paragraph_text: Međutim, načelnoj frustraciji, koja je zahvatila umalo sve sudionike ove »prisilne ekspedicije«, pridodana je i jedna pripovjedačeva subjektivna prepreka: bizarna nesreća koja ga je osudila na progonstvo iz standardne životne rutine, dakle, na život u dvostrukoj drugosti. Toj drugosti ne pridonosi samo fizička barijera zbog tjelesna hendikepa (u prometnoj nesreći ostao je bez nogu pa je od dječačke dobi osuđen na život u invalidskim kolicima) ‒ nego i ono često spominjano stvarno i metafizičko blato koje, kako kaže pisac na samomu početku svoje priče, izaziva u »depresivnoj idili Brestovca« turobno raspoloženje jer se turopoljsko blato, nazovimo ga još i kal, glib, kaljuža, lako povezuje s egzistencijalnom nečisti, prljavštinom, niskošću ili svakojakim društvenim porocima. To je »živo« blato u vlastitu dvorištu ujedno i neprevladiva fizička smetnja osobi s teškoćama u kretanju, napose za turopoljskih zima i magla »kad nema ni neba. Samo blato u dvorištu« (str. 79).