section_heading: Stari vijek
paragraph_text: mini|lijevo|150px|<center>Ajvan u [[Hatra|Hatri (2. st.)]] Najstariji poznati ajvani datiraju se u partsko razdoblje (247. pr. Kr.−226.) i pronađeni su u Mezopotamiji. Samostalni ajvani u Hatri iz 2. stoljeća smatrani su revolucionarnim arhitektonskim primjercima, no arheološka istraživanja E. J. Kealla pokazala su da je i tijekom 1. stoljeća postojao niz hramova, palača i kuća sa sličnim manjim konstrukcijama. Ajvani su se kod njih pojavljivali na tri različita načina: kao samostalne strukture, kao dvostruki simetrični odnosno nasuprotni, te kao četiri elementa položena oko pravokutnog dvorišta. Određeni povjesničari umjetnosti pokušali su pronaći neiransko podrijetlo ajvana povezujući ga sa starijim mezopotamskim lukovima ili pripisujući mu helenističke utjecaje, ali takve se hipoteze danas ne smatraju vjerodostojnima. Usprkos tome što se pouzdano zna da se najstarije nadsvođene konstrukcije ovog tipa pojavljuju u partskom razdoblju, zbog oskudnosti arheoloških nalazišta i dalje nije moguće sa sigurnošću utvrditi jesu li prvotno građene u Mezopotamiji ili na Iranskoj visoravni. Naime, jedini ajvan iz 1. stoljeća pronađen istočnije jest Kuh-e Hadže u Sistanu, dok u partskoj Nisi na sjeveroistoku unatoč veličanstvenim kupolama ajvani nisu pronađeni. Od sredine 3. stoljeća nadalje, ajvani su postali arhitektonskim simbolima Sasanidskog Perzijskog Carstva. Ogledni primjeri iz ovog razdoblja su ajvani Ardaširove palače u Firuzabadu iz 3. stoljeća odnosno golemi Hozrojev ajvan (Tak-e Kesra) u Ktezifontu iz 6. stoljeća. Potonji je imao svod visine 37 m, dužine 50 m, te raspona 26 m i najveća je takva konstrukcija starog vijeka. Drevni iranski ajvani imali su funkciju ceremonijalne dvorane palače odnosno bili su mjestom službenih carskih pojavljivanja, sastanaka i krunidbi. Prilikom takvih događaja otvor ajvana početno bi bio zaklonjen velebnim zastorom, a njegovo micanje odnosno otkrivanje prijestolja pred okupljenim masama označilo bi početak carske svečanosti.