За кога је све Србија навијала: Од „Трампе, Србине" до неузвраћене љубави
Грађани Србије често имају фаворита у међународној политици, од ког се очекује да дође и реши све државне проблеме.
Нови председнички избори у Америци заказани су за 3. новембар 2020. године. „Трамп и Путин мењају свет" и „Трамп враћа Србији Косово" - орило се са насловица два таблоида 2016. године, обележавајући тренутак када је Доналд Трамп постао амерички председник, а Београд је добио билборде са натписима „Трампе, Србине". Три године су прошле, нови амерички избори се приближавају, а Косово је и даље тема већ месецима заустављеног дијалога Београда и Приштине. Зато се огласио шеф српске дипломатије Ивица Дачић, истичући ко је његов фаворит. „Као министар спољних послова, организоваћу формализовање подршке Трампу на следећим изборима", изјавио је недавно Дачић за Српски телеграф. „Ако то урадимо паметно и објединимо те гласове, којих није мало, створићемо бољу позицију у новој администрацији", објаснио је он. Трамп није Србији вратио Косово, али смо сличне ставове према светским лидерима виђали кроз читав 20. век. „То је проблем наше политичке културе - народ је склон да верује у култ личности, због чега је чак и демократизација земље успорена", истиче Срђан Цветковић из Института за савремену политику. „Увек се чека да тај неки свезнајући вођа дође и реши све наше проблеме, људи ретко помишљају да сами нешто ураде", додаје он. ББЦ на српском води вас кроз дан који је руски председник провео у Београду. Кога су све Срби волели? Однос према светским лидерима увек се огледао у актуелној политичкој ситуацији. „Током Првог светског рата били су нам омиљени француски премијери и председници и њима смо давали називе улица", каже Никола Миликић из Историјског музеја Србије. Цветковић додаје да је су у то време пре свега интелектуалци били уз Француску. „Ту је и тај мит да су последње речи краља Александра у Марсеју биле 'чувајте ми Југославију и пријатељство са Француском'", истиче Цветковић. „То није тачно, али је народ ту реченицу запамтио". Онда је дошао Други светски рат, неко црвеније доба и Хладни рат. Да ли је ту било места за љубав према неком другом осим према другу Титу? „Одлазак Тита у Америку код Кенедија је био велики догађај за Југославију и одлично пропраћен, али колико је народ нешто од њега очекивао - заиста сумњам", каже Миликић. „Ипак је он био амерички председник, а волети америчког председника током СФРЈ није било баш паметно", додаје он. Цветковић истиче да је ипак „била велика жал за Кенедијем кад је убијен". Исток Ипак, љубав је углавном била усмерена ка Истоку, наводе историчари. „Најчешће су то били руски цареви и владари са Истока, попут цара Николаја, Стаљина и Путина", истиче Цветковић. „Увек је постојао тај сентимент у народу према Русији и ти људи су углавном имали тај емотивнији однос према политици, чекајући да пријатељи дођу и реше ствар." Ипак, нису ни ту увек цветале руже. Тито и Стаљин су се разишли 1948. године, па је Илија Чворовић у „Балканском шпијуну" морао да слику руског лидера закопа у подруму. Јосип Броз Тито је балансирао између Америке и СССР-а „Однос СФРЈ и СССР-а је функционисао по принципу топло-хладно", каже Миликић. „Отоплио је после Стаљинове смрти, када је власт преузео Хрушчов, али је веома брзо поново захладно. Тај принцип отопљавања и захлађивања је функционисао све до пада Берлинског зида". Зато СФРЈ није хтела да се придружи ниједном блоку, већ је изабрала трећи - несврстани - пут. Миликић каже да су „нешто више пажње од совјетских и америчких лидера добијали Хајле Селасије, Нехру и Насер, али је и то било контролисано". „Сумњам да је љубав прелазила границе, као што данас очигледно прелази према Путину. Тито је ипак био Тито", оцењује он. Шта је био Дачићев циљ Спољнополитички аналитичар Бошко Јакшић за ББЦ на српском каже да Дачић шаље ветар у леђа због онога што назива „новог приступа САД решењу косовског питања". Међутим, како наводи, „то се не саопштава овако јавно". „У крајњој линији - шта ако Трамп изгуби? Сами бисмо затворили врата комуникације са неком будућом администрацијом". Дачић каже да у Америци живи око 650.000 Срба „који ионако гласају за Трампа", додајући да су гласове дијаспоре објединили и Албанци. „Наравно да у Америци постоји систем лобирања и да одређене етничке заједнице увек имају неке фаворите", каже Јакшић. „Али да ли смо чули Едија Раму или Хашима Тачија да јавно позивају Албанце да гласају за Трампа? Или израелске лидере да позивају јеврејску дијаспору?" „Мислим да се то тако не ради... Не делује дипломатски". Како каже, боље је за државе попут Србије да се не ангажују јавно по том питању. „Сетимо се да је председник Вучић био на леду због донација Клинтоновој фондацији усред председничке кампање", истиче Јакшић. Дачић са бившим амбасадором Русије у Србији Александром Чепурином Од „Трампе, Србине" до неузвраћене љубави Југославија се распала, стигле су бурне деведесете и однос Југославије и САД је нагло захладнео. Америчка администрација је одмах подржала независност Косова, због чега многи у Србији Америку виде као „непријатељску државу". А онда је Трамп на изборима победио Хилари Клинтон. „Одушевљење Трампом међу Србима је више био вид контре америчкој политици и Клинтоновима, подршка мењању власти не, не Трампу као Трампу", каже Цветковић. Иако су таблоиди славили Трампов долазак, убрзо је било јасно да се ништа неће променити. Трамп је, на пример, већ у фебруару 2017. председнику Хашиму Тачију честитао годишњицу независности Косова. „Сједињене Државе су са грађанима Косова славиле златну медаљу на Олимпијским играма и улазак ваше репрезентације у ФИФА", навео је Трамп у писму. Потврда је стигла од тадашње амбасадорке САД у Уједињеним нацијама Ники Хејли која је навела да Косово заслужује да буде пуноправни члан УН. „Очекивати да ће Америка одустати од подршке независном Косову је чиста халуцинација", наводи Бошко Јакшић. „Независност Косова је закована у америчкој спољној политици и све се врти око америчке визије решења међусобног признања". Десет година након проглашења независности, Косово је признало више од 100 земаља. Ипак, тачан број није познат. Приштина наводи бројку од 116 земаља, а Београду кажу да их је далеко мање. Међу земљама Европске уније које нису признале Косово су Шпанија, Словачка, Кипар, Грчка и Румунија, а када је реч о светским силама, то су Русија, Кина, Бразил и Индија. Косово је од 2008. године постало члан неколико међународних организација, као што су ММФ, Светска банка и ФИФА, али не и Уједињене нације. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk