section_heading: Ratovi Irana, Osmanlija i Rusa
paragraph_text: Osmanlijska dominacija nad područjem Kurdistana bila je kratkog vijeka. Nakon što je osigurao istočne granice od uzbečkih upada, safavidski vladar Abas I. godine 1598. prvo premješta glavni grad u Isfahan, a zatim 1603. uz britansku pomoć modernizira iransku vojsku i pokreće veliki vojni pohod protiv Osmanskog Carstva. Već sljedeće godine ponovo uspostavlja kontrolu nad Azarbajdžanom i oslobađa Tabriz koji je desetljećima ranije bio u osmanlijskim rukama. Iste godine uz pomoć Armenaca i Gruzijaca uspješno opsjeda osmanlijsko uporište u Erevanu, a potom njegova vojska pobjeđuje Osmanlije i kod jezera Van u Kurdistanu. Iako je većina kurdskog stanovništva bila lojana šahu Abasu,<ref>McDowall, David (1996.), str. 32. godine 1609. zabilježen je i primjer otpora u utvrdi Dimdim<ref>Izady, Mehrdad (1992.), str. 51. (200&nbsp;km južno od Urmije) u kojoj se sunitska oružana skupina sklona Osmanlijama odupirala safavidskim vlastima, ali je njihov otpor brzo ugušen. Zbog bojazni od golemog osmanlijskog protunapada o čemu su ga obavijestili iranski obavještajci, Abas I. odlučuje primijeniti tada već tradicionalnu strategiju „spaljene zemlje” koja je uključivala premještanje desetaka tisuća stanovnika iz sjeverozapadnog Irana. Kršćanski Armenci i Gruzijci su zbog gospodarskih razloga premješteni su većinom u Isfahan odnosno manjim dijelom u pokrajine Gilan i Mazandaran,