section_heading: Povijest radničkog samoupravljanja
paragraph_text: 1950-ih, na vrhuncu hladnog rata, Titova Jugoslavija zagovarala je socijalistički inačicu radničkog samoupravljanje (Autogestion), što nije bilo u istom pravcu razmišljanja s Moskvom, koja je nasuprot tome prakticirala središnje planiranje i državno vlasništvo nad industrijom i gospodarstvom. Jugoslavensko gospodarstvo je bilo organizirano u skladu s idejnim smjernicama Tita i teoretskim i praktičkom razradama Edvarda Kardelja. Veliki doprinos teoriji i praksi radničkog samoupravlja dao je i hrvatski znanstvenik Branko Horvat. Uz izuzetak krize koja je izbila sredinom 1960-ih, gospodarstvo zemlje je bilo stalno u uzlaznoj liniji za vrijeme Titovog radničkog samoupravljanja (1952. – 1980.). Nezaposlenost je bila relativno niska, obrazovna struktura radništva i stanovništva stalno se poboljšavala. Očekivana životna dob (tad je bila oko 72 godine) i životni standard građana Jugoslavije bio je gotovo jednak životnom vijeku i životnom standardu građana "zapadnih" kapitalističkih zemalja poput Italije, Francuske, Sjedinjenih Američkih država. Ipak, toj slici je uvelike pridonio ondašnji međunarodni politički položaj SFRJ, koja je onda bila potrebna kao onakva i Zapadu i Istoku. Zato su Jugoslaviju često puta spašavali povoljni gospodarski aranžmani i spasonosni krediti koje od Zapada i Istoka dobivaju isključivo zemlje koje su važni strateški partneri, ali samo u razdoblju kad to jesu. Gubljenjem značaja Jugoslavije, Jugoslaviji je bilo dostupno sve manje i manje povoljnih gospodarskih aranžmana i spasonosnih financijskih injekcija koje su spašavale Jugoslaviju kadgod bi se našla u škripcu.