Дружимо се и учимо заједно: За наставак пројекта нема средстава
Душица Јелеч је дете из дома. Имала је 14 година када је први пут прошла кроз његова врата и скоро 30 када је из њега изашла.
Студенти су покушали да им бар мало надоместе оно што им недостаје Данас је социјална радница и једна од оснивачица Центра за унапређење друштва. Као „домско" дете, суочавала се и са тешким ситуацијама и свакодневно време проводила са другом децом без родитељског старања. Завршила је студије и одлучила да се управо таквој деци и посвети, да покуша да им пружи оно што им у дому, упркос бризи и труду запослених - често недостаје. Загрљај, пажњу и пријатељство. Тако је у сарадњи са Центром за заштиту одојчади, деце и омладине Звечанска прошле године покренут програм „Дружимо се и учимо заједно". Кроз програм је за годину дана „прошло" тридесеторо деце из три београдска дома. Током 12 месеци један дан недељно су проводили дружећи се са студентима. Ишли су на тренинге, у биоскоп, позориште, возили бицикл, и оно што је по речима Душице Јелеч најважније - бар мало „надокнадили" оно што им недостаје. Програм је трајао од фебруара 2017. године, али је његов овогодишњи наставак доведен у питање - због финансија. Првих шест месеци финансирало је Министарство за рад, али након тога пројекат није прошао на неколико конкурса, прича Јелеч за ББЦ на српском. „Последњи допис нам је стигао од Секретаријата за социјалну заштиту пре неколико дана. Одбијени смо јер на коверти нисмо - правилно написали назив конкурса. Држава нас не подржава, али се сналазимо некако са фирмама. Добијамо бесплатне улазнице за биоскоп, позориште, зоо врт, ботаничку башту. Са ресторанима је нешто теже", каже Јелеч. Имали су и групне активности За средства се довијају на разне начине. Тако је у току и прикупљање преко сајта Donacije.rs. За сада је сакупљена трећина потребног новца, а акција на овом сајту траје још осам дана. Неопходно је укупно 376.200 динара, недостаје још 247.750. Јелеч каже да је управо поводом ове акције добила и бројне негативне коментаре. Њен одговор на све „прозивке" гласи - „не можете да причате о нечему, тврдите и доносите закључке ако нисте у тим ципелама". Драгоцено за децу и студенте Милица Мићовић је студенткиња четврте године олигофренологије на Факултету за специјалну едукацију и рехабилитацију. Припрема се за рад са децом са сметњама у развоју. Од фебруара 2017. до скоро, једном недељно се састајала са дванаестогодишњим дечаком, који има одређени здравствени проблем. То јој је на почетку отежавало рад. „Нарочито је било тешко када се нађемо након његове терапије. Тада би имао мањак концентрације и енергије, али смо временом и он и ја навикли једно на друго, па је било лакше", прича за ББЦ на српском Милица. Првих неколико месеци су ишли са групом, а када су кренули да се виђају самостално, мењали су и активности - возили бицикле, ишли на Аду, по парковима. Ишли су и у играонице Милица прича да је дечак са којим је радила био изолован и да га деца у дому нису много волела. „Волела су мене, па су се онда дружила и са њим", каже Милица. Ипак, тих неколико сати, колико је једном недељно проводила са њим, нису могли потпуно да надоместе све што му недостаје, прича. За Милицу и друге студенте, то искуство је било драгоцено. „На факултету до тада нисам имала вежбе. Захваљујући овом пројекту много сам боље разумела психу и дечију перспективу, теорију и праксу", додаје. Са дечаком је наставила да се виђа и након престанка програма, све док недавно није почела да ради. Последњи пут када га је чула, сазнала је да мајка жели да га врати у породицу. Загрљај Деци без родитељског старања недостаје пажња, емоције, љубав, прича Душица Јелеч. „Васпитачи се посвете групи, али никад немају довољно времена да се посвете само једном детету. Тој деци емотивни моменат упропашћује живот. Они пате за породицама и због тога елиминишу све друге потребе. Не знају шта воле, чиме желе да се баве, какве особе желе да постану", каже Јелеч. Одлазак на догађаје била је једна од активности Током одрастања је и сама то преживљавала и зна да деца у дому о томе никада међусобно не разговарају. Са студентима су причали о свему што их мучи. „Суштина пројекта је да студенти кроз активности омогуће деци да доживе оно што не доживаљавају иначе, јер немају породицу. Кроз свакодневне спонтане активности, прво их упознају, затим доживљавају, а онда из њих уче", прича Јелеч. У програм је у првој години било укључено тридесеторо деце узраста од седам до 11 година, као и старија деца, која су развојно на нивоу десетогодишњака, објашњава наша саговорница. Деца из домова „Дринка Павловић", „Јован Јовановић Змај" и „Моша Пијаде" тако су се једном недељно састајала са „другарима" са Факултета политичких наука, Факултета за специјалну едукацију и рехабилитацију, Филозофског факултета и Факултета за медије и комуникације Сингидунум. „Обилазили су Београд и Србију, са студентима причали о проблемима које имају, добијали су савете, загрљаје и подршку. Имали су особу која је баш и само њима посвећена, у коју имају поверење", каже саговорница ББЦ-ја на српском. На крају пројекта су од координатора које имају у сваком од домова добили информацију да су деца изјављивала да им је то био најлепши дан у животу, да су много срећна, питала су студенте да ли ће се дружити и после дома, желела су да са њима поделе оброк. Координатори су одлучивали и која деца ће у пројекту учествовати. Три дома из којих су долазила деца, „кућа" су за њих 144. Сви београдски домови за збирњавање деце имају 528 кревета. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk