Човек који се спријатељио са најизолованијим племеном на свету
Ретки су они који о Сентинелцима знају више од индијског антрополога Т.Н. Пандита.
Пандит даје кокосов орах Сентинелцима приликом експедиције 1991. године Као регионални представник индијског Министарства за племенска питања, Пандит је током више деценија посећивао њихову изоловану острвску заједницу. То племе, које је десетинама хиљада година живело у готово тоталној изолацији, доспело је у жижу пажње светске јавности када су, како је пренето, убили двадесетседмогодишњег Американца Џона Алена Чауа који је, као мисионар, желео да успостави контакт с њима. Али Пандит, који сада има 84 године, тврди да је та група највећим делом „посвећена миру" и верује да страшна репутација која их прати није на месту. „Током наших сусрета претили су нам, али никад се није дошло до тачке када би били спремни да убију или озледе неког. Кад год би се узнемирили, ми смо се повлачили", изјавио је за ББЦ. „Веома ми је жао због смрти тог младића који је дошао чак из Америке. Али он је направио грешку. Имао је прилику да остане жив. Али није одустао и за то је платио главом." Пандит је први пут посетио острво Северни Сентинел, којег настањује само то племе, 1967. године, као члан експедиције. Сентинелци су се првобитно од посетилаца крили у џунгли, а током наредних посета су их гађали стрелама. Рекао је да су антрополози са собом носили разне предмете помоћу којих су покушавали да успоставе контакт. Ово племе се сматра угроженим „Носили смо посуде и лонце као поклоне, велике количине кокоса, челичне алате попут чекића и дугих ножева. Такође смо са собом водили и тројицу Онги (припадници локалног племена) како би нам помогли да 'протумачимо' говор и понашање Сентинелаца", присећа се он у есеју у ком описује посете. „Али сентинелски ратници би нас дочекивали љутити, намргођених лица и комплетно наоружани дугим луковима и стрелама, спремни да бране своју земљу." Упрког слабом учинку, они су остављали поклоне у покушају да остваре успешан контакт са мистериозном заједницом. Једном приликом, како каже, било им је јасно да племе очигледно не цени поклон у виду живе свиње коју су им оставили, пошто су је зачас усмртили копљима и закопали у песак. Успостављање контакта Пошто је неколико експедиција покушало да оствари контакт, први стварни помак десио се 1991. када је племе дошло до океана и мирно им пришло. „Били смо збуњени тиме што су нам то дозволили", казао је он. „Одлучили су да се упознају са нама и сусрет се одиграо под њиховим условима." „Искочили смо из чамаца и стали у воду која нам је досезала до врата, делећи кокосе и остале поклоне. Али нису нам дозволили да ступимо на њихово острво." Пандит је радио у индијском министарству за племенска питања Пандит каже да га није превише бринула могућност отмице, али је стално био на опрезу када би се нашао у њиховој близини. Он каже да су чланови њиховог тима покушавали да комуницирају знаковним језиком са Сентинелцима, али им то није успело, пошто су ови углавном били заокупљени поклонима. „Причали су међусобно, али нисмо разумели њихов језик. Звучао је као језици које говоре друга племена на том подручју", присећа се Пандит. „Нисте добродошли" Током једног упечатљивог и напетог сусрета, млади члан племена му је запретио. „Док сам им делио кокосе, малко сам се одвојио од остатка тима и почео сам да одмичем ка обали", изјавио је за ББЦ. „Један млади Сентинелац направио је чудну гримасу, узео нож и показао ми да ће ми одсећи главу. Истог трена сам тражио да ми чамац приђе и брже-боље сам се повукао." „Гест тог дечака био је значајан. Јасно ми је показао да нисам добродошао." Индијска влада је после обуставила експедиције са поклонима и дошљацима је забрањено да се примичу острву. Потпуна изолација Сентинелаца значи да би за њих сваки контакт са спољним светом могао да буде погубан, јер највероватније нису имуни чак ни на најобичније болести као што су грип и мале богиње. Пандит је изјавио да су чланови његове групе увек прегледани на могуће преносиве болести и само онима потпуно здравима дозвољавано је да путују на Северни Сентинел. Званичници тврде да убијени Чау, није добио никакву званичну дозволу за то путовање. Он је, уместо тога, платио локалном рибару 25.000 рупија (320 евра), да га илегално одвезе до острва, у нади да ће успети да преобрати у хришћанство то племе. Упркос томе што је лично доживео напете сусрете са Сентинелцима, Пандит одбија да их одреди као насилне. „То није исправан поглед на ствар. Ми смо овде агресори", изјавио је за Индијан експрес. „Ми покушавамо да зађемо у њихову територију." „Сентинелци су људи посвећени миру. Они не желе да нападају друге. Они не одлазе на суседне територије и не траже невољу. Ово је редак инцидент", изјавио је за ББЦ. Пандит каже да би волео да се поново успоставе пријатељске мисије с поклонима, али тврди да племе не треба узнемиравати. „Треба да поштујемо њихову жељу да их оставимо на миру", рекао је. Тај став деле и групе за конзервацију попут организације Сурвајвал интернешенал.