section_heading: Jezični unitarizam
paragraph_text: U doba Kraljevine Jugoslavije (1918. – 1941.) dolazilo je do pritiska s ciljem jezične unifikacije hrvatskog i srpskog, što se odrazilo i u nazivima jezika: «nastavni jezik», «srpsko-hrvatski», «srpskohrvatskoslovenački», «hrvatski ili srpski». Nakon obnove Jugoslavije u komunističkom ruhu (1945. – 1991.), opet su se, iako suptilnije, nastavili pokušaji ujednake, s predahom od nekoliko godina u kasnih četrdestima i ranim pedesetima. Često je navođena odluka AVNOJ-a od 15. siječnja 1944. godine, o svim jezicima naroda Jugoslavije: «''1. Sve odluke i proglasi AVNOJ-a ....imaju se objavljivati na srpskom, hrvatskom, slovenačkom i makedonskom jeziku...''». No, u poslijeratnoj praksi došlo je do tzv. Novosadskog dogovora 1954. godine koji je smjerao ujednačiti hrvatski i srpski na pravopisnoj, terminološkoj i drugim razinama. Naziv jezika je određen kao srpskohrvatski ili hrvatskosrpski- prvi je termin esencijalno označavao srpski, a drugi hrvatski jezik. Kao politička se motivacija, osim uobičajenih jezikoslovnih i nazovijezikoslovnih, navodilo uvođenje «ravnopravnosti» u nacionalno izmiješanim sredinama, prije svih BiH, dijelovima Hrvatske, Crne Gore i Srbije. Srpska je kulturna javnost u cjelini pozdravila taj čin, dok je hrvatska bila protiv - i glede imena, i sadržaja. Naime, naziv hrvatskosrpski nije u Hrvatskoj imao tradiciju (osim nekoliko marginalnih slučajeva), dok je od »dvoimenih« nazivaka najčešći »hrvatski ili srpski« odbijen u pregovorima oko novoga jezika. Ime, kao i sadržaj dogovora koji je išao na potiranje hrvatskih značajki (često navođen primjer poznate knjige Josipa Andreisa koja je od »Povijesti glazbe« postala »Historija muzike«) ostavili su dojam oktroiranoga političkoga rješenja. U samoj BiH situacija naziv »srpsko-hrvatski« ostao je dominantan (i u hrvatskim i muslimanskim krajevima). U Crnoj Gori naziv jezika je po formulaciji iz Ustava SR Crne Gore bio srpskohrvatski jezik ijekavskog izgovora.<ref>Geršković, Leon; Đokić, Aleksandar; Ivanović, Branislav; Marković, Mileta; Misajlovski, Vasko; Šinkovec, Borut; Petković, Svetomir; Milinić, Obrad; Stanojević, Novak; Kršul, Ivan. Ustavi i ustavni zakoni : tekstovi Ustava i ustavnih zakona : osnovne karakteristie novog ustavnog sistema (Informatorovi priručnici), knj. 1. i 2., Informator, Zagreb, 1974., [http://books.google.com/books?hl=en&id=4wgNAQAAIAAJ&q=srpskohrvatski str. 571.]  Stavi li se na stranu ocjena motiva, situacija oko Novosadskoga dogovora, njegovo odbacivanje Deklaracijom o položaju hrvatskog jezika godine 1967. godine, zorno je da je glavni «problem» bio u tom što se htjelo od dva jezika napraviti jedan. Kakvi god ciljevi bili i kakvo god raspoloženje stajalo iza političkih poteza, vidljivo je bilo da se radi o dva jezična nacionalna standarda koji se ne mogu stopiti u jedan, bez obzira na argumente i polemike. U Hrvatskoj je ustavnim amandmanima 1972. proglašeno pomalo dvosmisleno rješenje po kojem je službeni jezik u SR Hrvatskoj hrvatski književni jezik koji se naziva hrvatski ili srpski. Ustavni sud SFRJ je, prije raspada države, poništio tu odluku, no, na to se tada više nitko nije obazirao. Nikakvom se kombinacijom nije mogao napraviti tekst koji bi bio i hrvatski i srpski, stoga su se za vrijeme SFRJ tekstovi saveznih zakona kao autentični uvijek objavljivali na četiri jezika: hrvatskome, srpskome, slovenskome i makedonskome., 1. izdanje, »Privreda«, Zagreb, 1962., str. 228.