section_heading: Što opraštanje jest ili nije?
paragraph_text: Sukob, povreda, prigoda je za preispitati odnos, i da se eventualno postavi na nove, čvršće temelje. Ili da se ono napusti. Slikovito bismo oprošenje i pomirenje mogli opisati kao mostogradnju. Povreda bi bilo nešto što je razdvojilo blisko. Takva, sada, razdvojena područja, da bi se ponovno približila, pomirila, iziskuju gradnju temeljenu na čvrstim uporištima. Za onoga koji je nanio povredu čvrsto uporiše bi značilo pokajanje i obraćenje, a onaj kojemu je nanesena povrjeda uporište nalazi u ispravnom opraštanju. Kada su takvi temelji postavljeni, moguće je postaviti most. Zašto govorimo o ovim čvrstim temeljima? Zato što, u protivnom, pri navali tereta i vjetrova, koji bi mogli "navaliti" na most, on bez čvrstih temelja ne može opstati. Nastaje velika ruševina, mnogo bolnija od samog razdvajanja. Oprostiti ne znači nužno odreći se svojih prava. Pravda zauzima uspostaviti prava povrijeđene osobe na objektivnoj razini, dok je opraštanje u prvom redu duhovni čin vlastite besplatne blagonaklonosti. Oproštenje koje ne suzbija nepravdu nije znak snage i hrabrosti, nego radije znak slabosti i lažne snošljivosti. Oprostiti drugomu ne znači nužno opravdati ga, pa tako možemo čuti govor poput ovoga: „Opraštam mu, nije on tome kriv. Imao je teško djetinjstvo, loš odgoj, utjecaj okoline..." Za opravdanje se mogu naći bezbrojne izlike. Oprostiti nije isto što i opravdati, tj. rasteretiti uvrjeditelja svake moralne odgovornosti kako bi čovjek ublažio svoju patnju. Oproštenje nije dokazivanje moralne nadmoćnosti.