section_heading: Atena
paragraph_text: thumb|left|Pogrebni [[lutrofor; na desnoj strani bradati rob nosi štit i kacigu svog gospodara, 380.–370. pr. n. e., Nacionalni arheološki muzej Atene.]] Atenski su robovi bili imovina svog gospodara (ili države), koji je njima mogao raspolagati kako je htio. Mogao ih je dati, kupiti, iznajmiti ili oporučiti. Rob je mogao imati supružnika i djecu, ali takav robovski brak nije bio priznat u očima države i gospodar je članove obitelji mogao u svakom trenutku rastaviti i poslati ih na rad u različite oblasti. Robovi nisu imali puni pristup sudu, kakav su imali građani, i u sudskim postupcima zastupao ih je njihov vlasnik.<ref>Antifont, Prva tetralogija, II, 7; IV, 7.<ref>Demosten, Protiv Panteneta, 51 i Protiv Evegra i Mnesibula, 14, 15, 60. Za isti prekršaj slobodni građani kažnjavani su novčanom kaznom, a robovi šibanjem, pri čemu se čini kako je jedan udarac vrijedio jednu drahmu. Uz nekoliko manje važnih iznimki iskaz koji je rob davao na sudu bio je pravno valjan jedino ako je dat pod mukama.<ref>Npr. Likurg, Protiv Leokrata, 29. Robovi su prilikom svjedočenja podvrgavani mučenju jer se smatralo da inače, zbog odanosti prema gospodaru, ne bi odali ništa što bi mu naštetilo. Jedan slavni primjer odanog roba bio je Temistoklov rob Perzijanac Sikin, koji je usprkos svom perzijskom podrijetlu izdao Kserksa I. i pomogao Atenjanima u Bici kod Salamine. I pored mučenja na sudu atenski je rob na posredan način bio zaštićen: ako je rob podnosio zlostavljanje, njegov je gospodar mogao podnijeti tužbu za nadoknadu štete i pripadajuće kamate (: δίκη βλάβης / dikē blabēs). Slično tome, ako je gospodar previše zlostavljao svog roba, svaki ga je građanin mogao tužiti (: γραφὴ ὕβρεως / graphē hybreōs), pri čemu se tužba nije podnosila zbog roba, nego kako bi se spriječila pretjerana "oholost" (: ὕβρις / hybris).<ref>Eshin, Protiv Timarha, 17. Isokrat je tvrdio da "čak ni najodvratniji rob ne može biti ubijen bez suđenja";<ref>Isokrat, Panatenejski govor, 181. moć gospodara nad njegovim robom nije bila apsolutna. Drakontov je zakon, izgleda, predviđao smrtnu kaznu za ubojstvo roba; u osnovi se nalazilo ovo načelo: "je li zločin bio takav da bi, ako dobije na zamahu, nanio ozbiljnu štetu društvu"?<ref>Likurg, Protiv Leokrata, 66. Tužba koja se mogla podići protiv ubojice roba nije bila tužba za nadoknadu štete, kao u slučaju umora nečije stoke, nego : δίκη φονική (dikē phonikē), gdje se zahtijevala kazna za religijsko oskvrnuće koje donosi prolijevanje krvi. U 4. stoljeću pr. n. e. optuženom je sudio sud kod Paladija (: Παλλάδιον), koji je bio nadležan za ubojstvo iz nehaja;<ref>Aristotel, Ustav atenski, LVII, 3. izgleda da je kazna uglavnom bila teža od novčane kazne, ali manja od smrtne ― možda izgnanstvo, kao što je bio slučaj prilikom ubojstva meteka. thumb|right|Robovi na radu u rudnicima srebra u [[Laurion|Lauriju, korintska terakota, 5. stoljeće pr. n. e.]]