section_heading: Dopune
paragraph_text: Mažuranić je postupao upravo suprotno; u njegovoj dopuni postoji izraženije interpretativno zadiranje u predložak. Mažuraniću nije bilo dovoljno zadržati se samo na razini upotpunjavanja fabule; on je uveo nove likove novih sposobnosti, a radnju ne pokreću samo ljudski osjećaji i činovi nego su za njezino odvijanje odgovorne sile kojih kod Gundulića nema. Uz to, Mažuranić uvodi i nove ambijente (npr. Drinopolje), ali i izvorno neprisutne pokretačke motive, iz kojih proizlazi ono što se u ostatku Gundulićeva teksta događa, te orijentire za značenjsko i ideološko tumačenje cjeline. Bitni elementi prisutni u njegovoj dopuni kozmološki su i autorefleksivni motivi. Sorkočević, kao ni sam Gundulić, nije se bavio tim motivacijskim aspektima na takav način jer za njih nijedna ljudska sudbina nije unaprijed predodređena. Mažuranić je, međutim, u radnju uveo lik profesionalnog zvjezdoznanca koji tumači Osmanovu sudbinu pa se sudbina tako može pročitati u zvijezdama. Sorkočević se držao principa da tumačenje radnje može iznositi samo pripovjedački glas, ali ne i neki od likova. Mažuranić zatvara ep jedinstvenom interpretacijom koja po svojim karakteristikama nije barokna. Naprotiv, njegovi dopjevi preslika su njegova osobnog viđenja Osmana iz romantičarske, devetnaestostoljetne perspektive. No, unatoč tome, on je uspješno riješio tehnička načela epa, dosljednost i izvornost leksičkoga izričaja, stiha i rime.