osobito isticao erdeljski vojvoda János (Ivan) Hunyadi koji je, nakon smrti maloljetnoga Ladislava V. Postuma (1445. – 1457.), uspio za ugarsko-hrvatskog kralja postaviti svojega sina Matiju Korvina (1458. – 1490.) koji se oslanjao na srednje i niže plemstvo, te svećenstvo i građane. Nakon što je proveo uspješnu poreznu reformu i time organizirao plaćeničku vojsku, Matija je uspješno branio kraljevstvo od osmanskih napada. Matiju je naslijedio češki kralj Vladislav II. Jagelović (1490. – 1516.). Bio je nesposoban kako u vođenju samostalne unutrašnje politike, gdje su sve tekovine kralja Matije bile dokinute, tako i na vanjskom planu pa su Osmanlije tijekom njegove vladavine u potpunosti nadvladali kraljeve vojničke postrojbe i vojske zavađenih ugarskih magnata. Državu je osobito nagrizla velika seljačka buna na čelu s Dózsom (1514.), koja je ugušena uz krvoproliće. Konačnu propast srednjovj. ug. država doživljava u vrijeme kralja Ludovika II. Jagelovića (1516. – 1526.). Kada je 1526. na Ugarsku krenula velika osmananska vojska na čelu sa sultanom Sulejmanom I., njima se suprotstavila slaba kraljevska vojska koja je u kolovozu 1526. strahovito poražena na Mohačkom polju. Velikim dijelom Ugarske zavladali su Osmanlije. <center><gallery> Datoteka:John Hunyadi - Johannes de Thurocz - Chronica Hungarorum, Brno 1488.jpg|Janko Hunjadi, 1488. Datoteka:Matei Corvin Johannes de Thurocz f137.jpg|Matija Korvin, 1488. Datoteka:Rabenwappen.JPG|Grb Matije Korvina Datoteka:Battle of Mohács, Turkish miniature.jpg|Mohačka bitka </gallery></center>