section_heading: Religijski uzrok Isusove osude i smrti
paragraph_text: Isusov odnos prema Hramu i Zakonu kao dvije osnovne institucije židovstva bio je izravan uzrok žestokih konflikata s tadašnjim židovskim sljedbama. Židovima je Zakon riječ Božja, nazočnost samoga Boga u narodu. Isto tako, Hram na Sionu je Božje prebivalište; posredništvo za čašćenje i slavljenje Boga i odakle dolazi poseban Božji blagoslov. Isus je često govorio o ova dva fundamenta židovske religiozne situacije i u vijek bi pritom izazivao različite reakcije kod slušatelja. Sam Isus, i sam kao Židov, poštivao je Zakon i njegove propise. Nije osporavao ili rušio Zakon, već naprotiv. Ipak, htio ih je prilagoditi, dopuniti i produbiti ili pak dokinuti ako nisu bili po Božju ili su bili protiv čovjekova dostojanstva. Stoga je i kršio neke zakonske propise poput propisa o suboti (usp. Mk 2,23), ili o postu (usp. Mk 2,19). Isus i ovim postupcima i propovijedanjem ruši legalističko razmišljanje onodobnih skupina koji su navješćivali Boga koji traži strogo obdržavanje zakonskih propisa, a pritom zaboravljaju ljubav prema svim ljudima, a posebno prema odbačenima i onima na marginama društva. Isus iznad svih zakona stavlja Božji caritas, ljubav prema Bogu i prema bližnjemu. Ovakvim stavom, gledajući izvana, izgleda kao da marginalizira Zakon-jedan od najsvetijih institucija židovstva, i stavlja sebe iznad njega. On je osoba koja je po tradiciji bez časti i dostojanstva (usp. Iv 7,40-52), a sebi prisvaja ulogu i dostojanstvo samoga Boga što je očigledno u niz primjera: uzima si za pravo otpuštati grijehe (usp. Mk 2,5-12), sud o tome tko je „čist“, a tko „nečist“ (usp. Mk 2,18-20; 7,1-16) te samo ostvarenje Božjeg kraljevstva i spasenja vezuje uz sebe (usp. Mk 8,38). Njegova kritika Zakona i propisa pojačava se i govorom o hramskom kultu i samom hramu, iako je još od djetinjstva odgojen da časti jeruzalemski Hram (usp. Lk 2,41), a čak je i s učenicima bio u Hramu i naučavao (usp. Mk 11,27; 12,35; 14,49). Ipak, Isus osuđuje svaki religiozni formalizam pa i hramski te govori o svojoj prevlasti i nad Hramom (usp. Mk 11,15-19; 14,58; Mt 12,6). Isus naviješta Očevo kraljevstvo, i pritom svoju ulogu u ostvarenju dugo očekivanog Kraljevstva, koja nadilazi Hram i tadašnje poimanje Hrama kao mjesta Božje prisutnosti te si tako kritizira još jedan židovski fundament.