Психологија и каријера: Проблем са перфекционистима
Када се каже „перфекциониста", многи одмах помисле на - газду, колегу или чак пријатеља са посла чији стандарди немају готово никакве додирне тачке са реалношћу.
Од себе или других очекују немогуће, сате и сате троше на ситне поправке које нико сем њих не види, а крај недеље дочекују смождени и исцрпљени. Често чак истичу ту особину, обзнањујући ведрим тоном: „Ја сам помало перфекциониста". Дакле, размећу се и желе да се наметну као највреднији радници. На крају крајева, ко не би запослио човека који тежи савршенству? Одговор вероватно не би био громогласно „Тако је". Многа истраживања у последње време указују на то да перфекционизам није професионална карактеристика коју би безусловно требало да истичемо. Штавише, могао би негативно да утиче на радно окружење и доведе до међусобне отуђености колега и лоших односа унутар тима. Недавно објављена студија психолошкиња Емили Клешевски и Кетлин Ото, са Универзоитета Филипс у Марбургу (Немачка), показује да су перфекционисти далеко од идеалних, или чак пожељних колега за рад. "Уколико би колеге могле да бирају између рада са перфекционистом и неперфекционистом", каже Клешевски, „увек би пре одабрале неперфекционисту - особу која реално сагледава себе, па самим тим и тим." Иако перфекционизам прожима сваку пору живота неке особе, најчешће овај тип особе среће у послу Перфекционизам можда не може продрети у сваку пору човековог живота, међутим, када је реч о послу, готово је свеприсутан, каже она. „Ако питате људе у којој области су перфекционисти, најчешћи одговор је - посао. Радни задаци често подразумевају изведбу и процену." Студија је усредсређена на стварни резултат перфекционисте, пре него на његов утицај на атмосферу у тиму или међусобне односе. Кишевска сматра да је важно проучити ту област: „Знамо из претходних студија да су добри односи у тиму важни за добру атмосферу на послу." Студија се појавила у право време: доказано је да је перфекционизам у порасту. Ендју Хил и Томас Курен су за потребе своје студије из 2018. саставили упитник са „скалом перфекционизма" који је попунило преко 40.000 студената, распона годишта између 1986. и 2015. Резултати су били недвосмислени: млађи људи далеко више теже перфекционизму у односу на старије генерације. Новије генерације студената, миленијалци и генрација З, сматрају да други очекују више од њих, док истовремено од себе и од других очекују пуно. Погледајте видео: Шта је теже водити - бизнис или породицу Мама и посао: Шта је теже водити - бизнис или породицу Перфекционизам - чему то? Негде до 1910. „перфекционизам" је углавном појам који описује уско теолошко гледиште. Током, отприлике, прошлог века, означавао је одређен поглед на свет: некога ко избегава грешку на мукотрпном личном путу ка беспрекорности. Ако би им био понуђен избор, колеге би готово увек одабрале да раде са неперфекционистом Спочетка су многи психолози сматрали да је перфекционизам, у целини гледано, негативна особина и да је реч о тешкој неурози. Године 1950. немачка психаналитичарка Карен Хорни је описала перфекционисте као људе које терорише „тиранија морања" - осећају да под „морати" потпадају различити међусобно опречни идеали, у стању су да реше било који проблем, изврше немогући задатак и тако даље. Рећи пацијенту да очекује од себе превише нема сврхе, пише она: „Он онда обично додаје, директно или увијено, да је боље ако од њега очекујемо превише него премало." Наредних деценија академски став је постао блажи. С једне стране, сматрало се да је перфекционизам тесно повезан са проблемима везаним за ментално здравље, попут депресије, анксиозности и поремећаја у исхрани. Из научног угла, могао се поистоветити са исцрпљеношћу и стресом, пошто се очекивање немогућег може тумачити као припрема за неуспех. С друге стране, сматра се да су, у поређену са својим неперфектним колегама, перфекционисти мотивисанији и савеснији - веома цењене особине при запошљавању. У најбољем случају, перфекционисти успешно усмеравају висока очекивања ка одлично обављеном послу - док у тренуцима када ствари не иду савршено не пребацују себи или другима. И поред свих мана које носи перфекционизам, људу који њему теже су чешће мотивисанији и савеснији од њихових колега Међутим, постизање такве равнотеже често није нимало лак задатак. У студији Клешевске и Ото, перфекционисти и неперфекционисти су замољени да изнесу процену пожељности кад је реч о потенцијалном колеги, и да опишу своја искуства уклапања са другима на послу. Перфекционисти су најчешће били описани као веома способни, али тешки за сарадњу, док су неперфекционисти добили највише оцене за комуникацију и највише људи је желело да ради са њима, иако им, према мишљењу испитаника, стручност није јача страна. Изгледа да су перфекционисти приметили да их колеге благо игноришу: многи испитаници из ове групе су описали осећање изопштености или потискивања током тимског рада. Различити приступи У скорије време, многи научници су сагласни да се перфекционизам може јавити у различитим облицима, од којих неки могу бити изразито опасни. Изгледа да су перфекционисти приметили да их колеге благо игноришу: многи испитаници из ове групе су описали осећање изопштености или потискивања током тимског рада Према једној шире прихваћеној дефиницији, постоје три групе перфекциониста: „перфекциониста окренут ка себи", који само себи намеће висока очекивања; „друштвено условљени перфекциониста", који верује да је сопствено савршенство мерило за прихватање других; или „ка-другом-усмерени перфекциониста", који очекује од људи из свог окружења да буду беспрекорни. Сваки тип перфекционисте има предности и мана - а неки су погубнији од других за функционисање тима. (Студија коју су објавиле Клешевски и Ото показује да је са перфекционистима који ограничавају прохтеве само на свој посао далеко лакше уклопити се него са онима који имају велика очекивања од околине.) Велика метаанализа Института за технологију у Џорџији, која покрива 30 година истраживања, користи следећи систем класификације: „стремљење ка савршенству" и „избегавање неуспеха". Перфекционисти који спадају у прву групу усредсређују се на задовољење абнормално високих стандарда; у другој су они који опсесивно пазе да не начине грешку. Негативне особине - пре свега радохолизам, анскиозност и скрханост - својствене су и једној и другој групи, с тим што претежу код перфекциониста из групе „избегавање неуспеха", који су, уз то, више склони „неуклапању". Можда перфекционисти не важе за пожељне колеге, међутим, помало изненађујуће, за обе групе важи да се не може повући директна веза између перфекционизма и учинка на послу, каже научница Дана Харари, ангажована на пројекту израде метаанализе. „Мислим да је најважније достигнуће ове студије то што је показала да не постоји веза између перфекционизма и перформансе," каже она. „Веза није ни позитивна ни негативна, она једноставно - не постоји." Ваш колега-перфекциониста можда припрема терен за сопствени фијаско - нарочито кад је реч о слагању са другима. Према истраживањима, због тога што сву енергију троши на један задатак, можда нехотично запоставља друге, које такође треба да обави, или не схвата значај успостављања добрих односа са сарадницима. Људи који су надређени перфекционистима, у међувремену, требало би да их мотивишу да мало мање времена улажу у посао, а мало више у сопствено задовољство. Ако вас читање ових редова нагони на кривицу због вашег понашања на радном месту, не будите престроги према себи. На крају крајева, нико није савршен. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk