section_heading: Metempsihoza
paragraph_text: Pitagorejci su oživjeli staru ideju o moći duše i njenom nepomućenom životu i nakon smrti, sve to u suprotnosti s homerskom koncepcijom o sjenama umrlih. Diogen Laertije spominje jednu Ksenofanovu poemu u kojoj ovaj pripovjeda o tome kako je Pitagora, ugledavši nekog čovjeka kako kažnjava svog psa ovome naredio da prestane, jer je u skvičanju psa prepoznao glas jednog svog prijatelja. On sam je tvrdio da je nekoliko stoljeća prije bio junak tijekom opsjedanja Troje. Između pitagorizma i orfizma postoji nekoliko značajnih dodirnih točaka, vjerojatno zbog orfičkog utjecaja na pitagorejce. Orfizam je bio povezan s obožavanjem boga Dionisa, koje je u Grčku došlo iz Trakije ili Skitije, koje je bilo stranoolimpskom duhu i pored toga što je njegov "entuzijastički" i "ekstatički" karakter našao odjeka kod Grka. Uskom krugu upućenih u orfičke tajne, koji su inače bili organizirani u zatvorene zajednice, objašnjavalo se učenje o seobi duša (metempsihozi). Po njihovom učenju najvažniji dio čovjeka je duša, a ne tijelo koje nas drži zarobljenima. Duša je biti prava osoba, a ne puka sjena kao kod Homera. Iz toga proizlazi i značaj njegovanja i samoočišćenja duše, što je uključivalo i poštovanje takvih pravila kao što je zabrana mesa u jelu.