Сексуално злостављање и деца: Шта треба да раде родитељи
„Никакво насиље над децом не може се оправдавати, а свако насиље над децом може се спречити", став је Уједињених нација.
Али како га препознати? Како реаговати на време? Коме се обратити? Случај професора који је осумњичен за силовање и злостављање малолетних полазница његове школе глуме у Београду многим младим девојкама је отворио болне ране и покренуо лавину потиснутих сећања. Али и појачао страх родитеља и отворио питање - како да препознам да је моје дете злостављано? „Осетила сам да ме додирује по колену, па по бутини" Јелена Маринковић има 30 година и живи и ради у Београду. Недавна вест да је малолетне девојке силовао и непримерено додиривао професор глуме, вратио је у време средњошколских дана и подсетио на ситуацију коју је давно потиснула у себе. „Мислила сам да то није ништа, јер ми се ништа страшно није догодило, пролазе девојке много горе", прича Маринковић за ББЦ на српском. Док је ишла у средњу школу често је одлазила аутобусом у посету код другарице која живи на селу. „Тог јутра сам села на седиште до прозора, а поред мене неки старији човек", „Покушао је да започне разговор с мном, а ја сам му кратко одговарала, јер никад нисам волела да ћаскам с непознатим људима", каже она. Са собом је имао новине, које је отворио и Јелена се у себи обрадовала, јер ће сада коначно престати усиљени разговор. А онда је осетила да је додирује по колену, па по бутини. „Мислила сам да умишљам и померила сам се, али ме је онда поново додирнуо", каже Маринковић којој се у том моменту чинило да јој је једини спас да се врпољи, како би се склонила од његове руке. Јелена се поверила мами и испричала јој догађај из аутобуса тек неколико година касније. Из Центра за дечију психологију (ЦДП) у писаном одговору за ББЦ на српском кажу да је догађај, односно трауматско искуство различито код сваког детета. „Уколико не постоје непосредни физички показатељи сексуалне трауме, сексуално злостављање деце није лако препознати", каже психолошкиња Мирјана Марковић из ЦДП-а који се бави унапређењем менталног здравља деце и адолесцената, као и лечењем психолошких поремећаја код младих. Мајка се сусрела са сином кога је последњи пут видела када је имао шест година. Зашто деца (млади) крију тајну о злостављању Јелена каже да је била „клинка која није знала шта да уради у том тренутку". „Било ми је непријатно и нисам знала као да одреагујем", додаје. На следећој станици је изашла из аутобуса, иако је требало да се вози још неколико километара. Марковић из ЦДП-а каже да су најчешће стратегије којима прибегавају сексуални злостављачи уцене, притисци, лажи и обмане и да такви односи збуњују дете и поред тога што оно можда зна да то што му се дешава није добро. „Деца, генерално, ћуте јер их је најчешће страх да ће упасти у невољу, да ће им злостављач претити, да им нико неће веровати и да ће бити одбачена", објашњава психолошкиња. Напомиње да деца неретко верују да су сама крива и да су нечим изазвала злостављање. Уколико злостављач познаје дете, он скоро ни не примењује силу, већ тежи да придобије поверење детета, тако што је наглашено пажљив према њему. Психолошкиња каже да он тада „склапа својеврсни савез са дететом", односно уверава га да никоме не треба да открије шта му се догађа. „Мала деца не знају да је сексуална активност нешто што је погрешно или лоше, док је старијој деци непријатно да говоре о томе с родитељима, јер су учена да не говоре о полним органима и сексуалним активностима", додаје Марковић. Како препознати да је дете злостављано- важи и за старију и млађу децу Психолошкиња каже да може да буде много разлога за промену понашања, не само ситуација сексуалног злостављања, али да је важно проверити све. Погледајте видео о жени која је продала дете како би имала шта да једе Црно тржиште деце у Африци: Прича мајке која је продала своје дете Дете је претрпело злостављање, шта даље Јеленина мама, Драга Маринковић, каже да се њена ћерка након викенда проведеног код другарице уобичајно понашала и да није приметила неке промене у њеном понашању. „Када смо касније разговарале, схватила сам колико је тај догађај узнемирава иако је прошло толико времена", каже Драга. Марковић каже да уколико родитељи посумњају да је до злостављања дошло, прво треба дете да одведу на преглед код лекара. „Тада се дијагностикује, медицински збрињава и документује стање детета", каже она. Додаје да се потом обавештавају службе социјалног рада, полиција и јавни тужилац (у случају породичног насиља и када постоје основе за предузимање неодложних интервенција). Дечија линија и родитељски телефон за превенцију и пријаву насиља Из Националне дечије линије (НАДЕЛ Србија) кажу да их деца и млади најчешће позивају када у породици или свом окружењу немају особу од поверења са којом могу да поделе своје мисли, осећања и забринутост. „Широк је спектар разлога због којих деца и млади зову Дечију линију", у писаном одговору за ББЦ на српском каже Жељка Бургунд руководитељка РЈ телефонске линије. Бургунд додаје да је Дечија линија успостављена 2005. године као нова услуга Центра за заштиту одојчади, деце и омладине и да је од тада забележила више од милион позива и више од 50 хиљада саветодавних разговора са децом, младима и родитељима. Из разлога што је оваква врста подршке била потребна и родитељима, 2016. успоставља се услуга „Родитељски телефон". „Теме због којих одрасли најчешће зову јесте развој и развојне фазе деце и младих, дисциплиновање, насиље над њиховим дететом које се дешава најчешће у школи, поремећени породични односи", каже Бургунд, Додаје да када је у питању насиље над децом, родитеље упућују на школске тимове задужене за спречавање насиља и вршњачког злостављања. У ситуацији када се процени да је живот детета на било који начин у ризику, Дечија линија доноси одлуку о пријави насиља полицији, чак и без пристанка детета. „На годишњем нивоу, најчешће имамо пет до десет пријава насиља над децом која пријављујемо надлежним системима (МУП и орган стратељства-Центар за социјални рад)", каже Бургунд. Подршку можете добити путем бесплатног позива на телефонски број 116111 Психотерапија дугорочна и неопходна Психолошкиња објашњава да за разговор са психотерапеутом не постоји прави тренутак, али да треба да се дела чим се дете освести да је злостављано. Рад с том децом треба да буде дугорочан, јер иако можда не постоје телесни поремећаји, обично је потребна психолошка подршка, каже психолошкиња. „Уколико дете или млад човек не добије адекватну помоћ и подршку, посттрауматски стресни поремећај и даље постоји и чини га дисфункционалним, а млада особа показује промене у понашању, злоупотребљава алкохол и дроге, постаје промискуитетна", додаје она. Последице које могу да укажу на то да је сексуалног злостављања било долазе касније у животу: Сваком дету које је преживело било који облик сексуалног злостављања, као и оном којем се дијагностификује неки емоционални поремећај, неопходна је психотерапија, јер „последице су неминовно ту, добило дете помоћ или не". „Ипак доживљена траума може да се преброди уз помоћ терапије", каже Марковић. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk