system
Răspunde în limba română, în stilul Wikipedia, cat mai corect gramatical.
user
Ce cunoștințe ai despre subiectul Louis Duchesne?
assistant
Louis Duchesne (n. 13 septembrie 1843, Saint-Servan, Ille-et-Vilaine, Franța - d. 21 aprilie 1922, Roma), pe numele său complet: Louis-Marie-Olivier, Duchesne, teolog și istoric francez.

Biografie 
S-a născut dintr-o familie de pescari bretoni; tatăl său s-a și pierdut pe mare la câțiva ani după nașterea sa. Deși orfan, Louis a studiat mai întâi la Colegiul Saint-Servan, iar apoi la Seminarul mic din Saint-Méen și la Colegiul Saint-Charles de Saint-Brieuc.

După o scurtă ezitare, dacă să facă sau nu o carieră științifică, s-a decis și a intrat în Seminarul mare (cu grad universitar) din Saint-Brieuc, de unde mai apoi a fost trimis în Italia, la Roma, să-și desăvârșească studiile teologice. La întoarcerea în Franța, în 1867, a fost hirotonit preot. Din același an până în 1871, a activat profesor la Colegiul Saint-Charles din Saint-Brieuc. În 1871 s-a transferat la Paris ca să urmeze cursurile la L'École des Carmes și la L'École des hautes études.

În 1873 a fost numit membru al Școlii franceze de la Roma, care chiar în acea perioadă se organiza ca secție a Școlii franceze de la Atena. Cu acest titlu el a fost însărcinat cu misiuni arheologice în Epir, în Tesalia, la Muntele Athos și în Asia Mică. El, însă, cel s-a dedicat în special istoriei antice a Bisericii (mai ales la Roma și în Galia/Franța), temă pe care a argumentat-o și a susținut-o și în teza lui de doctorat, pe care l-a luat în 1877, la Paris cu cel mai mare succes.

În ciuda refuzului său, în ianuarie 1877 a fost numit la catedra de istorie bisericească la Institutul Catolic, care tocmai fusese creat. Cursurile lui, foarte critice – mai ales cu privire la încreștinarea francilor și la originea Bisericii în Galia –, au provocat dispute aprinse și mari împotriviri, ceea ce l-a și făcut să părăsească catedra de la Facultatea de teologie în 1883 (chiar dacă și după această dată a continuat să țină un curs de istorie bisericească la L'École supérieuré des lettres încă 2 ani; până în 1885).
 
Din 1887 a predat istorie la L'École des hautes études, mai întâi ca maestru conferențiar, iar  din 1892 ca director al studiilor.

După cum se poate vedea, a fost un istoric „sine ira et studio”. Deși operele sale i-au adus recunoaștere și prețuire (la cele spuse mai pot fi adăugate și faptul că a fost distins cu Legiunea de Onoare; a fost onorat și a lucrat pentru mai multe academii europene, cum ar fi cea din Bonn, din Göttingen, Roma și Torino; a fost onorat cu invitația și vizita din 26 ianuarie 1911 a ilustrului Étienne Lamy ca și în 1920, când mareșalul Lyautey i-a răspuns cu bunăvoință la invitație și l-a vizitat acasă la el), în egală măsură i-au adus neliniște și suferință (aspra judecată din partea ierarhiei bisericești, care i-a considerat opera prea modernistă și i-a pus-o la Index).

A plecat să-l întâlnească pe Domnul, pe care l-a slujit, în ziua de 21 aprilie 1922, la Paris.

Onoruri 
 Membru al Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (1888)
 Membru corespondent al Academiei Bavareze de Științe (1890)
 Membru corespondent al Academiei de Științe din Göttingen (1891)
 Membru al Academiei Prusace de Științe (1893)
 Membru al Pontificia Accademia Romana di Archeologia (1901)
 Membru al Academiei Franceze (26 mai 1910)
 Comandor al ordinului Legiunii de onoare (1903)

Publicații (selecție) 
Cele mai importante scrieri ale sale:
 1) Le Liber Pontificalis en Gaule au VIe siècle; text, introducere și comentariu, 2 vol., apărute în 1886 și 1892. Această operă i-a adus o reputație și o recunoaștere internațională, concretizată cu alegerea lui, în 1888, Membru al Academiei: „L'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres”. Tot urmare a acestei consacrări, guvernul l-a numit directorul Școlii franceze de la Roma. În această postură el a exercitat asupra ei o influență enormă chiar până la sfârșitul vieții sale. Pe plan bisericesc, recunoașterea i-a venit din partea papei Leon al XIII-lea, care l-a onorat cu titlul de „protonotar apostolic”, în 1900.
 2) Les sources du martyrologe hyéronomien, publicat în colecția Acta Sanctorum, vol. II, din nov. 1894. Acesată operă a fost redactată în colaborare cu Giovanni-Batistta Rossi.
 3) Les Origines du culte chrétien, în 1889, studii asupra liturgiei creștine înainte de epoca lui Carol cel Mare.
 4) Fastes épiscopeaux de l'ancienne Gaule, operă în 3 vol., apărute în 1894, 1900 și 1915. Această operă a provocat polemici foarte aprinse mai ales din cauza poziției sale critice față de legendele referitoare la originea apostolică a Bisericii din Franța.
 5) Les Premiers temps de l'État pontifical, în 1898 și acoperă perioada cuprinsă între 757-1073.
 6) Les origines chrétiennes, cursul său de la Institutul catolic, litografiat în mai multe ediții.
 7) Histoire ancienne de l'Église, 3 vol., 1906, 1907 și 1910. Această operă i-a apărut în plină criză modernistă și a provocat cea mai drastică reacție: opera i-a fost pusă la Index pe motiv că are multe lacune (niciodată însă n-au fost numite aceste lipsuri) și, în plus, „conține formule provocatoare în ceea ce privește istoria doctrinară” (exprimarea sentinței de condamnare a cărții). Monseniorul Duchesne s-a supus acestei condamnări dureroase, cu smerenie creștinească, mulțumindu-se să spună doar atât: „afirmațiile pot fi sau sunt puțin liberale, eu însă sunt un creștin fidel!” O ediție a acestei opere – cu titlul puțin schimbat: L'Êglise au VIe siécle – i-a apărut abia în 1924, după moartea sa, survenită în 1922. Astăzi opera sa constituie un material de referință.

Note

Bibliografie 
 Claude d'Habloville : Mgr Duchesne, biographie critique, suivie d'un autographe, d'opinions et d'une bibliographie, Paris 1911
 Tite Bottagisio : Appunti sereni, ou Critiques sans fiel sur l'Histoire ancienne de l'Église de Mgr Louis Duchesne, 1913
 Annales de Bretagne, Editura Faculté des lettres, Rennes 1921
 Étienne Dupont : Monseigneur Duchesne chez lui, en Bretagne, Editura Librairie moderne, Rennes 1923
 Alfred Jeanroy : Notice sur la vie et les travaux de Mgr. Louis Duchesne, Paris 1926
 Jérôme Carcopino : Souvenirs romains, Editura Hachette, Paris 1968
 Jean-Marie Mayeur : Monseigneur Duchesne et la politique religieuse de la France pendant la Première Guerre mondiale, 1976
 Francesco Mores: Louis Duchesne : alle origini del modernismo, Editura Morcelliana, Brescia 2015

Nașteri în 1843
Nașteri pe 13 septembrie
Decese în 1922
Decese pe 21 aprilie
Istorici din secolul al XX-lea
Profesori universitari francezi
Teologi catolici
Membri ai Academiei Franceze
Membri ai Academiei Prusace de Științe
Membri ai Academiei Bavareze de Științe
Membri ai Academiei de Științe din Göttingen
Comandori ai Legiunii de onoare
Francezi din secolul al XIX-lea
Francezi din secolul al XX-lea
Oameni din Bretania