section_heading: Suvremena vojna diplomacija
paragraph_text: Brz razvoj vojne diplomacije na početku 20. stoljeća učinio je da u 1914. godini bude oko 215 vojno-diplomatskih predstavništava s preko 300 pomorskih i zrakoplovnih izaslanika, uz već postojećih 215 vojnih izaslanika obrane (A. Vagts: "The Military Attache", str. 137). Njihova najveća koncentracija bila je u tada vodećim zemljama Europe (Francuskoj, Velikoj Britaniji, Njemačkoj, Rusiji, Italiji i Austro-Ugarskoj), sve do izbijanja I. svjetskog rata, kada su mnoga vojno-diplomatska predstavništva prestala s radom, dok su se u neutralnim državama (Švicarska ili Švedska npr.), usmjerila na obavještajnu djelatnost. Po završetku I. svjetskog rata vojna diplomacija je dobila novu dimenziju u međunarodnim odnosima, pokazavši se vrlo korisnom u vođenju pregovora (posebno u onom dijelu koji je određivao sudbinu poraženih država), zbog čega nakon rata gotovo sve države ulažu velike napore i materijalna sredstva u stvaranje svoje vojne diplomacije. Posebno velik procvat vojna diplomacija doživljava između dva svjetska rata, kako po broju vojnih predstavništava i kvaliteti kadra, tako i po izgrađenosti metodologije i primjene tehničkih sredstava, a broj vojno-diplomatskih predstavništava (kao i broj njihovih djelatnika) ubrzano je rastao približavanjem ratne opasnosti, zbog potreba državnih i vojnih vodstava za podacima koji su ukazivali na pripreme za rat i mogućnost njegovog izbijanja. Naime, važne podatke vojnog karaktera obavještajne službe nisu mogle prikupiti bez odgovarajućeg oslonca i legalno instalirane baze na području države čije oružane snage su bile njihov predmet interesa, pa je većina zemalja našla rješenje u povećanju broja i kapaciteta svojih vojno-diplomatskih predstavništava.