section_heading: Raniji život
paragraph_text: Pietro Francesco Orsini rodio se u Gravini, nadbiskupija Bari, 2. veljače 1649. kao najstariji sin nadvojvode Ferdinanda Orsini-Gravine i Giovanne, rođene Frangipani. Ta obitelj je dala već dvojicu papa: Celestina III. (1191. – 1198.) i Nikolu III. (1277. – 1280.), te devetnaest kardinala. Pietro je od rane mladosti pokazivao sklonosti prema vjeri, pa s osamnaest godina ulazi u Red svetog Dominika u Veneciji, unatoč protivljenju svoje obitelji, jer je on kao najstariji sin bio nasljednik titule i imanja svoga strica, vojvode od Bracciana, koji nije imao svoje djece. Ulaskom u redovničku zajednicu Pietro si uzima novo ime Vicenzo Maria i s punim se žarom posvećuje učenju. Studira filozofiju i teologiju u Napulju, Bologni i Veneciji. Bio je lektor filizofije u dominikanskom samostanu u Brescii. Dana 24. veljače 1671. kardinal Emilio Altieri, budući papa Klement X., zaredio ga je za svećenika. Orsini ostaje u Brescii i predaje filozofiju u samostanu svoga Reda. Papa Klement X. imenuje ga već u 23. godini, 21. veljače 1672. kardinalom, čemu se Vincenzo žestoko protivio, ali je zbog poslušnosti svome Redu čast kardinala ipak prihvatio. Kao kardinal i dalje se pridržavao strogih običaja svoga Reda, te je nastavio živjeti kao običan redovnik, posvećen svakodnevnim dužnostima. Godine 1675. postavljen je za nadbiskupa Manfredonije. U upravljanju svojom biskupijom, kardinal Orsini je bio ustrajan u svom radu i zalaganju. Poticao je oživljavanje vjerskog života posjećujući i najmanja mjesta biskupije, te je imao osjećaja za potrebe ljudi. Dao je obnoviti mnoge crkve, te je održavao biskupijske sinode. Reorganizirao je i nadgledao financijsko poslovanje crkvenih tijela i zahtijevao od klera poštovanje kanonskih normi. Nakon smrti Klementa X. 1676. prvi puta sudjeluje u konklavi, i pripadao je grupi kardinala poznatih po imenu zelanti, koji su se zalagali protiv svjetovnog uplitanja u izbor pape. Papa Inocent XI. 22. siječnja 1680. postavlja ga u biskupiju Cesena, s naslovom nadbiskupa, a 18. ožujka 1686., zbog zdravstvenih razloga, premješta ga u nadbiskupiju Benevento, gdje će kardinal Orsini ostati punih 38 godina. Imenovanje na novu dužnost nosilo je sa sobom veliku odgovornost, ne samo zbog činjenice da se radilo o važnoj crkvenoj pokrajini, s nekoliko pomoćnih biskupija, nego i u velikoj mjeri zbog napetih odnosa s civilnim vlastima Napuljskog Kraljevstva. U novoj biskupiji Kardinal je zatekao, kako je jednom prilikom sam zapisao, bijedno stanje. Vjera i moral su bili u velikom padu, financijsko stanje nadbiskupije poražavajuće a dugotrajni sukob klera i plemstva kočio je uspostavu reda u pokrajini. Orsini je reformirao crkvenu organizaciju uspostavljajući dvadeset pet dekanata s pripadajućim župama, te uspostavio jedinstveni registar prihoda nadbiskupije i drugih crkvenih tijela. Dao je izgraditi nekoliko bolnica i težio je ublažavanju patnji siromašnih. Tijekom njegovog upravljanja biskupijom, Benevento je dva puta pogodio jak potres, 5. lipnja 1688. i 14. ožujka 1702., a njega su tada nazvali „Drugim utemeljiteljem“ Beneventa, zbog njegove iskazane hrabrosti i brige za stradalo stanovništvo i pomoći u obnovi grada. Sudjelovao je na konklavama: 1689., kada je izabran Aleksandar VIII., 1691., kada je izabran Inocent XII., 1700., kada je izabran Klement XI., 1721., kada je izabran Inocent XIII.