section_heading: Povijesni pregled
paragraph_text: Najraniji spomeni hrvatskoga jezika taj jezik imenuju isključivo hrvatskim, uz pokoji slučaj naziva slověnski, koji je u surječju značio isto što i hrvatski. O tom bjelodano govore istraživanja Ivana Ostojića i Benedikte Zelić-Bučan, od kojih su neki podatci već prikazani, dok je dio što se odnosi na renesansnu i predrenesansnu situaciju obrađen u tekstu hrvatskoga jezikoslovca Radoslava Katičića.<ref> Već je zarana hrvatski jezik bio imenovan kako regionalnim (dalmatinski, bosanski, dubrovački, kasnije slavonski), tako i nadnacionalnim imaginarnim (ilirski, slovinski) imenima. Ovdje valja napomenuti da pismenost na hrvatskome vernakularu počinje u 13. stoljeću s tekstovima poput «Vinodolskoga zakonika», a da se štokavsko jekavski jezični idiom, koji je postao osnovicom hrvatskoga književnoga jezika, nakon ranoštokavskih spisa i zapisa iz 13. i 14. stoljeća, pojavio u opsežnijim tekstovima kao što je Vatikanski hrvatski molitvenik. Hrvatski književni jezik se, najčešće, promatra kao kontinuitet pisane riječi od pjesmarice s tekstovima Džore Držića i Šiška Menčetića. Slovenski slavist, profesor praškoga sveučilišta Matija Murko je u djelu «Die Redeuteng der Reformation...», 1924. godine, utvrdio da se ilirsko ime odnosilo, uz malen broj izuzetaka što ih nalazimo ponajvećma kod stranaca, praktički jedino na hrvatski jezik - ponekad je taj naziv označavao slovenski jezik, no to bijaše veoma rijetko. Nije poznato da su bilo regionalni, bilo supranacionalni označitelji upotrebljavani, do samoga konca 18. stoljeća, i za srpski jezik. Srpski je jezik od početka slično imenovan, srpskim nacionalnim imenom-primjer je Karejski tipik Sv. Save. U srpskoj je jezičnoj kulturi od 12. do konca 17. stoljeća na snazi bio crkvenoslavenski jezik srpske suvrsti (tzv. srpskoslavenski), koji je početkom 18. stoljeća zamijenjen hibridnim ruskoslavenskim, ili rusko-srpskim. Ponarodnjena inačica bijaše slavenosrpski, jezik dominantan u drugoj polovici 18. stoljeća. Začetci uvedbe vernakulara nalaze se u nekim tekstovima bogoslova, pjesnika i pisca Gavrila Stefanovića Venclovića, koji je smjerao integraciji srpskih narodnih govora i starije srpske crkvenoslavenske jezične baštine. No, ta djela, nastala oko 1720. – 1740., nisu uspjela prodrijeti u širu javnost, tako da je tek revolucija Vuka Karadžića dovela do stvaranja suvremenoga srpskoga temeljenoga na robusnom pučkom idiomu.