Шах, Фишер и Спаски: Легендарна партија и Хладни рат
Кад је Американац Боби Фишер изазвао Руса Бориса Спаског на Светском шаховском првенству 1972. године, медији су их фасцинирано пратили. Изгледало је као да се на шаховској табли на Исланду води прави мали Хладни рат.
Борис Спаски и Боби Фишер одиграли су незванични реванш 1992. године Било је то у време пре интернета, пре мобилних телефона, пре онлајн коментара, пре канала са вестима, пре стриминга. Партије су се играле на месту које није одговарало светским медијима. Телевизијски сателитски простор био је изузетно скуп: на америчким ТВ мрежама најновије вести некад су се преносиле само путем телефонског разговора са новинарем у Рејкјавику. Нико пре није озбиљно мислио да би шах могао да буде материјал за ударни термин телевизијског програма. Али онда се појавио јединствени и крајње проблематични Боби Фишер. Фишер је рођен 1943. године и одрастао је у Њујорку. Од ране младости је био опседнут шахом. Са 14 година је постао најмлађи амерички шаховски шампион свих времена. Али после Другог светског рата, првенствима је готово искључиво доминирао Совјетски Савез. Да ли би Фишер могао да буде тај који ће вратити пехар назад у Бруклин? Представа Гавранови: Спаски против Фишера, премијерно одиграна у децембру, покушај је да се продре у саму психу ова два изузетна човека. Спаски, који данас има 82 године, важио је за уравнотеженијег шахисту. Фишер је умро 2008. Годинама се понашао бизарно и давао шокантне изјаве - похвалио је нападе од 11. септембра, на пример. Роберт Емс (лево) који игра Фишера и Ронан Раферти као његов ривал Спаски Роберт Емс се прославио као глумац у ТВ серијама, укључујући у Атлантиди и Чернобиљу. Он сада мора да пронађе неку унутрашњу логику како би тумачио Фишера. „Боби је препун опречности. Био је Јеврејин, али је имао антисемитске испаде. Био је Американац, али изгледа да није поседовао никакав осећај правог патриотизма. Био је несумњиво неуравнотежен и мислим да морате да се вратите на питања очинства и породице у којој је одрастао. Његов однос са мајком био је напет. „Како год да је до тога дошло, развила се рањивост која га је обликовала. Боби Фишер је био бриљантан лик, али склон самоуништењу - мада се то углавном односило на животни период који није био тема позоришног комада - и на крају је потпуно изгубио контролу. Овде имате једну праву трагедију", каже Емс. Глумац каже да му је Фишеров живот „пружио огроман материјал за поигравање, али увек морате да радите с оним што се налази у тексту". „Том Мортон Смит (драматург) стално усмерава публику у одређеном правцу. Боби вероватно никад није био срећан и нисам сигуран да је имао праве пријатеље. Али био је већи од живота, што је за једног глумца прави дар", каже он. Ирски глумац Ронан Раферти, који се тренутно појављује у мини-серији The Rook, игра Спаског. Редитељка Анабела Комин има задатак да шаховску партију учини занимљивом за посетиоце позоришта „На површини је увек деловао као много смиренији и много усредсређенији шахиста. Али мислим да сада знамо више о томе колико је уздрман и узнемирен био Фишеровим понашањем, и то онда и користимо. „Борис је искрено мрзео чињеницу да је игра коју је толико волео некако постала аспект политике суперсила. Као актуелни светски шампион, само је желео да одигра ту партију и победи." Емс сматра да је и Фишер 1972. године био суштински аполитичан. „Занимљиво је да ниједан од њих двојице није осећао велику блискост са властитом земљом - били су страствени поводом играња шаха и ту поруку преносимо на сцени", објашњава Раферти. Што доводи до питања како тачно поставити шах за позориште? Двојица људи који се нагињу над столићем држећи се за чела док активно размишљају у тишини не обећава велику драму. Редитељка Анабел Комин каже да кад се упознала са Мортоном-Смитом, питање драматизације партија било је високо на списку приоритета. „У тексту Том их представља у стандардном облику, тако да љубитељи шаха могу да вагају потезе уколико то желе. Али намерно нису постојале смернице како и до које мере то да представимо на сцени. „Партије врло брзо попримају значење које превазилази саму игру. Партије користе и Совјети и Американци за одређене циљеве. Дакле, започињемо са буквалним значењем потеза, али то ускоро прераста у језик параноје и политике, и речник контроле. То је велики део онога о чему говори сам комад", каже Комин. Ронан Раферти се припрема за улогу Бориса Спаског „Дакле, било да то радимо уз помоћ музике или физичких покрета, партије смо поставили тако да драматизују оно што се дешава у позадини. То су веома кореографисане тачке - не морате јасно да разумете сваки потез да бисте разумели о чему говори прича." Редитељка каже да је комад истовремено студија карактера. „Једна од фантастичних сцена јесте она кад видимо Бобија са мајком. Тај однос је можда био доминантан, нестабилан и небезбедан. „Ми видимо неповерење које Боби гаји према свету око себе и мислим да нам комад помаже да разумемо како се то преточило у његов страх од совјетског контролисања ума током времена проведеног на Исланду." „Бобијев суштински ментални склоп био је да је све што је постигао у животу постигао сам и без ичије помоћи. Он се дефинитивно осећао као да се бори против Совјета - али мислим да се дубоко у себи борио против читавог света", каже Комин. Као изазивач, Фишер није добро пролазио у раним стадијумима игре и тек је касније успео да стекне предност. Међу његовим притужбама организатору била је и она да ТВ камере производе буку која га деконцентрише у игри (али коју нико други није чуо). Борис Спаски (лево) и Боби Фишер одмеравају снаге Комин каже да је једна од тема представе како се развијао однос између Фишера и Спаског. „Било би погрешно рећи да су они постали велики другари. Јер нису. И можда би то у сваком случају било изван Бобијевих могућности. Али они су два месеца били близу један другог и ту се нешто неизбежно развило." После партије, Фишер је практично нестао на 20 година. У Југославији је 1992. године одиграо и добио незванични реванш против Спаског, чија је укупна награда износила пет милиона долара. Живео је у Мађарској и на крају на Исланду, где је умро и био сахрањен. Емс мисли да је за Фишера најважнија била могућност да освоји титулу светског шампиона. „Била је то једина ствар за којом је жудео, мада се питам да ли је истински веровао у то да ће му она донети мир. После Рејкјавика, Боби буквално годинама није играо. „Могли бисте да кажете да га је читаво то искуство дефинисало, али га је истовремено и уништило. Он је био веома затворена особа и све што је желео да постигне било је преко шаховске табле. „Боби је сматрао да му победа по праву припада. Али да ли је она могла да га комплетира као људско биће? Мислим да не." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk