section_heading: Djelovanje nakon Zagrebačke rezolucije
paragraph_text: Vjerojatno najžešći politički sukob, koji je bio na granici fizičkog obračuna, među zastupnicima Sabora dogodio se u ljeto 1918. Tema debate je, kao i na prethodnim sjednicama, bila hrvatska politika u I. svjetskom ratu. Na sjednici Sabora 10. svibnja 1918. SSP je žestoko napao vladajuću HSK čiju politiku je poistovjetila s onom Khuena Héderváryja, a sebe proglasila glavnom snagom “općega velikog pokreta za narodno oslobođenje” od Pešte i Beča. Prigovorio im je frankovac Ivo Frank s tezom da su milinovci izdali oca domovine Antu Starčevića i usvojili jugoslavenstvo. Istodobno su napali i HSK i sintagmu “narodno jedinstvo Srba i Hrvata”, aludirajući na vezu s prosrpskim unitarizmom, upozoravajući Sabor kako su se “stari naši dušmani Talijani i Srbi složili” o podjeli hrvatske zemlje, čemu na ruku idu oni koji zagovaraju “narodno srpsko-hrvatsko jedinstvo”. Reagirao je ban Mihalovich, optužujući frankovce da su od Beča tražili zabranu “parlamentarnog i konstitucionalnog života u Hrvatskoj uvođenjem vojničkog komesarijata”, naglašavajući da o tome zahtjevu ima dokument s potpisima Ive Franka i Aleksandra Horvata. (Povici iz klupa Sabora: krvnici, sramota, pfuj, pfuj, hoćete ovdje vladati Potiorekovom sabljom itd.). Frankovac Horvat replicirao je milinovcima ovim riječima: “Vaše cijelo jugoslavenstvo nije ništa drugo nego srpstvo i sluţba tome srpstvu...”, a na frankovce napadaju “jer mi ovdje ne poznamo nikakvog drugog naroda do hrvatskog...” I dalje: “...uvađate izborni red, na temelju koga s vaša dvadeset i četiri postotka imate ovdje većinu u Saboru... Vi se borite – za jednu ideju, ta je srpska, a mi se borimo za drugu ideju – to je hrvatska”.D. Bilandžić, Hrvatska moderna povijest, Zagreb, 1999., str. 45.