section_heading: Što opraštanje jest ili nije?
paragraph_text: Ispravno je reći: "Ne zaboravljam, ali opraštam". To hoće reći da oproštenje ne traži da se zaboravi uvreda. Oprostiti ne znači nijekati, jer i nijekanje je jedna vrsta pokušaja zaborava. Nijekanje je jedan od takvih oblika prisile i potiskivanja. Oproštenje koje traži potiskivanje, ili nepriznavanje vlastite istine o sebi ma kako ona bolna bila, nije oproštenje nego vodič u neurozu. Proces opraštanja pomaže čovjeku da prihvati istinu o sebi, prihvaćajući time i sve svoje emotivne reakcije, ma koliko se njima (ne) ponosio. Oproštenje je više nego samo čin volje. Volja ima veliku ulogu u našem životu, ali sama ne ostvaruje posao opraštanja. Oproštenje treba shvatiti kao rezultat jednog procesa u kojem imaju udjela i srce i duša i sve što čovjeka određuje. Nakon povrede, put oproštenja počinje kao proces učenja: o sebi, o uvrjeditelju, o životnim istinama, o Bogu. Konačni rezultat je oproštenje. Oproštenje se ne može narediti, jer je ono slobodan čin. Ono uključuje raspoloženje srca i volje. Kao što se nekome ne može narediti da nekoga voli, tako se ne može ni obvezati da oprosti. No, srce i volja se mogu poticati i odgajati za oproštenje. Oprostiti ne znači biti kao prije uvrjede, kao da se ništa nije dogodilo. Ljudi su skloni miješati oproštenje i pomirenje. Pomirenje je doista normalna posljedica opraštanja. Ali oproštenje nije isto što i pomirenje. Oproštenje može imati svoga smisla i onda kad se pomirenje i ne ostvari. To nisu iste stvarnosti.