section_heading: Prototipovi
paragraph_text: Tijekom šezdesetih godina 20. stoljeća zapadni su projektanti razmatrali tri načina skraćenja dužine polijetanja i slijetanja. Jedan je bio uporaba posebnih malih motora koji bi svojim potiskom pomagali podizanju aviona tijekom polijetanja. Druga mogućnost je bila vektorizacija (usmjeravanje) potiska za razvoj aviona s kratkom stazom polijetanja ili čak okomitim polijetanjem i slijetanjem. Treća je mogućnost bila ugradnja krila s promjenjivom geometrijom. Ova je mogućnost, osim smanjenja minimalne brzine polijetanja i slijetanja, donosila i povećanje pokretljivosti u letu. Suhoj je razmatrao sve ove mogućnosti. Tako je na osnovi Su-15 razvijen demonstrator tehnologija sa STOL odlikama označen kao T-58VD (NATO oznake Flagon B). Opremili su ga s tri motora Kolosev RD36-35 smještena na sredini trupa i usmjerena skoro pa okomito prema dolje. Za razliku od "običnog" Su-15, T-58VD je dobio i krilo dvostruke delte. Prvi je put poletio 6. lipnja 1966., a testiranja su okončana nakon godinu dana. Zbog smanjenja unutarnjih spremnika za gorivo, povećanja mase i potrošnje T-58VD je proglašen neperspektivnim.<br> Znatno perspektivnijim pokazalo se rješenje promjenjive strijele krila. Kao osnova uzet je Su-7B, a demonstrator tehnologija dobio je internu oznaku S-22I, pri čemu je I označavalo izmenjajemaja, što znači promjenjiva. Rad na S-22I započeo je 1963. godine. Kako se ne bi poremetila osnovna konstrukcija aviona, noseći (fiksni) dio krila postavljen je tako da se ne promijeni položaj glavnih nogu stajnog trapa. Međutim, takvo je rješenje uvjetovalo da S-22I dobije krilo kojem se tek polovica mogla pokretati. Iako takvo rješenje, gledano s aerodinamičke učinkovitosti krila, nije bilo dobro, imalo je i pozitivnu stranu u minimalnom pomicanju težišta tijekom zakošavanja krila. Raspon kutova krila bio je od 63 do 30 stupnja. U odnosu na nepokretni dio pokretni dio krila bio je relativno mali te je davao i malo uzgona. Zbog toga su ga, nakon obimnih testiranja u zračnom tunelu, opremili trodjelnim predkrilcima, dok je izlazni rub krila dobio flapsove. Flapsove su postavili i na izlazni rub fiksnog dijela krila.<br> Do početka 1965. avion je prošao završni pregled tehničkih rješenja. Strukturalna testiranja obavljena su na posebno napravljenom modelu krila, s naglaskom na testiranje pouzdanosti hidrauličnog sustava za njihovo pokretanje. Nakon toga je započela prenamjena Su-7BM, serijskog broja 48-06, u prvi i jedini S-22I. Prenamjena je dovršena do ljeta 1966., te je šef tvorničkih probnih pilota Vladimir S. Iljušin obavio prvi let 2. kolovoza iste godine. Tako je S-22I postao prvi sovjetski avion s promjenjivom geometrijom krila. Iako je kao osnova poslužio Su-7BM, zbog novog krila S-22I je u osnovi bio znatno drukčiji avion u odnosu na Su-7. Usprkos tome sovjetski su stručnjaci odlučili da će njegovu uspješnost mjeriti u odnosu na Su-7. To se prije svega odnosilo na skraćenje dužine poletno-sletne staze. Zahvaljujući smanjenju brzine polijetanja i slijetanja za otprilike 50 do 60 km/h u odnosu na Su-7, bitno je i smanjenja dužine poletno-sletne staze. Tako je za polijetanje S-22I trebao 370, a za slijetanje 720 metara.<br> Nakon dodatnih modifikacija tijekom 1966. godine S-22I je prebačen u Naučno-istraživački institut NII-8 ruskog ratnog zrakoplovstva, gdje su ga preuzeli vojni probni piloti. Avion je prvi put prikazan javnosti 9. srpnja 1967. na moskovskom aerodromu Domodedovo tijekom zrakoplovne izložbe. Avionom je upravljao tvornički probni pilot Kukušev. Nakon toga NATO mu je dodijelio kodnu oznaku Fitter-B. Naknadno su se pojavili i lažna izvještća da je originalna oznaka aviona Su-7IG, iako avion nikad nije dobio službenu operativnu oznaku. Zapadni su "stručnjaci" procijenili da se radi tek o eksperimentalnom avionu čija rješenja nikad neće doći do razine uporabljivosti jer, kako su tvrdili, sovjetsko ratno zrakoplovstvo ne voli složena tehnička rješenja. Uz to su tvrdili da će se vrh sovjetskog ratnog zrakoplovstva puno radije odlučiti za potpuno novi avion nego za doradu već postojećeg. Testiranja su okončana u travnju 1967., a službeno je izvješće ustvrdilo da S-22I, zahvaljujući uporabi krila promjenjive geometrije, ima znatno manju brzinu polijetanja i slijetanja, te stoga i smanjenu dužinu poletno-sletne staze, poboljšanu upravljivost pri malim brzinama, ali i smanjenu potrošnju goriva. Zapravo je dolet, u odnosu na Su-7BM, bio tek minimalno veći. Međutim, velik i težak sustav za promjenu geometrije krila djelomično se nalazio i u trupu, čime je smanjen kapacitet spremnika za gorivo. S obzirom na to dolet je bio značajno povećan. Na osnovi izvješća u studenom iste godine sovjetska je vlada odobrila razvoj novog lovca-bombardera Su-17.