section_heading: Pobune Indijanaca
paragraph_text: Najveći među spontanim i organiziranim ustancima domorodaca bio je ustanak Tupaka Amarua II. (1780. – 83.) u oblasti južnog Perua, sjevernog Čilea, Bolivijske visoravni i sjeverozapadne Argentine gdje je postojbina Kečua i Ajmara. Neposredni povod za ustanak bili su previsoki porezi, zloporabe vlasti i sustav prisilnog rada tzv. mita. Vodio ga je José Gabriel Condorcanqui Noguera, imućni obrazovani trgovac, nasljedni vođa Indijanaca koji je uzeo ime Tupak Amaru II. U početku je ustanak bio veoma uspješan. Ustanku su u početku prilazili kreolci i mestici, ali su ga napuštali zbog radikalnih zahtjeva Indijanaca. Usprkos velikoj brojnosti (više desetaka tisuća ljudi), slabo naoružana, neopremljena i nedisciplinirana indijanska vojska nije mogla odoljeti pritisku španjolske vojske. Potkraljevi su okupili mestike i 1731. potukli Indijance. Španjolski vojnici pokazali su iznimnu surovost prema poraženima. Pogubljeno je oko 80 000 Indijanaca, a samog Tupaka vezali su za konjske repove i pokušali raščerečiti, međutim, morali su uporabiti sjekire. Usprkos porazu novi ustanak je izbio 1782. pod vodstvom Tupaka Diega, koji ga je vodio dvije godine sve dok vlasti nisu provele djelomične reforme u korist Indijanaca.