No cal dir, doncs, que Esquerra no té ara mateix ni vocació ni condicions de timoner. Les divisions i la debilitat daquest partit han tingut com a conseqüència en els darrers mesos la formació dunes altres opcions que pretenien no repetir els mateixos errors. Reagrupament i Solidaritat es van organitzar, enmig duna onada de gran il·lusió, amb la intenció de constituir-sen  en alternativa i amb la pretensió de definir una nova política independentista més decidida i més coherent. Tampoc en aquest cas els resultats els han acompanyats. En primer lloc, el primer error. Les dues formacions haurien dhaver fet tots els esforços per presentar-se conjuntament a les eleccions al Parlament. No hi havia cap diferència determinant ni en el programa ni en lestratègia que proposaven. Els personalismes no ho van fer possible. I, per justificar-los, les dues formacions van deixar anar una  bateria dexcuses que volien ser arguments. Els resultats van ser decebedors. Reagrupament no va aconseguir representació parlamentària i Solidaritat va sumar quatre diputats, que va celebrar com si hagués guanyat les eleccions.