section_heading: Kritike Stepinčevog odnosa s ustašama
paragraph_text: Tomašević pak navodi da su sve strane ubijale svećenike, počevši od NDH režima koji je ubio 157 pravoslavnih svećenika, uključujući 3 pravoslavna biskupa. Zatvorili su, mučili i protjerali u Srbiju pravoslavnog nadbiskupa zagrebačkog uz još 327 pravoslavnih svećenika, te s time pobili ili protjerali 85% pravoslavnih svećenika. Naprotiv, Tomašević navodi da su masovni napad ustaša na SPC "odobrili i podržali mnogi hrvatski katolički svećenici". On također piše da su se u NDH neki katolički svećenici pridružili ustašama, služeći u aparatu ustaške vlasti, drugi su prozivali partizane, uzrokujući njihovu smrt ili deportaciju u koncentracijske logore, neki svećenici postali su ustaški časnici koji su služili u koncentracijskim logorima. Iznad svega, katolički svećenici su se bavili propagandnim radom za ustašku državu. Tomašević iznosi ocjenu da većina svećenika ubijenih od partizanske strane "nije umrla zato što su bili svećenici ili zbog svoje nacionalne ili vjerske pripadnosti, nego zato što su kao sudionici u građanskom ratu počinili djela koja su proglašena kažnjivima i zato što su bili na strani koja je izgubila rat", potkrjepljujući to navodima o manjem broju svećenika Srpske pravoslavne crkve koji su pristupili četnicima i nekolicini katoličkih svećenika koji su podržali slovenske belogarde, te okolnošću da je katolički kler podupro izgradnju NDH, pri čemu je jedan broj svećenika preuzeo neke niže funkcije u državnom aparatu. Tomašević ne iznosi ocjenu da bi pobjednici u građanskom ratu imali pravo ubiti bilo kojeg ne-borca samo stoga što bi bio "na strani koja je izgubila rat" - pa ni svećenika; ne iznosi također podatke koliko bi među ubijenim svećenicima bilo onih koji su "kao sudionici u građanskom ratu počinili djela koja su proglašena kažnjivima". Međutim ocjenjuje Tomašević da je glavni razlog što su partizani predvođeni komunistima naposljetku pobijedili bio taj što su zagovarali "i u velikoj mjeri prakticirali politiku bratstva među južnoslavenskim narodima i toleranciju za sve religije", a da je svećenstvo u pravilu bilo protiv komunista i njihove politike.<ref>Tomašević, "Rat i revolucija", str. 621-627 U presudi Vojnog suda Komande grada Zagreba Miroslavu Filipoviću - Majstoroviću i družini iz lipnja 1945. se (zajedno s još 32 druga osuđenika) izriču smrtne kazne za 22 katolička i pravoslavna svećenika, te islamskom muftiji Ismetu Muftiću, zbog raznih djela koja su proglašena kažnjivima od komunističkih vlasti, tipično zbog davanja "moralne pomoći i podrške fašističkim zlikovcima", čime su počinili "krivično djelo služenja okupatoru i domaćim izdajicama".<ref>Presuda Vojnog suda Komande grada Zagreba Miroslavu Filipoviću - Majstoroviću i “družini”, VOJNI SUD KOMANDE GRADA ZAGREBA, Sud. broj 290/45, 1945., lipanj 29. Zagreb, kod smrtnakazna.rs Pristupljeno 12. siječnja 2022