section_heading: Mitologija
paragraph_text: Druga priča je tužnija i govori o nesretnoj ljubavi i povrijeđenom ponosu. Po njoj se u Oriona, velikog lovca, sina Posejdonova, zaljubila Artemida, božica lova i Mjeseca, te zbog toga počela zapostavljati svoj posao rasvjetljavanja noći. Njenom bratu Apolonu, bogu Sunca, to se nije sviđalo. Jednog dana, kada je opazio Oriona kako pliva na pučini, učinio je sunce tako sjajnim da je Orion postao samo nejasna mutna mrlja na obzoru. Tada je pozvao svoju sestru Artemidu i izazivao je kako sigurno nije dovoljno dobar strijelac da pogodi onu tamnu mrlju na obzoru. Artemida zaslijepljena ljutnjom i povrijeđena ponosa, jer je slovila za najboljeg strijelca među bogovima, ispalila je strelicu i pogodila mrlju na obzoru. Oriona je ta strelica ubila i kasnije tog dana njegovo je tijelo isplivalo na obalu. Kada je shvatila što je učinila, Artemida se gorko kajala i izgubila volju za životom i bilo čime živim. Od tada je, po priči, Mjesec hladan i beživotan. Kao uspomenu na svog ljubavnika, kojeg je ubila, Artemida je uzela njegovo tijelo i postavila ga na nebo, označivši ga veoma sjajnim zvijezdama kako bi ga svatko mogao jasno vidjeti. Uz njega je postavila i njegove lovačke pse – Velikog i Malog psa (Canis Major i Canis Minor) da mu prave društvo u vječnosti.