Филм Ирац: Мартин Скорсезе подмладио Де Нира, Паћина и Пешија ★★★★☆
Мартин Скорсезе каже да холивудски студији нису били заинтересовани за његов мафијашки филм Ирац.
Џо Пеши, Роберт Де Ниро и Мартин Скорсезе сарађивали су поново после 24 године „Никог више не интересује да снима филм са мном и Бобом [Роберт Де Ниро]", рекао је он. „Мислим да просто мисле да не постоји публика за то." Можда. Мада претпостављам да су прво извели рачуницу. Мислим, ако сте директор великог студија и дође вам један од највећих филмских режисера да вам предложи идеју да сними филм у жанру којим већ влада и то са Робертом Де Ниром, Ал Паћином и Џоем Пешијем у главним улогама - саслушали бисте га, зар не? Мислим да се све свело на новац и опрезност. Сва три главна глумца су у седамдесетим годинама, што није проблем само по себи, али већи део филма посвећен је периоду у ком су њихови ликови у касним тридесетим, раним четрдесетим. Нема те шминке која може да сакрије те боре. Одбачена је идеја о млађим глумцима који би их заменили. Дигитално подмлађивање било је једина опција, али оно никад пре није рађено онако како је то Скорсезе тражио: без зеленог екрана, без кацига које преносе слику. За Скорсезеа је требало пронаћи сасвим нову технологију. Мартин Скорсезе каже да Ирац има „ритам онога како размишљамо кад се присећамо догађаја из прошлости" Сувише ризично, можда. Хоће ли функционисати? Хоће ли коштати читаво богатство? Хоће ли глумци сарађивати? У причу се убацио Нетфликс и на сва три питања одговорио потврдно. Али и поред свих тих веома скупих високо технолошких трикова, Ирац је изразито филм старе школе који говори о пола века мафијашких интрига у послератној Америци. Класични Скорсезе, могло би се рећи. И он то и јесте, до одређене мере. Аутомобили драматично лете у ваздух, много је хладнокрвних убистава, а детаљима је поклоњено пуно пажње и то са душом историчара и оком уметника. Ирац је предивно снимљен филм. Такође је и веома спор. Почиње дугом секвенцом у старачком дому која на крају стиже до нашег остарелог наратора Френка Ширена (Роберт Де Ниро), Ирца из наслова. Он је наратор који нас води кроз причу уз помоћ флешбекова. Ту нас чека подмлађени Де Ниро који од америчког војника постаје пенсилванијски гангстер - лак на окидачу - који ради за мафијашког дона Расела Буфалина (Џо Пеши). Скорсезе каже да је морао много да наговара Пешија да одложи штапове за голф и врати се глуми. За Мартија и нас било је то паметно уложено време. Пешијева глумачка изведба тихог, пословно оријентисаног шефа организованог криминала је изузетна. Мораће да се деси нешто стварно невероватно да он остане без Оскара за најбољу споредну мушку улогу. Роберт Де Ниро са Џоом Пешијем који није био рад да се врати снимању филмова Окосницу филма чини путовање на које он полази са Френком (ког све време зове „дечко", без и најмање искре подсмеха у оку) како би присуствовао породичном венчању. То је структурални механизам који Скорсезеу омогућава да направи све потребне дигресије којима ће попунити историјат тројице повезаних протагониста: Френка, Расела и председника синдиката Џимија Хофе (Ал Паћино). Расел помаже Френку да се запосли као Хофина десна рука. Разговор за посао воде преко телефона. „Чуо сам да кречите куће", каже Хофа. „Да. И сам радим столарију", одговара Френк измамивши Раселов сицилијански осмех одобравања. Ово није разговор о поправкама. Шездесетих, кад су се навелико прислушкивали телефони, америчко подземље развило је властити дијалекат: плаћене убице биле су молери. Они који су чистили за њима, радили су као столари. То је кључни разговор филма којим се успоставља злочиначки троугао, хијерархија међу протагонистима и односи који ће се даље развити. Паћино је одличан, мада га донекле минира процес подмлађивања због ког, с времена на време, више личи на британског ТВ водитеља Ларија Грејсона него на жилавог вођу синдиката. Оскаровац Ал Паћино никад пре није радио са Скорсезеом и изјавио да је „лик Џимија Хофе био неодољив". Де Нира је такође технологија изневерила, што је штета јер је у врхунској форми. Фацијалне измене су у реду, функционишу. Али је и даље у телу седамдесетогодишњака и изгледа нескладно кад укочених кукова прелази преко стена или напада локалног продавца, руку прилепљених уз тело. Није катастрофа, али изгледа чудно: смета и скреће пажњу са иначе првокласног филма који се прилично нехајно односи према времену. Заправо, успорени ритам делује као још један лик, дарујући веома специфичну личност филму, једној верзији истините приче коју је изнео Чарлс Брант, адвокат и пријатељ Френка Ширена, када је о њему објавио књигу. Пеши, Паћино, Скорсезе, Де Ниро и Харви Кајтел на светској премијери Ирца у Њујорку Мартин Скорсезе каже да филм говори о „моћи, љубави, издаји и, на крају, цени коју плаћате за живот који водите". Рекао сам му да мислим да је то и филм о старости, а легендарни аутор ми је упутио поглед који не можете лако да заборавите. „Старости?", рекао је уздигнутих обрва. „Да, говори и о процесу старења", рекао сам. „Процес старења", говори он полагано и клима главом. „Да, и о процесу старења… [застаје, смеши се], само не уплаши публику која не жели да иде да гледа филм о старости." Случајно погођена слаба тачка. Можда је став да је ово филм о старцима представљало проблем кад је реч о финансијама. Ко зна. Али јесте тако. То је перспектива из које је прича испричана и рационализована: Ширен је старац који се суочава са властитим судњим даном, попут краља Лира: не присећајући се две свирепе ћерке, већ двојице моћних господара којима је служио. То је прича о подељеној лојалности коју смо већ чули, од комедије дел арте из 18. века до хит представе Националног театра Један човек, два господара. То су биле комедије, а Ирац није, али не би било погрешно очекивати да ће се Нетфликс грохотом смејати на путу до банке са хитом који је Холивуд одбио. Пратите Вила на Твитеру. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk