paragraph_text: Krenula je dan poslije nakon što je došao nalog za povlačenje 6. svibnja 1945. Pošla je Niedzielskijevim automobilom. Put ju je vodio od Zagreba, preko Novih Dvora i Krapinskih Toplica. 8. svibnja je nastavila cestom prema Rogaškoj Slatini. Nakon što je stigla informacija da ih sustižu partizani i Kozaci, zajedno s čelništvom NDH je ostavila cestu te se uputila u evakuaciju kroz šumu. Kad se skupina odvojila na vojnu i građansku, pošla je s građanskom, u kojoj su bili Ante i Velimir Pavelić, Erih Lisak, Ico Kirin i Viktor Rebernišak. Uspješno su prešli Alpe i u Austriji su se smjestili u Leingreithu, prijavivši se američkim vlastima. Ondje se s manjim brojem ljudi odvojila od Pavelićeve skupine. Kasnije je pošla na susret s Božidarom Kavranom, koji im je organizirao prijelaz u Italiju. Tijelova 1946. su stigle u logor za izbjeglice u Fermu, gdje je kao i mnogi drugi Hrvati ostala mjesecima. Kad je doznala da ju jugoslavenske vlasti traže, krenula je dalje prema Rimu. Nakon što je preko tamošnjih hrvatskih studentica uspjela kontaktirati s Dominikom Mandićem, očevim predratnim poznanikom, isti joj je izrazio želju pomoći te joj je svjetovao neka pođe Krunoslavu Draganoviću. Ondje se zaposlila na nekoliko mjeseci kod jedne obitelji u Grrotaferrati, tako da joj se zameo trag. Nakon nekog vremena su joj počeli dolaziti u trag, pa je pošla na jug, u Kalabriju, gdje se krila u jednom samostanu. Ostala je i ondje neko vrijeme, a kad su ju obavijestili da su se stekli sigurniji uvjeti da može ići u Argentinu, to je i učinila te je pošla u Genovu, iz koje je isplovila put Argentine 28. veljače 1948. godine pod lažnim imenom.