section_heading: Povijest
paragraph_text: O Erikbaktsama je slabo poznato do dolaska sakupljača gume krajem 1940.-tih godina. Arheološka ispitivanja, mitologija kao i njihovo poznavanje tamošnje flore i faune ukazuju na njihovu veoma dugu prisutnost u tom kraju. Susjedna plemena dobro ih poznaju i smatraju agresivnima. Znani su i po vođenjima ratova protiv susjednih plemena Cinta-Larga i Suruí na zapadu, u bazenu rijeke Aripuanã; na istoku protiv plemena Kayabi i Tapanhuna na jugoistoku; te protiv plemena Irantxe, Pareci, Nambikwara i Enauenê-Nauê na jugu; i opasnih Munduruku Indijanaca i plemena Apiaca s donjeg Tapajósa. Ratobornost su iskazali i protiv sakupljača gume protiv čije su se prisutnosti borili sve do 1962. Ranih 1960.-tih Erikbaktsa su pacifizirani, a pogađaju ih i razne infekcije i epidemije, uključujući vodene ospice (Varicella ili chicken pox) i bopginje. Ove epidemije decimirale su 75/% populacije, koja je u vrijeme kontakta bila procijenjena na nekih 1300. Posljedica svega bila je odvođenje većine male djece na jezuitski internat Internato Jesuítico de Utiariti, na rijeci Papagaio, oko 200 kilometara od njihovog obitavališta. Ova djeca u jezuitskoj školi dolaze u kontakt s djecom drugih plemena i kontaktiraju s misionarima. Populacija odraslih Erikbaktsa postupno je preseljena iz svojih domova u jedno veće naselje gdje žive pod tutorstvom jezuita. Godine 1968. označena je i granica rezervata Erikbaktsa. Tijekom 1970.-tih godina misionari mijenjaju svoj pogled i držanje prema Indijancima, i njihovom pravu o postojanju njihove vlastite kulture. Do kraja 1970.-tih Rikbaktse se bore da zavladaju cijelim svojim tradicionalnim područjem, pa je već 1998 označena većina njihovog plemenskog područja. Nešto je drvosječa i rudara ipak tamo ostalo.