section_heading: Konstrukcija
paragraph_text: Fenderov prosti modularni dizajn omogućio je široku proizvodnju, i laku popravku oštećenih gitara. Komponente su izrađene brzo i jeftino, u velikim serijama, i spajane na proizvodnoj liniji. Tijela gitare su sječena na tračnoj pili od plača, što je bio totalno drugačiji koncept u izradi gitara tog vremena. Leo Fender nije koristio tradiconalno ljepljenje vrata u tijelo, nego je to uradio zavrtanjem vijaka. Ovo ne samo što je omogućilo bržu i jednostavniju proizvodnju već je dozvolilo da se vrat gitare lako demontira, servisira ili zamijeni. Čak se vrat izrađivao od jednog komada javora bez korištenja posebnog komada drveta za hvataljku, što je značilo da su se pragovi direktno ugrađivali u vrat gitare. Ovo je bilo potpuno drugačije u odnosu na tadašnji način, gdje su se za hvataljku koristili posebni komadi drveta od palisandra ili ebanovine, koji su ljepljeni na vrat od mahagonija. Elektronika gitare je bila smještena ispod ugradbenog panela i moglo joj se lako pristupiti, što je dalo veliku prednost u odnosu na klasičnu konstrukciju, kod koje je elektronika smještena u zvučnim rupama (kao u slučaju poluakustičnih gitara). Klasična forma gitare je izuzetno jednostavna, vrat i hvataljka su izrađivani od jednog komada javora i uz pomoć navrtanja vijaka spojani su s prostim ravnim tijelom od jasena ili johe. Elektronika se sastojala od dva elektromagneta s jednim namotajem, koji su kontrolirani s trostepenim prekidačem, i s još dodatna dva potenciometra, za ton i glasnoću zvuka. Ploča je u početku bila izrađivana od bakelita, a kasnije od celulloida i plastike, direktno je ugrađen u tijelo gitare i pričvršćen s pet vijaka. Originalni prekidač koji je bio korišten u periodu od 1950. – 1952. godine, dozvoljavao je odabir elektromagneta pri vratu s uklonjenim visokim tonovima u prvoj poziciji (za dublji zvuk), te odabir elektromagneta pri vratu s normalnim zvukom u drugoj poziciji. Treća pozicija prekidača predstavljala je kombinaciju oba elektromagneta, a odnos te kombinacije je zavisio od položaja potenciometra tona. U suštini nije postojala prava kontrola tona. Drugi potenciometar je služio za podešavanje glasnoće zvuka. Gitara je ubrzo postala popularna, i mnogi drugi renomirani proizvođači gitara počinju razvoj elktričnih gitara punog tijela, kao što je Gibson, sa svojim Gibson Les Paul modelom iz 1952., godine. Tu su još: Gretz, Rickenbacker, i ostali. Tipični moderni Telekasteri izrađuju se s nekoliko detalja koji su različiti u odnosu na klasičnu formu. Moderni Telekasteri imaju 22. praga (klasični je imao 21.) iako postoje varijante i s dvije oktave 24. praga. Most s tri sedla kod klasičnih modela zamijenjen je s varijantom od 6. sedla. Također postoje i razlike u sistemu kontrole zvuka uz pomoć prekidača i potenciometara. Tokom CBS (CBS) ere 70-ih godina, došlo je i do promjene u dizajnu tijela. Novi oblik je imao izraženiji usijek na tijelu gitare. Proizvodnja gitare s ovakvim oblikom tijela prestaje 1982. godine.