section_heading: Crveni kotač
paragraph_text: U egzilu je nastao niz romana koji slijede u ruskoj književnoj svijesti opstojni uzor, Tolstojev "Rat i mir", i revidiraju povijesni model kakav su nametnuli boljševici, s gledišta ruske nacije, i to od "Kolovoza četrnaeste", 1971., prošireno 1983, preko "Listopada šesnaeste", 1984 i "Ožujka sedamnaeste ", 1986. do "Travnja sedamnaeste", 1991. Zajednički im je naslov: "Crveni kotač ". I dok u koncepciji "povijesne epopeje" Solženjicin slijedi Tolstoja, dotle njezinu strukturu nastoji modernizirati: sam svoja djela naziva "polifoničnima" (Bahtinov pojam za romane Dostojevskoga), čemu odgovara različitost fragmenata od kojih se u čvor (uzel) cjeline vezuju fabule o ljudskim sudbinama (pretežno ruskih časnika; ratni protivnici, Nijemci, ostaju uglavnom izvan teksta), dokumentarni umetci, lirske digresije. Jezik je arhaiziran i korespondira s namjerama očiglednima u njegovu "Ruskom rječniku jezičnog proširivanja" (1995.) – u smjeru staroruskoga leksika. Solženjicin je na taj način istodobno modernizirao prozu (mješavina dokumentarnosti, prikaza povijesnih osoba, izvadaka iz tiska slična je postupcima u djelu Johna Dos Passosa, dok je upotreba vremenskih skokova i preplitanje stilova i žanrova podsjeća na Faulknera), a jezičnom arhaizacijom je ostvario posebnu patinu koja ne ide za modelom jezičnih igara karakterističnih za sterilnost postmodernizma, nego joj je svrha regeneracija ruskoga nacionalnoga bića u zrcalu piščeva djela.