Последњи Југословен у Смедереву - кад је слава рођендан некадашње државе
Југославије можда већ одавно нема, али су они који и даље славе дан њене државности још увек ту.
Југословенска тробојка -Добро вече, Зоране, Ивана овде. Kако сте? -Здраво, Ивана, ево одлично, напијамо славу! Зато се чује гласна музика! -Нека је са срећом слава! Само да проверим, видимо се сутра? -Хајде дођи на други дан славе, у суботу, око 4. -Договорено, видимо се! Зоран Бранковић, правник и таксиста из Смедерева, један је од оних који се са радошћу присећају Титове Југославије - и вероватно један од ретких који 29. новембар већ 15 година обележава као некад - нерадно, са пријатељима, нерадно, уз печење, сарму и партизанске песме. У Зорановом случају, поред уобичајене хране и двадесетак гостију, још нешто је обавезно - застава Социјалистичке Федеративне Републике Југославије, коју традиционално, вече пред празник, окачи на тераси на последњем спрату зграде надомак центра Смедерева. Застава остаје све до 30. новембра, а потом се враћа на заслужени одмор до новог Дана Републике. Дан Републике је био државни празник у Југославији, обележаван у спомен на Друго заседања АВНОЈ-а 29. новембра 1943, када су представници партизанског покрета на челу са Јосипом Брозом Титом прогласили федерално уређење будуће државе. Овај празник први пут се славио 1944. и тако је било широм земље - све до распада Југославије почетком деведесетих. Док су све бивше југословенске републике укинуле празник, у Србији се обележавао до 2002. Укинут је 14. новембра 2002, одлуком Већа грађана Савезне скупштине Савезне Републике Југославије коју су чиниле Србија и Црна Гора. За Бранковића то званично укидање Дана Републике није имало никакав значај. „Kада сам почео да славим 2004. године, било је таквих коментара ту доле са пијаце да сам их до горе чуо: пе...у, комуњару, ј... те Тито. А онда, из године у годину, не само да је било све мање тих коментара, него је било и браво мајсторе", каже Бранковић за ББЦ на српском. Овај педесетдеветогодишњи Смедеревац је ,,славу" наследио од оца, који је годинама окупљао родбину и пријатеље сваког 29. новембра, између осталог и да би им узвратио гостопримство које су му указивали позивајући га на славу. „Ми нисмо имали славу, па је то био ћалетов начин да се одужи. Тако би код нас било по 20, 30 људи, увек је било и музике." „Ја сам онда, 2004, мало све то модификовао. Нашао сам заставу и почео да је избацујем," каже Бранковић, погледајући ка тераси на којој се на јаком ветру вијорила застава са петокраком. Док узима цигару из уредно спаковане табакере, довикује најмлађем сину, који има 26 година: „Мито, сине, закувај нам кафу." „Она лажовчина, онај мангуп и швалерчина" Бранковић је заклети и верни комуниста, бесан на власт и друштво у целини, огорчен и разочаран због, како тврди, слома свих вредности, лоповлука, пропалих приватизација и „отрова" који се пласира на телевизији. „И нека је Југославија била заблуда, и нека је била вештачка творевина, али ја сам сведок времена, када сам ишао ауто-стопом од Задра до Сутомора, а нисам имао ни 16 година," присећа се Бранковић, док срчемо врелу кафу. Kако Ви памтите Југославију, питам у паузи између гутљаја. „Југославија је била страх и трепет између два блока, а она лажовчина, онај мангуп, био је савршен. Kад говорим о мангупу, говорим о Титу", каже домаћин, док му се уста развлаче у велики, искрен осмех. Показује на стару, црно-белу урамљену фотографију на зиду, на којој се налази леп профил човека средњих година, и повлачи дим. „Видиш, мој отац је био ливац, овај шмекер овде". Подсећа да је тада у породици у кући само отац зарађивао плату, али да то није утицало на кућни буџет, нити на летовања или студирање. „Једна плата у породици, а кућни буџет никад није осетио моје дуго студирање нити моја летовања. Није било оскудевања, ма није било трзавице, побогу. Ишао си где си хтео." Зоран Бранковић Бранковић је апсолвирао на Правном факултету у Новом Саду 1984, а дипломирао четири године касније, објашњавајући да за журбом није било потребе. Посао га је свакако чекао по узимању дипломе, а у међувремену је радио преко студентске задруге и свирао „са мађарским Ромима по петроварадинским кафанама". Заклети комуниста памти и дан када је Тито умро - водио је мајку у један новосадски биоскоп да гледају Жикину династију, када се преко екрана појавило обавештење да се свако јави у своју војну јединицу. Kада је дошао у стан на Петроварадину, чуо је сада већ култну реченицу ТВ спикера Миодрага Здравковића „Умро је друг Тито." „Сине, да се не лажемо, она слика са стадиона Пољуд, она слика по улицама Новог Сада тог дана и сутрадан, није фолирање. Ало, то је био култ. Ми смо тог човека волели, мангупа, швалерчину. Ту фолирања није било. Оно плакање нико није могао да изрежира." И поред распада Југославије који се предосећао након Титове смрти, Бранковић је 1988. решио да почне да се изјашњава као Југословен, што и данас чини. Зашто баш те 1988? „Јер је тада, том Јогурт револуцијиом и доласком Слободана Милошевића, почео крах Југославије", каже Бранковић, алудирајући на низ протеста по Војводини, који су завршени укидањем војвођанске аутономије. У годинама које су уследиле, Бранковић се оженио, добио децу, радио као правник, а на посао, како каже, ,,путовао лифтом" јер је фирма била у згради до његове. А онда је посао у државној фирми заменио радом код приватника, а од пре неколико година ради као таксиста. „У таксију сам седам година, пет месеци и 11 дана. Један комуниста вози такси, замисли," каже Бранковић, палећи нову цигару. Друже Тито, ми ти се кунемо Kако свих ових 15 година изгледа Ваш 29. новембар, питам док седимо за столом на коме ће убрзо седети Бранковићеви гости. „Исто, увек исто," каже домаћин. Он 28. новембра избаци заставу на терасу. „Долазе ми људи које волим, и породица. Знају они који треба да дођу, знају по застави. Синоћ смо ојутрили," каже, кроз осмех, повлачећи дим. Поглед са Бранковићеве терасе За Бранковића 29. новембар значи и неколико слободних дана које одради 19. децембра, на дан Св. Николе, и 6. и 7. јануара, пошто не слави Божић. Шта је на менију, питам. ,,Сарма је ту, у шпорету, крчка се," каже Бранковић, осмехујући се. Хоће ли неко да наследи славу, питам и Зорана и његовог сина. ,,Нисам никада о томе размишљао. Милан је војник по уговору у војсци ове покојне земље, Марко је капетан у тој истој војсци," каже домаћин. Хоћеш ли ти да наследиш оца, питам најмлађег. ,,Не знам стварно, не знам да ли ћу бити овде," каже Митар, додајући да постоје шансе да оде из Србије. Бранковић на то каже да ће он обележавати 29. новембар и 1. мај колико год буде могао, ,,јер ја сам радничко дете." ,,Хеј, сине, ајде припреми тањире". Да ли имају помоћ, ко спрема славу? ,,Нас двојица, ове године се Мита баш потрудио. Ништа помпезно, можда је то и мој инат према овим новокомпонованим верницима". Шта се слуша на слави, питам. ,,Сад ћеш да чујеш. Слуша се сплет адекватних песама, револуционарних" каже домаћин док убацује ЦД у плејер. Почиње Друже Тито ми ти се кунемо. Домаћин ме испраћа, гости само што нису. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk