Владимир Путин и Украјина: Зашто председник Русије можда не планира напад којег се суседи плаше
Пораст напетости било је тешко игнорисати: хиљаде руских војника послато је ка Украјини; амерички бојни бродови наводно су се упутили ка Црном мору, а Кремљ их је упозорио да се окрену „за сопствено добро".
Покрети руских трупа изгледали су као велика част и многи у Москви сумњају да је председник Путин намеравао велику ескалацију Како су се непријатељска реторика и војни маневри око Украјине појачавали, западни политичари почели су да страхују од отвореног напада и почели да позивају руског председника Владимира Путина да „деескалира" ситуацију. Русија је то одбила - Министарство одбране је ове недеље инсистирало да су његови потези реакција на „претеће" вежбе НАТО у Европи. А онда је Путину зазвонио телефон - позив је био из Беле куће. „Бајден је трепнуо" „У Путиновој игри балансирања по ивици, Бајден је први трепнуо", тврди новинар Константин Егерт, пошто је Џо Бајден први позвао Кремљ и предложио састанак са руском председником у „наредним месецима". Прошло је свега неколико недеља откако се амерички председник сложио са новинаром који га је интервјуисао да је руски лидер „убица". Потез председника Бајдена сада је нова тема расправе - да ли је то било спречавање катастрофе или погрешан уступак - али у периоду који претходи сусрету, ризик од велике руске војне акције је опао. „То заиста не би било државнички: представљало би шамар Бајдену", каже Егерт за ББЦ. „Али чињеница да је Бајден предложио да се састану заиста даје Путину предност." Двојица лидера срела су се у Москви 2011, а у уторак увече причали су телефоном Слање сигнала - не војника Руска државна телевизија свакако мисли тако. Водитељи и гости у бројним политичким емисија хвалили су демонстрацију силе Москве, тврдећи да је њихова земља показала зубе непријатељствима САД и НАТО. Један коментатор сугерисао је да су Бајдену „попустили живци". Сенатор Константин Косачев нашироко је цитиран тврдећи да су САД схватиле да је „немогуће постићи војну надмоћ над Русијом" и да две земље сада морају да се врате дијалогу. Руска војска на Криму Скорашњи руски драматични покрети војске изгледали су од почетка као разметање земље која је одустала од покушаја да придобије симпатије и сада само жели да је се Запад боји. Кад је Владимир Путин послао трупе и механизацију у источну Украјину пре седам година, то су биле тајне операције чије постојање се и дан-данас пориче. Овај пут Русија делује одлучније да шаље сигнале, а не војнике. „Деца са шибицама" у Кијеву „Моја теорија је да се ту ради о застрашивању", каже Андреј Кортунов, шеф Руског савета за међународна питања. Он указује на скорашње појачавање трупа самог Кијева у источној Украјини и тврди да је циљ руских потеза да спрече било какав покушај поновног заузимања области под контролом милитаната које подржава Москва. Један виши званичник Кремља упозорио је да би таква војна акција била „почетак краја Украјине", у чијој влади су деца која се „играју шибицама". Ових дана, међутим, Русија има изговор за интервенцију: откако су борбе избиле 2014. године, у самопрокламованој Доњецкој и Луганској „народној републици" у источној Украјини руске пасоше добило је око пола милиона људи. „Мислим да би Кремљу било тешко да им не притекне у помоћ ако би овим 'републикама' претио крупан пораз", каже Кортунов. Он је истакао да је украјинска војска сада много боље опремљена и обучена захваљујући америчкој и европској подршци. Али он и даље сумња да Владимир Путин планира интервенцију. „Не видим шта би Кремљ добио директним војним учешћем у украјинској кризи. Мислим да је руска политика више усмерена ка одржавању статуса кво и она претпоставља да ће се Украјина урушити изнутра под нагомиланим проблемима и замором Запада Украјином", каже Кортунов. Порука Вашингтону Друга публика за маневре Москве налази се мало даље. За Америку је ту не толико прикривено упозорење да Русија и даље сматра судбину суседа њеним послом, а посебно је и даље супротстављена циљу Украјине да постане чланица НАТО. Председник Украјине Зеленски посетио је источну Украјину прошле недеље и захтевао од НАТО-а заштиту Али неки други су прозрели још један циљ: покушај да се избегну нове, строге санкције којима је Бајденова администрација запретила као одговор на мешање Русије у америчке председничке изборе, хакерске нападе и много тога још. „Русија покушава да подигне улог: да покаже да може да натера да плате они који желе да приморају Москву да плати, чак и ако је то непромишљено и може да се заврши још тежим санкцијама", тврди аналитичар спољне политике Михаил Троицки. „Мислим да је то логика која стоји иза ове ескалације - која је у суштини опасна зато што би у неком тренутку могла да се отргне контроли", додаје он. Стање нације? Упркос обновљеној причи на државној телевизији о Украјинцима као „фашистима", нема много индикација да би тотални рат био популаран међу Русима који се већ боре са Ковидом, санкцијама и последицама пада цене нафте. Андреј Кортунов сматра да је „потенцијал за мобилизацију" авантуризма у спољној политици сада скоро „потпуно истрошен", док људе више брину властити проблеми него што је то било у једном безбрижнијем контексту 2014. Руски рат са Грузијом из 2008. године мрачно је упозорење колико рапидно може један такав сукоб да ескалира, уз ограду да нико није веровао ни да ће се Владимир Путин усудити да припоји Крим. Али одбрана Доњецког басена највероватније би била много крвавија и много опаснија операција. Путинове намере ће можда постати јасније наредне недеље кад би он требало да одржи годишње обраћање о „стању нације", што је подијум који је он често користи за звецкање сабљама против Запада. Али позив Џоа Бајдена му је можда пружио прилику да се извуче из ове конкретне битке. Турска тврди да је САД сада отказала Бајденов захтев за дозволу да два бојна брода прођу кроз Босфор. „Мислим да је Путин успео да привуче пажњу, ставио је себе у жижу не само Европе, већ и америчке администрације", каже Константин Егерт. „Успео је да их уплаши, а он то воли да ради." Михаил Троцки се слаже с тим. „Уколико Русија буде видела да крупне америчке санкције не угрожавају њене виталне интересе, могла би да размотри повлачење трупа са границе", сматра он. „Други начин да се деескалирају ствари јесте да достигну врхунац, као што се десило са Кубанском кризом. Али то би било веома непожељно." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk