section_heading: Stari bog, mitski predak
paragraph_text: Podsjetimo najprije na to da za Batake iz Malezije kozmička zmija živi u podzemlju i da će uništiti svijet. Za Huichole ta zmija ima dvije glave koje su zapravo dva čudovišna ždrijela otvorena prema zapadu i prema istoku i kroz koja zmija „bljuje“ sunce što se diže i „guta“ sunce što zapada. Tako smo stigli do najstarijeg sredozemnog boga stvoritelja, zmije Atuma, oca heliopolske Eneade. On je ispljunuo sve stvoreno, na početku vremena, pošto se „sam od sebe“ izdigao iz iskonskih voda. Budući da je bio sam, tekstovi se ne izjašnjavaju posve jasno o podrijetlu tog „ispljuvka“. Neki od njih kažu da to nije ispljuvak iz njegovih usta već iz spolovila, i da je Atum, s tim ciljem, masturbirao. Tako se pojavio prvi par bogova Šu i Phtenis, koji su rodili Geb i Nut, to jest zrak i vlažnost, zemlju i nebo. Potom je, pošto su ti bogovi izrodili sve što je na zemlji pa onda i ljude, sve postalo. Tada se Atum uspravio pred svojim djelom i rekao, kako stoji u Knjizi mrtvih: „Ja sam onaj koji ostaje...svijet će se vratiti u kaos, u nerazlučeno stanje, ja ću se tada preobraziti u zmiju kakvu ne poznaje nijedan čovjek, kakvu ne vidi nijedan bog!“ Nijedna mitologija nije bila tako stroga u prikazivanju Velike iskonske zmije. Atum se ne sramoti gutanjem sunca. Njemu ne treba ktonsko/podzemno, to svakodnevno podzemlje u kojemu se naš život raščinjava i ponovno nastaje. On je zmija samo prije i poslije totaliteta vremensko-prostornog kontinuuma, ondje gdje ni bogovima ni ljudima nema pristupa. On je uistinu prvi stari-bog, prirodni deus otiosus u svojoj potpunoj transcendentnosti.