section_heading: Antika i srednji vijek
paragraph_text: Prostor današnje Podgradine susljedno je naseljen i vrednovan od prapovijesnih vremena. Do danas je nekadašnji šumski prirodni krajolik preobražen u različite oblike kultiviranog krajolika djelatnošću ljudskih skupina od pračovjeka preko starih Ilira i Liburna do Hrvata koji ovdje obitavaju od 7. stoljeća. Prirodno-zemljopisna obilježja reljefa, građe i sastava podloge, klime, voda, tala te biljnog i životinjskog svijeta imala su u tome najveće značenje. Ujedno su i civilizacijske, kulturološke te geopolitičke okolnosti utjecale na vidove i jačinu promjena u prostoru i vremenu. Naseljenost na prostoru Podgradine može se pratiti od kamenog doba, s nalazima kovina, posebice iz željeznog doba s više ostataka gradinskih naseobina, grobnih humaka i drugih nalaza iz vremena obitavanja Liburna, antike i srednjeg vijeka pa sve do danas, kao i pronalazak bunara s ilirskim simbolima i ponekim kolovratom koji je vjerojatno nastao nakon doseljenja Hrvata koji na to područje prvi puta kroče 620. Nakon doseljenja Hrvata Podgradina pripada župi Sidraga u kneževini Primorskoj Hrvatskoj, a kasnije i Ninskoj biskupiji u Hrvatskom Kraljevstvu. Još uvijek traje pamćenje o nestalim selima koji su najvjerojatnije razrušena za vrijeme francuske revolucije i osmanskih provala te o kojima se zna ponešto iz starijih isprava; Mirce, Budin i Badanj-Paljuv po kojem je današnji Paljuv dobio ime. Badanj-Paljuv je jedno od triju bivših naselja iz kojih je današnja Podgradina nastala, a nalazilo se između današnjeg naselja Paljuva i starog podgradinskog zaseoka Badanj. Prvotno je pripadalo Hrvatskom Kraljevstvu, a nakon toga Mletačkoj Republici te Osmanskom Carstvu od Ciparskog do Morejskog rata kada ponovno potpada pod Mlatačku upravu. U povelji kralja Andrije II. Arpadovića na latinskom jeziku spominje se selište Miracha kao plemski posjed, to jest feud nazvan po potoku Mirači, a to su potvrdili ban i sam kralj, što je unaprijed izneseno. Život je tekao u skladu sa srednjovjekovnim običajima u Hrvata, a navedeni posjedi proširivali su se i dopunjavali. U 14. stoljeću područje Podgradine obuhvaća prostore od današnjeg Islama Latinskog (Islamsko polje, Graduša), Grgurica, Islama Grčkog (Režani, Breg), Donjeg Kašića i Posedarja (Gajine, Jurjevac, Oblog, Madovci, Grgurica, Žukovac, Kraljevo vrilo, Simčine), Podzidina i Rakitovca do crkvice Sveti Duh i istoimene plaže te Nozreta, Paljuva i zaleđa Novigrada. S tadašnjom pripadajućom kopnenom površinom od 48,37 km² i 17,14 km² na moru (ukupno 65,61 km²) predstavljala je najveće naselje u zadarskom zaleđu i Mletačkoj Dalmaciji. U 1370. Podgradina je brojala 860 stanovnika te je tada bila najveća i najnaseljenija u svojoj povijesti. U razdoblju od 1378. – 1409. nalazila se na samoj granici Bosanskog Kraljevstva. Kralj Ladislav Napuljski, s obzirom na uspjeh Žigmunda Luksemburškog i slabe izglede da uspije u borbi za prijestolje, 7. srpnja 1409. prodao je svoja prava na Dalmaciju Mletačkoj Republici za mali iznos od 100.000 dukata. Većina se mještana bavilo zemljoradnjom, ribarstvom i stočarstvom. Bavili su se i proizvodnjom morske soli, no solane su uništile osmanske provale. Naselja Mirce i Budim spominju se 1421. u Zadarskom katastiku koji je priređen prema odredbi mletačkog dužda.