section_heading: Životopis
paragraph_text: Od 1738. godine nalazio se u rimskom Urbanianumu, zavodu Kongregacije za širenje vjere, gdje je radio na korekturi Levakovićeva Misala iz 1631. godine. Za novo izdanje trebao je na crkvenoslavenski jezik prevesti nove misne obrasce kojih u Levakovićevu izdanju nije bilo. Obavio je korekturu Misala i jezično ga rusificirao jer je držao da bi staroslavenski jezik ruske redakcije trebao biti književni jezik južnih Slavena. Kongregacija je njegov Misal’ rimskij tiskala u Rimu 1741. godine. Taj rusificirani Misal podvrgnuo je kritici devet godina poslije dubrovački svećenik Stjepan Rusić. Karaman mu je 1753. godine odgovorio spisom Identità della lingua litterale Slava e necessità di conservarla ne’ libri sacri (592 stranice). Osim toga, u Urbanianumu je neko vrijeme predavao staroslavenski jezik te sastavio Alfabetar ili Bukvar, koji je 1739. godine tiskan u Rimu glagoljičnim i ćiriličnim slovima, a namijenjen je bio onima koji su se u liturgiji služili staroslavenskim jezikom. Te je godine Karaman imenovan komendatarnim opatom benediktinskih samostana sv. Kuzme i Damjana na Pašmanu i sv. Stjepana u Barbatu, prihodima kojih se uzdržavao u Rimu (Kongregacija mu je u Urbanianumu osiguravala stan i hranu). Godine 1742. u Urbanianumu je na Karamanov prijedlog uveden kao poseban predmet hrvatski književni jezik (lingua illirica litteralis). Te godine uputio je Kongregaciji izvješće De clero Illirico u kojem je opširno izvijestio o glagoljašima, za koje navodi da su bili jedini svećenici u čitavoj Dalmaciji izvan gradova te da ih na području Zadarske nadbiskupije djeluje više od 300, a u Ninskoj biskupiji drže sve župe, osim franjevačkih. Na zagovor nadbiskupa Zmajevića papa Benedikt XIV. imenovao je Karamana 1742. osorskim biskupom i apostolskim pohoditeljem hrvatskih zavoda u Assisiju, Fermu i Loretu. O obavljenu poslu sastavio je opsežno izvješće i uputio ga Kongregaciji za širenje vjere zauzevši se da gojenci u njima uče hrvatski kako ga ne bi zaboravili.