section_heading: Historiografija
paragraph_text: mini|200px|lijevo|[[Herodot (Ἡρόδοτος)]] Prvim pravim historiografom smatra se Herodot (484. ― oko 425. pr. Kr.) iz Halikarnasa. Osnovna tema njegove Historije (Ἱστορίης ἀπόδεξις, tj. izlaganje onoga što je ispitivanjem saznao) je grčko-perzijski sukob, ali u tom okviru priča nam Herodot i ono što je tom sukobu prethodilo i ono što mu je uslijedilo, unoseći i mnoge ekskurse o drugim narodima i zemljama, od kojih je najpoznatiji onaj o Egiptu, koji zauzima čitavu drugu knjigu. Djelo je podijeljeno na devet knjiga, nazvanih prema imenima Muza, ali ta podjela potječe od aleksandrijskih filologa. Herodot je ovim djelom znatno obogatio spoznaje iz etnografije, geografije i povijesti onih područja koja opisuje. Opisujući grčko-perzijske ratove nastoji prikazati Atenu kao spasiteljicu Helade. Sa stanovišta znanstvene povijesti Herodot, i pored svih nedostataka, daleko premašuje svoje prethodnike ― jonske logografe, a s književne točke gledišta, Herodotov se stil odlikuje jednostavnošću i jasnoćom, te se može usporediti sa stilom narodnih pripovjedaka. Herodotovo pripovedanje odvija se mirno, bez žestine ili strasti. Plastičnost slikanja, živa karakterizacija i jasan stil čine Herodota velikim majstorom pripovijedanja, što je naročito vidljivo u novelističkim dijelovima njegove povijesti. mini|200px|[[Tukidid (Θουκυδίδης)]] Pravi znanstveni povjesničar je Tukidid (Θουκυδίδης, oko 460. ― oko 399. pr. Kr.). Naslov njegovog djela: Peloponeski rat (Ξυγγραφὴ περὶ τοῦ πολέμου τῶν Πελοποννησίων καὶ Ἀθηναίων) izvodi se iz prve rečenice uvoda, a podjela na osam knjiga pripada aleksandrijskim filolozima. Tukidid je namjeravao opisati cijeli peloponeski rat, ali ga je u tome spriječila smrt, pa se njegovo djelo završava događajima iz 411. pr. Kr. Tukidid u historiografsko pripovijedanje unosi strogu kritiku, koja razlikuje istinito od lažnoga, dokazano od vjerojatnoga, te otkriva veze između različitih događaja. Da bi što bolje dokumentirao događaje, unio je u djelo i neke isprave. Posebno su važni govori državnika i vojskovođa, jer sadrže komentar povijesnih zbivanja, a piščevom izlaganju daju dramatičnost i živost. Posebnu vrijednost daju sažeti i plastični opisi, od kojih je najznamenitiji opis kuge u Ateni u drugoj knjizi.