section_heading: Druga faza: Kongo i istočna Afrika
paragraph_text: thumb|left|150px|Zastava Belgijskog Konga Druga faza pokreta za neovisnost u istočnoj i srednjoj Africi počela je prosvjedima koji su postali sve glasniji tijekom pedesetih godina 20. stoljeća. Britanija i Belgija su i dalje odbijale ustupke u istočnoj i središnjoj Africi. Prije 1955. belgijska vlada je pokušala spriječiti nalet promjena u Kongu i nije učinila ništa kako bi ga pripremila za neovisnost za koju su drugi smatrali kako mora doći ranije ili kasnije. Izolacija nije uspjela. Prosvjedni pokreti bili su bolje organizirani i postali su nasilniji tijekom 1958. Početkom 1959. postalo je razvidno kako će neovisnost uslijediti uskoro ili će se Belgija suočiti sa skupim ratom po uzoru na onaj u Alžiru. Belgijska vlada je tada unaprijed odredila nadnevak neovisnosti i sredinom šezdesetih godina 20. stoljeća dala neovisnost Kongu. U tijeku sljedeće dve godine slijedile su ga Ruanda i Burundi. thumb|mini|150px|Belgijske snage u Kongu U britanskoj istočnoj Africi nemiri među narodom Kikuju iz Kenije tijekom razdoblja od 1952. do 1956. pretvorili su se u gerilski pokret, da bi prerasli u otvoreni bunt koji su Britanci nazvali Mau-Mau. Oni su ugušili bunt, ali je pobuna ukazala na teškoće s kojim se suočavaju Europljani u prekomorskim zemljama koji su bili neznatna manjina te vladali privredom. Jedno rješenje bilo je odustati i otići kao što su učinili alžirski doseljenici 1962. godine. Drugo rješenje je bilo da Britanija odobri neovisnost na osnovi načela jedan čovjek, jedan glas i da očekuje kako će buduće afričke vlasti pokazati blagonaklonost prema europskoj i hinduskoj manjini. Krajem pedesetih godina britanska politika je pokušala izbjeći oba rješenja i dala je prednost uspostavljanju posebnih uvjeta za zaštitu manjina nakon dobivanja neovisnosti.