section_heading: Povijesni pregled
paragraph_text: To je dovodilo do groteski poput one da je slovački filolog Šafařik u djelu «Geschichte des serbischen Schrifttums», 1865. godine, za hrvatske protestantske pisce Stjepana Konzula Istranina i Antuna Dalmatina, koji se izrijekom zovu Hrvatima i jezik hrvatskim, piše da su «Srbi» koji pišu «srpskim»; tako i Rafaela Levakovića proglašava Srbinom - iako kaže da se ovaj sam zvao Hrvatom. Ilustracija takvoga rezoniranja vidljiva je u poglavlju «Protestantski pisci koji su pisali srpski»: «''Jezik tih ćirilskih knjiga u samim se knjigama uvijek zove h r v a t s k i, no pod tim se nazivom ne podrazumijeva današnji hrvatski u provincijalnoj Hrvatskoj, već štoviše onaj jezik kojim govore stanovnici vojne Hrvatske, Primorja i sjeverne Dalmacije. Gotovo svi znalci slažu se u tome da je jezik koji se u tim pokrajinama govori tek inačica srpskoga narječja. Stoga se u njemačkom naslovu upravo tih knjiga s pravom naziva srpskim jezikom („die syruische Sprach“).''» No, taj je rad objelodanjen skoro četiri desetljeća nakon što je napisan. Naime, otprilike do tridesetih godina 19. stoljeća velik se broj slavističkih filologa proizvoljno razbacivao nacionalnim atribuicijama narječja, književnih korpusa i povijesnih podataka. No, stvarnost se pokazala otpornijom nego što su kabinetski ideolozi zamislili: hrvatsko ime, koliko god su ga, vođeni raznorodnim motivima, pokušavali reducirati i marginalizirati, te povijesno ilirsko ime prišiti srpskomu etnosu i civilizacijskomu krugu - nisu se htjeli podvrgnuti proizvoljnim shematizacijama.