paragraph_text: Od samih početaka civilizacije ljudska bića znala su za pojmove nagrade i kazne. Nagrada je obično stizala nakon dobro ili uspješno obavljena posla dok je kazna uvijek bila ishod nečije pogreške ili neodgovornog postupka. Čovjek je zahvaljujući jedinstvenom razvoju u prirodi razvio i ego. Od plemenskih dana bilomu je jasno kako ona jedinka koja se nečim ističe (posebice snagom, inteligencijom, snalažljivošću, itd.) prva dobiva obroke, i ima u svemu veća prava i poštovanje plemena od osobe koja se ničim ne ističe. Čovjek je oduvijek htio biti u nečemu bolji od ostalih, isprva samo u lovu ili skupljanju plodova, kroz razne borbe i ratove, filozofiju ili književnost, pa sve do apsurdnih vještina koje su došle u 20. stoljeću, posebice pojavom Guinnessove knjige rekorda. Nemali se broj puta čovjek natjecao s drugim čovjekom, s vremenom pa i životinjama. Onaj koji bi izašao kao pobjednik dobivao bi poštovanje i divljenje svih ostalih. Čovjek je dakle još kao i životinja bio svjestan vlastite kompetitivnosti i uvijek je jurio pobjedu jer pobjeda je od njega pravila više biće, pobjeda mu je gradila karakter i činila ga posebnijim među ostatkom populacije. Tu su ideju Grci razvijali te je ona na kraju oblikovala i olimpijske igre. Čovječanstvo je napredovalo zahvaljujući istaknutim pojedincima, a najbolji način za čestitanje i priznavanje njihove nadmoći u sportskim disciplinama bila je nagrada. U starom Rimu gladijator koji bi preživio određeni broj borbi dobivao je slobodu i život kakav želi za sebe i svoju obitelj. Srednji vijek bio je prepun nagrada. Za hrabru borbu hladnim oružjem u raznoraznim ratovima vitezovi bi dobivali od svojih vladara zemljišne posjede i prestižne plemićke titule. Povijesni problem dodjele bilo kojih nagrada bio je taj što svijet do 19. Stoljeća nije bio globaliziran, tako da nagrade jednostavno nisu mogle biti međunarodne, nisu mogle obuhvatiti kandidate iz cijelog svijeta.