section_heading: Obitelj
paragraph_text: Ovu tragičnu priču sa sretnim krajem pak je sama ovako opisala: <blockquote>Bum, bum, bum! je zatutnjalo po drvenoj stijeni naše kućice. »Jelen - Anton, Marie, Hedwig!« i opet: :»Auf machen! Auf!« »Po radio su došli,« je u polusnu tješio muž. Znala sam: »Ne po radio – po nas su došli!« I kad je konačno muž, još sav zbunjen, otvorio vrata predsoblja, se vratio u spavaonicu i kazao: »Mamice, ići moramo!« sam planula prema tuđincima i povikala: »Ako moramo ići, budemo išli! Ali ćemo i natrag doći! Tada budete išli vi!« I nisam osjećala nikakvu tugu, nisam vrištala, ne grdila; osjećala sam samo duboku mržnju i otpor. Kad bih samo mogla uništiti ove nasilnike, koji nas progone od doma! I taj neprijatelj, koji je došao po nas, da nas uhapsi i odveze u v gradsku kasarnu u Maribor i poslije dalje u Hrvatsku, Slavonsku Požegu – a vjerojatno i dalje, u Srbiju - je bio ljubazni Bečlija, Josef Hummel. Taj je u pisarnici u Mariboru tako dugo govorio nama u prilog, da smo se smjeli stvarno vratiti kući. Nismo gledali na sat, kada je to bilo, a noć za noću, godine i godine sam se budila nekoliko minuta pred pola dva ujutro. Nikakve more ne lošeg sna, samo iznenadno buđenje. Bdjela sam do dva i poslije opet zaspala, i nisam znala zašto…<ref>M. Brenčič-Jelen: Zgodba mojega življenja, Tisoče so jih selili (revija Zdravje, str. 48, poslije 1986)</blockquote> --- mislim da je nepotrebno zatrpavanje članka -->