section_heading: Pojava zidarstva
paragraph_text: Izum opeke napravio je revoluciju u umijeću utvrđivanja položaja, omogućivši podizanje još viših zidina, te stoga nesavladivih penjanjem. Ova tehnika pojavila se među civilizacijama plodnog polumjeseca koje su unaprijedili umijeće gradnje, a društvena struktura omogućavala je velik broj radnika potrebnih za dugotrajnu gradu fortifikacija. Time su nastala prva kraljevstva i prvi veći gradovi u ljudskoj povijesti. Cilj ovakvih fortifikacija bilo je pružanje skloništa resursima i stanovništvu okolnog područja kako bi bili nedostupni neprijatelju. Za razliku od malenih sela, ovakvi gradovi imali su kolosalne zidine, poput zidina grada Ninive u Asiriji, koji su bili napravljeni od opeke i visoki gotovo 40 metara. Pojava ovna i minerskih radova natjerala je branitelje da podižu zidine čija je debljina morala biti najmanje 10 metara. Kako bi doskočili ovome problemu počeli su graditi dvostruke paralelne zidove, a šupljinu među njima zatim su ispunjavali zemljom. Novi način napada na zidine potaknuo je graditelje fortifikacija na zaobljavanje zidina pa su nastale kule. One su sprječavale unakrsnu vatru jednako kao i pojavu mrtvog kuta u kojem su neprijatelji mogli neometano bušiti zidine. Na vrhu kule često se nalazio parapet koji je omogućavao totalnu obranu protiv neprijatelja. Ubrzo su se pojavile i krenelacije na samim zidinama koje su pružale zaštitu braniteljima tijekom dva napada. Utvrđeni gradovi toga vremena bili su gotovo neprobojni izravnom napadu, pa je jedini način slamanja otpora bila dugotrajna opsada kojom se braniteljima unutar zidina onemogućavala opskrba hranom i ostalim resursima. Ipak, Grci su tijekom antičkog doba razvili i sistematizirali novu taktiku i tehniku opsade koja se od tada pa nadalje naziva poliorcetikom. Grčku poliorcetiku dalje su nastavili razvijati Rimljani. Ona se uglavnom sastojala od pojave novog teškog naoružanja poput balista, katapulta i drugih opsadnih strojeva. Iako je ovakav način opsade bio učinkovit, on je zahtijevao dugotrajne pripremne radove kojima su opkoljavali neprijatelje ne pružajući im nikakav izlazak iz opsadnog obruča. Veliki zemljani radovi bili su neophodni kako bi se opsadni strojevi mogli koristiti tijekom opsade. Usporedno s napadačkom tehnikom razvijali su se više-manje obrambeni sustavi koji su se uglavnom sastojali od uporabe zemlje u osnaživanju postojeće obrambene mreže. Kako bi se zaštitili gradovi podizale su se utvrde na uzvišenim mjestima stvarajući prednost nad neprijateljskim napadom. Rimljani su za razliku od ovog načina koristili manje-više privremene kampove. Ovi drvene i zemljane građevine napravljeni za nekoliko sati bile su ipak vrlo teško osvojive, pružajući zaklon trupama. Obrambeni jarak koji je bio jedna od karakteristika rimskih kampova nastavio se široko koristiti u trajnim fortifikacijama. Jarak je imao tri prednosti: sprječavao je napadače da privuku opsadne strojeve do samih zidina, pružao je dodatni zemljani materijal za izgradnju zidina, te je naposljetku činio same zidine višima nego što bi bile bez njega. Ostala poboljšanja nastajala su s vremenom, a mnoge kule počele su se graditi u kružnim ili ovalnim profilima, umjesto u kvadratičnim ili pravokutnima što je prije bio najčešći oblik gradnje. Kružni ili ovalni način gradnje fortifikacija činio ih je otpornijima na baliste. Štoviše, materijal za gradnju se promijenio pa je opeku zamijenio kamen, koji je bio otporniji i izdržljiviji u slučaju požara.