section_heading: Povijest
paragraph_text: Godine 1894. austro-ugarska uprava osniva Zemaljsku vakufsku direkciju, u kojoj je kao državnoj instituciji sva vlast bila u rukama države. Iako je nova vakufska uprava funkcionirala kako treba, sređivala i unaprijeđivala vakufski imetak i izvršavala namijenjeni joj zadatak Bošnjaci nisu bili zadovoljni s tom upravom jer u njenom radu nisu imali nikakvog učešća. Zbog toga nezadovoljstva Bošnjaci su 1899. pokrenuli borbu koja je imala za cilj da se osigura autonomija u upravi tri ključna elementa neophodna za očuvanje identiteta Bošnjaka: vjerskih, vakufskih i obrazovnih poslova. Austro-Ugarska je 1909. god., nakon aneksije Bosne i Hercegovine, udovoljila ovim zahtjevima donošenjem Statuta za autonomnu upravu islamskih vjerskih i vakufsko-mearifskih poslova. Prema odredbama ovog Statuta organi upravljanja vakufima bili su Vakufsko-mearifski sabor kao vrhovni autonomni i nadzorni organ za sve vakufe u Bosni i Hercegovini koga su sačinjavali osam vjerski obrazovanih članova (reis-ul-ulema, vakufsko mearifski ravnatelj i šest mutevelija), i 24 člana biranih iz naroda. Predsjednik Sabora je bio reis-ul-ulema.