paragraph_text: Faradayev je rad nadahnuo Jamesa Clarka Maxwella (1813. – 1879.) da detaljnije prouči povezanost elektromagnetskog zračenja i svjetlosti. Uspoređujući brzinu svjetlosti s otprije poznatom brzinom propagacije elektromagnetskih valova, on dolazi do zaključka da je svjetlost oblik elektromagnetskog zračenja. Međutim, konstantna brzina svjetlosti koju su predviđale Maxwellove jednadžbe stajala je u suprotnosti s mehaničkim zakonima gibanja, nepromijenjenih još od doba Galilea, a koji su tvrdili da su sve brzine relativne u odnosu na promatrača. Nužna posljedica takvog fenomena svjetlosti po Maxwellu bilo je postojanje isključivo jednog referentnog sustava kao apsolutne točke promatranja – naravno, bilo je riječ o eteru. Tražilo se da eter bude univerzalno nepomičan, inače bi brzina svjetlosti varirala od mjesta do mjesta. Po Maxwellu, takvo što ne bi trebalo predstavljati naročito veliki problem za dokazati. Naime, Zemlja kružeći oko Sunca stalno mijenja svoj smjer u odnosu na eter, te bi dugoročna promatranja brzine prostiranja svjetlosti trebala pokazati te varijacije. Nedugo zatim, uslijedio je čitav niz eksperimenata koji su nastojali potvrditi Maxwellovu hipotezu, od kojih je zacijelo najpoznatiji Michelson-Morleyev pokus, koji je unatoč silnim pripremama, na veliko razočarenje svojih provoditelja potpuno podbacio, ali ipak slavno, jer se i do danas smatra definitivnim dokazom da svjetlonosni eter ne postoji. Naravno, do takve dijametralne promjene znanstvenog stajališta o tom pitanju nije trenutno došlo, već tek nakon niza ponovljenih, promijenjenih, ali svejedno nepotvrdnih eksperimenata. Najznačajnije apologetsko nastojanje tog post-eksperimentalnog razdoblja bila je Lorentz-FitzGeraldova hipoteza kontrakcije koja je postulirala da svi objekti podliježu pod djelovanje etera. Po ovoj teoriji, razlog zašto je Michelson-Morleyev pokus podbacio bila je njegova kontrakcija u smjeru gibanja, tj. svjetlo se ponašalo upravo onako kako je teorija o eteru i predvidjela, međutim isto je vrijedilo i za sam eksperiment, te je s time poništena bilo kakva razlika koja bi se pritom mogla izmjeriti. Čak i sam Lorentz nije bio naročito zadovoljan ovim tumačenjem, iako je na sasvim elegantan način razriješila sve dvojbe oko neuspjeha eksperimenta.