Una torre d'aigua (de vegades també anomenada torre de l'aigua o de les aigües) és una torre amb una gran cisterna al cim que serveix de dipòsit de reserva i per a mantenir una pressió hidroestàtica a la xarxa de l'aigua.

Construcció i funcionament 

La torre funciona segons el principi dels vasos comunicants: mentre que el nivell a ambdós costats no sigui el mateix, el vas amb el nivell més alt exerceix una pressió sobre el vas amb el nivell més baix. La pressió és proporcional al nivell de l'aigua: cada 10 metres augmenta de més o menys 10 N/cm². Una pressió estable és important: Dins xarxes de urbanes la pressió és disposa a entre 4-4,5 bar, suficient per donar servei a edificis de diversos pisos. Dins xarxes de ciutats normalment la pressió és de 4-4,5 bar, que és suficient per donar servei a edificis de diversos pisos, i la pressió de servei ha d'estar en l'interval de 0,03 MPa (0,3 bar) i 0,6 MPa (6,0 bar); Una pressió superior podria damnificar els conductes i les aixetes, i una inferior porta un cabal insuficient. Per poder garantir una pressió de xarxa adient responent a l'estructura orogràfica del territori que serveixen, es disposen les torres i dipòsits en diferents cotes per donar servei a sectors, per condicionar les pressions de la xarxa de distribució, i el volum de la cisterna s'ha de concebre de manera a poder respondre als pics de la demanda, per exemple, el matí quan tota una població més om menys al mateix temps es dutxa.

Com que són edificis amb exigències tècniques i estàtiques elevades, se cerca els indrets més alts per a construir-les. Per a reduir el pes i el volum de la cisterna es construeixen sovint dipòsits al peu de la torre, que permeten de bombar ràpidament l'aigua cap amunt. El contingut d'una cisterna varia d'un 450 a uns 2500 m³ i l'altura de 20 a 60 metres. Als Estats Units i al Regne Unit, moltes cases tenen una cisterna individual a l'àtic. També, els gratacels, superiors a les torres d'aigua, tenen la seva pròpia instal·lació al teulat, un element típic del paisatge urbà americà.

Per a crear una distribució millor de la pressió contra la cisterna i reduir el cost de la construcció, s'han desenvolupat diverses formes des de la cisterna plana inicial.

Història 
El principi ja era conegut pels romans: al segle I a Roma hom comptava 250 torres d'aigua. Amb l'ocàs de la civilització romana i l'adveniment del cristianisme, pel qual la salut de l'ànima era prioritari i la higiene del cos i la cultura balneària van considerar-se com a decadents, si no pecat, la infraestructura per a adduir l'aigua va decaure fins a desaparèixer completament a l'edat mitjana. Les ciutats i les abadies van construir-se a prop de rius, fonts o pous. L'aigua fecal es vessava als rius, que més avall servien per a l'aigua potable fins a mitjans del . Llavors va descobrir-se que la higiene i la subministració d'aigua pura contribuïen en gran manera a la lluita contra les epidèmies.

La conscienciació sobre la importància de la higiene i la construcció del ferrocarril, que necessitava un proveïment regular de grans volums d'aigua per a alimentar les locomotores de vapor, van ser els dos factors que van fomentar l'apogeu de les torres d'aigua des de la segona meitat del  fins als anys 1980. Paral·lelament, van construir-se la xarxa hidràulica i el clavegueram. Va caldre més d'un segle i mig per a què la majoria de les cases d'Europa disposessin d'un ràcord.

Des del 1980, una nova tecnologia amb cisternes soterrànies amb bombes especials per generar pressió va començar a fer la competència a les torres. Moltes torres van quedar desafectades. Com sovint passa amb monuments que formen part de la silueta urbana d'una ciutat i es troben en llocs alts amb una vista panoràmica, la seva transformació en habitació, hotel o restaurant és força popular. També s'han utilitzat per a posar-hi antenes i llocs d'observació.

Torres d'aigua notables

Els Països Catalans

Alemanya

Bèlgica

Els Estats Units

Els Països Baixos

La República Txeca

Referències

Enllaços externs 

 Fundació de les torres d'aigua dels Països Baixos