Този дебат набра нова сила благодарение на идеите, внесени от "новите теории" (както ги нарича Роберт Гиплин): теорията за многократните баланси, която изхожда от възможността за съществуване на постоянни дебаланси; теорията за ендогенния растеж, която подкопава някои от основните положения на неокласическата икономическа наука (например, "закона за намаляващия доход"); тезата за "зависимостта от пътищата на развитие" (ролята на историята), значението на географията, ролята на информационните цени и асиметрии; ролята на натрупванията за постигане на сравнителни предимства (използването на натрупванията от Майкъл Портър, за да обясни сравнителните предимства, напомня за концепцията на Гунр Мирда за кумулативната причинно-следствена връзка) и т. н.
Bu tartışma, Robert Gilpin'in de atıfta bulunduğu 'Yeni Teoriler'le iyice hız kazandı: örneğin 'sürekli kötü denge' olasılığını öne süren çoklu denge teorisi; neoklasik ekonominin 'azalan gelir kanunu' gibi temel kavramlarını zayıflatan içten büyüme teorisi; "yola bağımlılık" (tarihin rolü) tezi; coğrafyanın önemi; bilgi maliyetleri ve asimetrilerin rolü ve rekabet avantajlarında gruplaşmaların rolü (Michael Porter'ın rekabet avantajını açıklarken gruplardan yararlanması, Gunnar Myrdal'ın kümülatif nedensellik kavramını hatırlatıyor).