section_heading: Djelo
paragraph_text: Alajbeg se pri odabiru motiva odlučuje za neobične vizure dobro nam poznatih mjesta. Tako je primjerice nastala fotografija sfinge na Peristilu. U nebrojenim vodičima i razglednicama grada navikli smo ju uvijek vidjeti snimljenu na isti način, no Alajbeg situaciju mijenja, snima ju iz suprotnog rakursa i koristi neobičnu pozadinu skele na kući nasuprot. Sličan je i postupak s fotografijom Meštrovićeva spomenika Marku Maruliću, pri čemu se kadriranjem potpuno oduzima okolni prostor trga, a sama figura ostaje uhvaćena u neobičnim planovima. Postupak je jasan - fotografskom vizijom autor iznosi ono neobično, nesvakidašnje iz dobro nam poznatih vizualnih situacija kojima smo kao (polu)svjesni promatrači svakodnevno izloženi. Posebnu, i najveću, cjelinu čine gradske vizure snimane po kišnom i maglovitom vremenu. Oštrina i preciznost fotografije ovdje je žrtvovana u ime atmosfere i impresije. Zvonik katedrale ili zgrada Lučke kapetanije koji se jedva naziru u gustoj izmaglici neminovno asociraju na Vidovićeve vedute. Likovnost i slikarski senzibilitet u ovim su fotografijama izrazito naglašeni. Često se prizor ponavlja s malim promjenama, što ukazuje na studijski pristup, proučavanje finesa, naglasak na tek neznatnim promjenama tonova. Jasan je i odabir crno bijele fotografije. U ovom trenutku Alajbega ne zanima boja. Sva priča koja mu je zanimljiva odvija se u finim prijelazima od bijele na crnu, iako su one same rijetke na ovim fotografijama. Čak i kada je prikazan dinamičan trenutak, primjerice udar jakoga južnog vjera o rivu, ove fotografije su izrazito tihe. Uzrok tomu nalazimo u preciznom i uravnoteženom kadru, te izbjegavanju fotografiranja ljudi. Kada je i ljudska figura prisutna, to su samo usputni šetači, bez naglašenog pokreta ili osobnosti. Tu su u ulozi statista, kako bi upotpunili cjelokupnu atmosferu prikaza.