section_heading: Životopis
paragraph_text: Godine 1782., po svoj prilici u rano proljeće, fra Šimun je otputovao u društvu svog provincijala fra Augustina Okića u Italiju. U Italiji, iz Ancone, preko Loreta došao je u Ripatransone. Grad Ripatransone u vrijeme dolaska fra Šimuna imao je katedralu, s biskupom. Također i franjevački samostan, koji je kasnije dokinut. U novom samostanu fra Šimun je započeo svoju kušnju, koja se sastojala i u tome da se odrekne pušenja. Nakon četverogodišnjeg boravka u samostanu Ripatransone fra Šimun je zamolio poglavare da se više ne vodi kao član Provincije Bosne srebrene. Dana 16. lipnja 1786. godine odobreno mu je da bude primljen za člana franjevačke provincije sa središtem u Loretu. Doskora je fra Šimun postao uzornim redovnikom u samostanu. Kad bi ga koji brat pokušao dulje zadržati u razgovoru, odgovorio bi: »Brate, Bog i duša!« Iz samostana je izlazio samo po odredbi gvardijana. Tako je išao pohoditi bolesnike, prositi materijalna dobra nužna za život braće, vodio je braću novake na šetnju u prirodu, mijenjajući u tome ponekad učitelja novaka. Više puta je znao otići u samostanski vrt, pa kad je bio uvjeren da ga nitko ne vidi, znao se nemilosrdno bičevati. Stalno je nosio pojas s bodljikama. U samostanu se ustajalo na noćnu molitvu, no fra Šimun je često znao nakon molitve cijelu noć probdjeti pred svetohraništem. Bio je nadasve ponizan, kad su ga braća zbog njegove strogoće znala držati za opora čovjeka, upravo za osobenjaka. Za vrijeme Napoleonovih osvajanja u Italiji i provincija Marke potpala je pod francusku vlast te je fra Šimun je bio svjedok žalosnih događanja u Ripatransoneu 1799. godine.