section_heading: Rak, povratak i povlačenje s leda
paragraph_text: Dvoboj njega i Gretzkya očekivao se i iduće sezone, no sudbina je Lemieuxu namijenila drukčiju, još težu zadaću. U jutarnjim satima 12. siječnja 1993., Lemieux doznaje da slijedi njegova najteža bitka, bitka za život. Obolio je od Hodgkinovog limfoma, odnosno, raka limfatičnog aparata nepoznatog uzroka. Čudesno, nakon samo šest tjedana kemoterapije, već u ožujku Lemieux se vratio na led, izazvavši time šok i nevjericu javnosti. Nakon njegovog povratka Penguinsi postavljaju novi NHL rekord od 17 uzastopnih pobjeda, i ne samo to, iste sezone ubilježio je 160 bodova, te četvrti put nadmašio Gretzkog. Naredne sezone (1993/94.) Lemieux je ipak izmučen ozljedama izdržao samo 22 utakmice, a sljedeće godine zbog bolova uopće nije ni zaigrao. U hokej se vratio 1995./96., odnosno 1996./97., te oba puta natjecanje završio kao najbolji strijelac lige. U sezoni 1995./96. sa 161 bodom ponovo osvaja Art Ross Trophy, a u play-offu tijekom 17 susreta postiže 27 bodova. Neočekivano, Penguinsi gube sedmu utakmicu polufinala na domaćem ledu od Florida Panthersa. Tada je po treći puta osvojio Hart Trophy, i po četvrti puta Lester B. Pearson Award. Tijekom sezone 1996./97. protiv Vancouver Canucksa preskočio je brojku od 600 golova u NHL karijeri. U proljeće 1997., nakon što su Penguinsi ispali u prvom krugu doigravanja od Philadelphije, proglašava kraj karijere. U studenom 1997., postaje članom hokejaške Kuće slavnih, a njegov dres s brojem 66 zauzeo je čelno mjesto u dvorani u Pittsburghu. Tako je s 31 godinom na leđima prerano završio karijeru, odigravši 745 susreta i ostvarivši 1494 boda (613 golova, 881 asistencija). Umirovio se kao jedini NHL igrač s prosjekom većim od 2 boda i prosjekom od 0,82 gola po utakmici.