section_heading: Glazba
paragraph_text: Neoklasicizam u glazbi je pokret koji se javio tek u 20. stoljeću. U ovom je slučaju došlo do obnove klasicističke glazbe s kraja 18. stoljeća i početka 19. stoljeća, a ne muzike antičkog svijeta. U konačnici to je bila reakcija na njemački modernizam, koji se javio u prvoj polovici 20. stoljeća. Bio je to antiprogresivni, antiindustrijski i antiinovativni muzički stil. Cijeli pravac bio je inspiriran onim skladateljma koji su tvrdili da je čovjek inherentno "dijatoničan" i "tonalan". Bila je to sušta suprotnost naglašeno modernističkim pravcima koji su se razvijali u to doba, poput dodekafonije. Skladatelji neoklasicizma su se okretali ranijim kompozitorima prilikom traganja za utjecajem. Iako praksa posuđivanja muzičkih stilova iz prošlosti nije bila nepoznata u povijesti glazbe, većinom se tu radilo o kombiniranju novih tehnika sa starim harmonijama kako bi se stvorila nova djela. Najvažnije odlike glazbenog neoklasicizma su povratak tonalitetu i konvencionalnim formama (plesne suite, concerti grossi, sonatne forme, etc.), povratak ideji apsolutne glazbe, korištenje laganih muzičkih tekstura i konciznost glazbene ekspresije. U klasičnoj glazbi, ovaj je pravac bio najizraženiji između 1920-ih i 1950-ih. Igor Stravinski je danas najpoznatiji kompozitor koji je skladao u ovom stilu. Glazbenu revoluciju efektivno je započeo svojim Oktetom za puhačke instrumente (1923.), komponiranim u Bachovom stilu. Još jedno značajno neoklasicističko djelo je i Prokofjevljeva Klasična simfonija br. 1 u D-duru, koja podsjeća na simfonijska djela Haydna ili Mozarta. Značajan doprinos pravcu, barem u svojim ranijim radovima, dao je i Dmitrij Šostakovič. Neoklasicistički balet nastaje u istom razdoblju, a za cilj je imao dovesti u red ruski imperijalni stil u smislu koraka i priče, ali uz zadržavanje tehničkih inovacija.