section_heading: Vojni pohodi
paragraph_text: Kao nadoknadu za taj gubitak Ali je od Porte zatražio Siriju, no na taj njegov zahtjev Porta se oglušila pa je Ali 1831. godine poslao sina Ibrahim Pašu da silom zauzme Siriju. On je to i uspio, nakon zauzeća Akre 27. svibnja 1832. godine, zauzeo je i Damask. Zatim je navalio na Malu Aziju i natjerao velikog vezira Rešid Mehmet Pašu na povlačenje u Bitci kod Konije 21. studenoga 1832. godine. thumb|left|260px|Primanje kod Mehmeda Alije u njegovoj palači u Aleksandriji (1839.) slika [[David Roberts (slikar)|Davida Robertsa]] Mahmud II. i Porta osjetili su se dovoljno osnaženi te su 1838. godine, poslali svoju vojsku na Siriju da je vrate pod svoju vlast. Nju je Ibrahim je uspio pobijediti u Bitci kod Neziba 24. srpnja 1839. godine. Na to su uskočile Velika Britanija i Austrijsko Carstvo i intervenirale nastojavši očuvati integritet Otomanskog carstva. Njihovi brodovi blokirali su deltu Nila i onemogućili Ibrahimu komunikaciju s Egiptom, a opća pobuna po cijeloj Arabiji, izolirala ga je u Siriji pa je konačno bio prisiljen napustiti Siriju u veljači 1841. godine. Prije tog su europske sile zatražile od Alija da se odrekne pretenzija na Kretu i Hidžaz, smanji flotu, i ograniči broj svojih vojnika na 18.000, ali mu je obećano da će on i njegovi nasljednici i nadalje moći vladati Egiptom i Sudanom kao kedivi.<ref>Morroe Berger, Military Elite and Social Change: Egypt Since Napoleon, (Princeton, New Jersey: Center for International Studies, 1960), 11.