Això de Portabella no  té nom. El candidat dEsquerra ha canviat de parer i ha anunciat que ja no donarà suport a la llista més votada, sinó a aquella amb la que tingui més coincidències. Portabella, en el fons, sestà oferint a Hereu o a Trias a canvi duna tinença dalcaldia que vol dir també despatx, cotxe oficial i targeta Visa.    Per què? Perquè els socialistes han revifat després de les primàries. A la conferència de Mas dels 100 dies em vaig trobar el tinent dalcalde i exconseller Jordi William Carnes, que li  va fer de director de campanya a Hereu, i em va dir una frase que em va quedar gravada: encara hi ha partit.    Per això Trias ha endurit durant els últims dies la campanya i fins i tot ha comès alguna relliscada com la de dir-li a lalcalde que va al Parlament a fer la mona. El problema de Trias és que, com sempre ha fet una campanya de perfil baix, no tel creus ni quan senfada.    Totes aquestes circumstàncies expliquen el tomb ara de Jordi Portabella. De fet lalcaldable  -conscient del desgast dEsquerra com a marca electoral- ha pactat amb Laporta i Reagrupament -dos dels responsables de la davallada electoral del seu partit el passat 28-N- i ha amagat les sigles dERC sota les de lUnitatxBCN. També ha intensificat el perfil sobiranista -sobretot amb la consulta del passat 10 dabril- per atreure lelectorat de Solidaritat i les CUP.    Crec que Portabella seria capaç de pactar amb el diable com tal de tornar al Govern municipal. De fet, si va passar a loposició  després de la davallada de les darreres eleccions -una jugada tàctica- va ser perquè en la reunió de la Federació de Barcelona -celebrada el 30 de maig del 2007 a Horta- la majoria de casals li van demanar la dimissió.    Però ha estat una oposició tan light que li ha votat tots els pressupostos a Hereu en alguns casos a canvi de portabellades -lequivalent republicà a maragallades- com la de crear un Consell de Cent Planetari. O apuntar-se a tots els viatges oficials: des de Xina a Nova York per anar a visitar Woody Allen -aquí també shi va afegir Imma Mayol-.    A més, un bon resultat el proper 22-M -o com mínim un empat- podria catapultar Portabella en la successió de Puigcercós. El que no saben Esther Capella, Ricard Martínez o Xavier Florensa, que han hagut de recular a la llista municipal per deixar pas a Joan Laporta o un desconegut Ignasi Planas, és que serà a costa seva.    Només fitxen independents a lhora de fer les llistes els partits que  estan desesperats. La prova és que tant Xavier Trias i Alberto Fernández, ara amb opcions de govern, han confiat amb els mateixos regidors amb els que han fet oposició. Ni tan sols han admès interferències de les direccions dels seus propis partits.    Però crec, honestament, que lèpoca daurada de Portabella a lAjuntament ja ha passat: ha estat dedicat a la política municipal des del segle passat (1999). Era fa quatre anys quan la direcció dERC hagués hagut dimpulsar el relleu, però com que la  Federació de Barcelona és com Ikea -una república independent- tot va quedar congelat.    De fet, Portabella ha deixat passar loportunitat de ser conseller -va arribar a sonar per a Comerç- perquè la direcció del seu partit no sen refiava. Però com diu Uriel Bertran -en això sí que té raó-: la seva imatge està massa associada al tripartit. Per això ara juga a lequidistància com va jugar ERC abans del 2003.    Després de pactar amb Laporta, va fixar lobjectiu electoral en 100.000  vots, xifra màgica a la que no va arribar ni el 2003 (96.000) quan va assolir cinc regidors. En les del 2007 (53.000) va perdre gairebé la meitat de vots, però només un regidor (4) que, com li va passar a ERC al Parlament a les eleccions del 2007, va dissimular la patacada. Veurem ara què passa el 22-M.