Од идеала до зараде: Протести у Београду из угла уличних продаваца
Радојица Конић излази из приградског аутобуса, навлачи зимску капу са руском заставом и држи кинеску торбу у руци. Ону која не пуца.
Иако у Француској размишљају да забране маске на протестима, у Србији су још актуелне Субота је увече, а он иде право ка Народном позоришту. Не да би отишао на неку од представа - Радојица је заправо само један од бројних уличних препродаваца. Иако не препродаје карте за Народно позориште, тврди да продаје - „идеје за неку бољу културу". „Продајем пишкаљке, беџеве, некад налепнице и маске за протесте. „И то је култура, али не она што се учи у позоришту. Него улична култура. Они који не знају шта да кажу - купе моју пишкаљку и покажу да се не слажу. Тако некако." Радојица је само један од бројних уличних продаваца који се шесту недељу за редом скупљају на истом месту и дочекују поворку уличних демонстраната на протестима против власти. Међу морем маски, пиштаљки, куваног вина, али и вуду луткица са ликом Александра Вучића, улични продавци говоре зашто излазе - због идеала или зараде? Ово су њихове приче. Од студентских протеста 1990-их до данас: Колики је стаж демонстраната? Најбоље је било 5. октобра Радојица, каже, ради све и свашта, али протесте не пропушта. „На улици сам од када су оно студенти још изашли против Милошевића. Тада су јуришали, нису много мислили о томе да треба да се опреме. „Онда су изгубили глас, па су дошли по пиштаљке. Тако је све почело." Кад изгубе глас - ту је пиштаљка Не излази сваки пут када центар Београда скупи велики број људи. Каже - мора и да се слаже са оним што се тражи на протестима. Стидљиво се похвали да тачно може да зна - колико ће протести да трају - по томе колико људи купују реквизите. „Деведесетих се баш није имало пуно пара, па су често доносили пиштаљке од куће или оне шерпе за ударање. Али су увек куповали ново. „Сад мало мрзи људе да баш све вуку. Али су постали креативни у оним слоганима. Схватили су да то боље пали." Ипак је, каже, професионалац. Не виче пароле, не подржава отворено било кога, јер је дошао - да ради и заради. „Најбоље је било за 5. октобар - тад си могао и 20.000 динара (данашњих на пример) да узмеш. Ово је сад доста млако." Носи зимску капу са руском заставом. Каже, то му се чини скроз логичним. „Већина овог народа на улицама није за Русе или Американце, већ да нама буде боље. Шта има везе коју ја државу волим? Највише волим своју." Вуду Вуле и вувузеле Вуду Вуле Велики хит на неким од претходних протеста био је продавац вуду луткица са ликом Александра Вучића који је своје реквизите продавао са аутентичним слоганом - 'вуду Вуле'. Ипак, на наредном протесту није га било испред Народног позоришта, што су ожалили и колеге продавци, а и потенцијални купци. „Планирала сам за кућу да купим лутку. Не због неких вуду глупости, већ једноставно да обележимо једно време", каже Сања, 25-годишњакиња, која се заједно са мном распитује за продавца лутки и уједно купује беџ од Ненада, оца троје деце. Он је, каже, викендом на протестима, а радним данима - на грађевини. Продаје беџеве, а за вече заради неколико хиљада. То му ипак много значи. „Имам код куће троје деце и незапослену жену. То није нека тако тужна прича, већ моја. Шта да радим, сналазим се." Каже, на протестима ради још од деведесетих. „Испадне још добро, мало осетим шта народ прича, а мало и зарадим." Ненад пореди дневни и вечерњи посао: „Ако је нешто слично, то су приче људи. Сваки дан слушам колеге како немају пара и немају где да се лече. „Онда увече дођем овде и слушам младе како ми слично причају. Једино што ови што протестују некако нису дигли руке, или бар имају такав осећај." Постоје нека правила, објашњава он. „Слично као опозиција, и ми улични продавци се држимо заједно, али свако ради за себе. „Мада се ипак, чини ми се, више солидаришемо него политичари. Ако полиција крене да приводи или да нас склања, одмах јављамо једни другима." Месец дана протеста у Београду Иван је тек прва година Математичког факултета. Продаје пиштаљке за, каже, 50 или 100 динара. „Кажем им 100, па ако се неко баш нећка, дам му за 50." Он је на улици - искључиво да би зарадио. „Били су ти протести студената пре годину и више. Ми смо били још у средњом школи и нисмо имали пара. Онда смо дошли на идеју - купимо пиштаљке код Кинеза и овде их препродајемо. Није лоша зарада, а траје само пар сати." На питање да ли му се поклапају идеали и тежња за зарадом, кратко одговара: „Не слажем се ја са овим људима, али шта сад. Али, то је рачуница и чист рачун." Продаја на леђима Међу шетачима је и Војвођанин који продаје кувано вино. Носи буре на леђима са точилицом. Подсећа на оне промотерке које точе алкохол по масовним журкама и музичким фестивалима. Једино се види је точилица ипак домаћа радиност, а и Војвођанин има барем двапут више година од тих промотерки. Вино које точи је такође домаће. „Вино прави мој отац, он има на селу винограде. „Добро му је вино, али не може нигде да уђе - у радње или ресторане. Све је то нека штела. Ја му овако бар мало помогнем." Прода, каже, током протеста то једно буре од 10 литара. И да купују више, за сада је једини продавац, па не би имао ни ко да му носи друго буре. Моли да га не фотографишемо, да му се отац не потресе. Колико даш - неки и овако продају Почело је - барем судећи по беџевима Кажу, полиција их не дира. „Прођу, погледају шта пише - ако није увредљиво, пусте нас", каже Радојица. „Једном сам и добио по глави, али то је било 1997. После тога сам научио кад да побегнем." Последњих година на протест иде, каже, по мало као да и улази у Народно позориште. „Или је народ финији, или је полиција финија. Или, можда, још нема те праве љутње. „Није ни то лоше, мање се виче и трчи, а више гледа около и купују пиштаљке." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk