section_heading: Opremanje
paragraph_text: Moguće je i sve poželjnije postaviti superizolaciju na postojeće starije kuće ili zgrade. Najčešće je najlakši način dodati slojeve trajne krute vanjske izolacije, a ponekad izgradnja novih vanjskih zidova koji dopuštaju više prostora za izolaciju. Parna pregrada može biti postavljena s vanjske strane osnovne konstrukcije, ali ne mora biti potrebna. Poboljšana kontinuirana zračna pregrada je gotovo uvijek vrijedna dodavanja, kako stariji domovi naginju propuštanju, te takva zračna pregrada može biti važna za štednju energije i trajnost. Treba pripaziti prilikom dodavanja parne pregrade jer može smanjiti sušenje eventualne vlage ili čak uzrokovati kondenzaciju ljeti (klime s vlažnim ljetima) i plijesan. Ovo može uzrokovati zdravstvene probleme stanara i oštetiti postojeću građevinu. Mnogi graditelji u Sjevernoj Kanadi koriste jednostavan 1/3 do 2/3 pristup, smještajući parnu pregradu ne dalje prema van od 1/3 vrijednosti toplinskog otpora izoliranog dijela zida. Ova metoda je generalno opravdana za unutarnje zidove koji imaju malo ili nimalo otpornosti prema prolasku pare (npr. koriste fibroznu izolaciju) i kontroliraju kondenzaciju propuštajućeg zraka kao i kondenzaciju pare koja difundira. Ovaj pristup će osigurati da se kondenzacija ne pojavi na ili s unutarnje strane parne pregrade tijekom hladnog vremena. Pravilo 1/3 : 2/3 će osigurati da temperatura parne pregrade ne padne ispod točke rosišta unutarnjeg zraka, te će umanjiti mogućnost problema kondenzacije tijekom hladnog vremena. Npr. s unutrašnjom sobnom temperaturom od 20 °C, parna pregrada će doseći samo 7.3 °C kad je vanjska temperatura -18°C. Unutrašnje temperature rosišta zraka su vjerojatnije oko 0 °C kad je tako hladno vani, mnogo niže od predviđene temperature parne pregrade i stoga je pravilo 1/3 : 2/3 prilično konzervativno. Za klime koje često ne dosežu -18 °C, pravilo 1/3 : 2/3 bi trebalo biti izmijenjeno na 40:60 ili 50:50. Kako je unutrašnja temperatura rosišta zraka važno polazište za ovakva pravila, zgrade s visokom unutrašnjom vlažnošću tijekom hladnog vremena (npr. muzeji, bazeni, vlažni ili slabo prozračeni domovi) mogu zahtijevati različita pravila, kao i zgrade sa sušim unutarnjim ambijentom (kao jače ventilirane zgrade, skladišta). 2009 International Residential Code (IRC) utjelovljuje sofisticiranija pravila kao vodič izboru izolacije na eksterijeru novih domova, koja mogu biti primijenjena i prilikom opremanja starijih domova. Paropropustljiv sloj s vanjske strane zida pomaže zadržati vjetar izvana, a ipak dopušta sušenje zida prema van. Asfaltni filc i drugi proizvodi kao što su proizvodi bazirani na propustljivom polimeru, dostupni su za ovu svrhu i obično dvojni kao vodootporna pregrada/drenažna ravnina. Unutarnja ugradnja je moguća kad vlasnik želi sačuvati staru vanjsku građu zidova ili gdje smetnje ne ostavljaju prostora za vanjsko nadograđivanje. Pečaćenje zračne pregrade je mnogo teže, a neprekidnost toplinske izolacije je ugrožena (zbog mnogo pregrada, poda, prodora za servis), osnovna struktura zida je hladnija prilikom hladnog vremena (i stoga sklona kondenzaciji i sporijem sušenju), korisnici su izloženiji većim remećenjima i kuća ima manje unutrašnjeg prostora. Drugačiji pristup je korištenje prethodno spomenute metode 1/3 do 2/3, tj. instalirati usporivač pare s unutarnje strane postojećeg zida (ako se tamo već ne nalazi) i dodati izolaciju te pojačati strukturu prema unutra. Na ovaj način, priključci (struja, telefon, kabeli, vodovodi) mogu biti dodani u ovaj novi prostor zida bez probijanja zračne pregrade. Polietilenske parne pregrade su rizične osim u vrlo hladnim klimama zato što ograničavaju sposobnost zidova da se osuše prema unutra. Ovaj pristup također ograničava količinu unutarnje izolacije koja može biti dodana.