system
Răspunde în limba română, în stilul Wikipedia, cat mai corect gramatical.
user
Dă-mi un rezumat despre Anna Ahmatova.
assistant
Anna Ahmatova (nume real: Anna Andreevna Gorenko, în , n. 11/23 iunie 1889, Bolșoi Fontan, lângă Odessa - d. 5 martie 1966, Domodedovo, lângă Moscova) a fost o poetă rusă.

Și-a început activitatea în 1912, fiind considerată una din persoanele cele mai reprezentative ale curentului literar denumit „Acmeism”. După Revoluția Socialistă din Rusia, publicarea lucrărilor Annei Ahmatova a fost interzisă. În perioada celui de-al Doilea Război Mondial și-a reluat activitatea, dar în 1946 a fost din nou criticată de organele partidului comunist și împiedicată să-și publice lucrările. În 1956, după moartea lui Stalin, Anna Ahmatova a fost reabilitată și a redevenit una din persoanele cele mai importante din lumea literată a Uniunii Sovietice.

În 1964 i s-a decernat premiul internațional de poezie Aetna-Taormina, iar în 1965 i se decernează titlul de doctor honoris causa de către Universitatea Oxford din Regatul Unit. În 1964, la vârsta de 74 de ani, Anna Ahmatova a fost aleasă președinte al Uniunii Scriitorilor din Uniunea Sovietică. A tradus în rusă versuri ale poetului Mihai Eminescu.

Biografie

Tinerețea 
Anna Gorenko s-a născut la 23 iunie (11 iunie stil vechi) 1889 la Bolșoi Fontan, lângă Odessa. Tatăl ei, Andrei Antonovici Gorenko, era inginer mecanic în flota Mării Negre. După un an de la nașterea Annei, familia se mută la Țarskoe Selo, unde viitoarea poetă își va petrece copilăria până în 1905. Ambianța locului se va reflecta în lirica ei de mai târziu. În autobiografia sa, poeta nota:

Se pare că tinerețea ei nu a fost foarte fericită. Andrei Gorenko și-a abandonat familia în 1895, când poeta avea 6 ani. Primele versuri le-a scris la vârsta de 11 ani, inspirate de scriitorii ei preferați la acea vârstă, Jean Racine, Aleksandr Pușkin și Evgeni Baratînski. Cu acest prilej și-a luat pseudonimul Ahmatova, pentru a-l îmbuna pe tatăl ei, care considera că o „poetă decadentă” ar putea constitui o dezonoare pentru familie. Numele era cel al unei străbunici a poetei, Praskova Fedoseevna Ahmatova, decedată în 1837. După tată, Praskova Ahmatova se trăgea dintr-o veche familie nobilă, care își putea trasa ascendența până în secolul al XVI-lea, iar după mamă se trăgea din familia de cneji tătari Ceagadaev.

Anna Ahmatova și-a făcut studiile la gimnaziul Marinski din Țarskoe Selo și apoi la Institutul Smolnîi din Sankt Petersburg. Vacanțele și le petrecea pe malul Mării Negre, la Eupatoria, în apropiere de Sevastopol. În adolescență, Anna Ahmatova era o cititoare pasionată, cu predilecție pentru scriitorii clasici ruși, Aleksandr Pușkin, Mihail Lermontov, Gavrila Derjavin, Nicolai Nekrasov, Ivan Turgheniev, Fiodor Dostoievski, Lev Tolstoi, din lucrările acestuia din urmă având o preferință pentru Anna Karenina. În 1906 ea s-a transferat la Gimnaziul Fundukleevskaya din Kiev și apoi, în 1908, s-a înscris la Facultatea de Drept din același oraș, urmând cursurile speciale pentru femei ale facultății până în 1910. S-a transferat apoi la Sankt Petersburg pentru a urma cursurile de istorie a literaturii ale lui N. P. Raev.<ref name=Martin>Eden Martin - Collecting Anna Akhmatova. The Caxtonian  Vol. 4 April 2007] Journal of the Caxton Club.</ref>

 Primele succese literare 
La 25 aprilie 1910 se căsătorește cu poetul Nikolai Gumiliov, pe care îl cunoștea încă din 1903, și pleacă la Paris în călătorie de nuntă. Dar după scurt timp, soțul ei pleacă să vâneze lei în Africa, iar Anna se întoarce în Rusia. Cei doi soți vor continua să se revadă din când în când, în perioadele dintre absențele soțului ei. În 1912 ea pleacă din nou în călătorie cu Nikolai, vizitează nordul Italiei și, după aceea, stă pentru o anumită vreme la Paris, unde îl cunoaște pe pictorul Amedeo Modigliani, care a desenat șase portrete ale Annei Ahmatova.

În 1912 publică prima plachetă de versuri Вечер (Seara), cu o prefață scrisă de poetul Mihail Kuzmin.M. A. Kuzmin - Предисловие к сборнику «Вечер» А. Ахматовой Soțul ei, Nikolai Gumiliov, nu îi lua versurile în serios și se pare că a fost foarte șocat când o personalitate ca Aleksandr Blok i-a afirmat cu tărie că versurile Annei Ahmatova erau mult mai bune decât ale sale. Tot în 1912, la 1 octombrie, dă naștere unicului ei fiu, viitorul istoric Lev Gumiliov.

Comentând volumul Seara, poetul Georgi Ciulkov considera că în versurile ei înțelepciunea și chiar sentimentele sunt pătrunse de o letală ironie, ceea ce o îndreptățea pe Anna Ahmatova să se considere o urmașă a lui Innokenti Annenski. Anna Ahmatova însăși recunoștea ce revelație fuseseră pentru ea versurile lui Innokenti Annenski, care îi arătaseră drumul spre o „nouă armonie”. Linia succesiunii ei poetice este confirmată de poemul „Учитель” („Învățătorul”) din 1945 și din afirmațiile din memoriile sale:

În mai 1914, cu puțin înainte de începerea Primului Război Mondial, a ieșit de sub tipar următorul volum de poezii, Чётки (Mătănii). Tipărit inițiat cu un tiraj de 1000 exemplare, volumul a fost retipărit în opt ediții până în 1923. Anna Ahmatova spera că anul 1914 va reprezenta un moment de răscruce în destinul Rusiei, începutul necalendaristic al secolului XX.

scria ea în notele ei autobiografice.

În versurile celor două culegeri, contemporanii au intuit, în mod greșit, note autobiografice, care le-ar fi permis să vadă în ele fie un „jurnal liric”, fie un „roman liric”. În comparație cu primul volum, în Mătănii se accentuează detalierea prelucrării formelor, se adâncește abilitatea nu numai de a suferi sau de a avea compasiune pentru sufletul „obiectelor neînsuflețite”, dar și aceea de a-și însuși „neliniștile lumii”. Noua culegere demonstra că Anna Ahmatova nu mergea pe linia lărgirii tematicii abordate, că forța ei consta în înțelegerea nuanțelor și a motivărilor psihologice. Această calitate a poeziei ei s-a amplificat în cursul anilor. Înclinația Ahmatovei pentru rigurozitatea formelor, pentru restrângerea narațiunii au fost observate de unul dintre primii ei critici, Nikolai Nedobrovo. În 1915, el scria despre autoarea volumelor Seara și Mătănii:

Ahmatova a apreciat foarte mult aceste observații, în care ea avea să vadă ulterior o prevestire a rolul ei viitor: al femeii care, după ce scrisese îndeosebi poezii despre nefericirile iubirii, avea să vorbească cu mândrie unui popor de peste o sută de milioane de oameni despre „anii satanici” ai terorii staliniste. 

După volumul Mătănii, Ahmatova ajunsese celebră. Cei mai entuziaști admiratori ai ei au fost poeți care tocmai își făceau debutul literar, cum erau Marina Țvetaeva și Boris Pasternak. Mai rezervați, însă, de asemenea, exprimându-și aprobarea pentru Ahmatova, au fost Aleksandr Blok și Valeri Briusov. În acești ani, Ahmatova ajunsese să fie privită ca fiind modelul favorit pentru mulți artiști. Pas cu pas, imaginea ei se transformă într-un simbol inalienabil al poeziei din Sankt Petersburg în perioada acmeismului.

La 28 iulie 1914 a început Primul Război Mondial și o succesiune de evenimente care au afectat profund viața Annei Ahmatova. Nikolai Gumiliov s-a înrolat într-o unitate de cavalerie de elită . Pentru curajul său în luptă, el a fost decorat de două ori cu Ordinul Sfântului Gheorghe. Relațiile dintre Anna Ahmatova și soțul ei se răciseră și fiecare dintre ei începuse să urmeze un drum diferit. Despărțirea a avut loc fără tensiuni și cei doi au rămas în relații bune. După plecarea lui Nikolai Gumiliov pe front, Аhmatova a petrecut mai multă vreme în Gubernia Tver, la moșia familiei Gumiliov din satul Slepniovo (Гумилевых Слепнёво). Aici a fost puternic impresionată de caracterul specific rusesc al locurilor, care, după ea, le punea o pecete pravoslavnică. În plus, trăind mai mult în orașe, nu făcuse până atunci cunoștință cu pădurile, cu ieșirile în aer liber. Totuși, ea nu se simțea acasă la Slepniovo, localitate pe care o numește în amintirile ei, cu oarecare afecțiune, „această vechitură plicticoasă”. La Slepniovo, Ahmatova a scris cea mai mare parte a versurilor care au fost incluse în următorul ei volum.

În anii Primului Război Mondial, Anna Ahmatova nu și-a unit glasul cu cel al poeților care încercau să se desprindă de patosul patriotic oficial, însă a reacționat mai mult la tragedia vremurilor de război, de exemplu în poeziile „Июль 1914” („Iulie 1914”), „Молитва” („Rugăciune”), „Памяти 19 июля 1914” („În amintirea zilei de 19 iulie 1914”). Încă din iulie 1914, când abia se declarase Primul Război Mondial, ea avea o presimțire că vor urma timpuri foarte grele.

Totuși, cu toate aceste presimțiri ale unor vremuri grele care aveau să vină, ea nu era deznădăjduită, ci spera într-o minune care să salveze Rusia.

A fi îndrăgostit pare să fie o situație nepermanentă terminată prin despărțiri de persoana iubită. Simțămintele generate de despărțire revin mereu în lirica ei, astfel încât ea pune accentul pe durerile pe care le poate provoca dragostea. Cel mai dureros sentiment, cel al despărțirii, palpită în nedumerire și întrebări fără răspuns:

Poeta reușește să-și estompeze gândul că iubitul ei se află în preajma altor femei, pe care le numește gâsculițe:

În multe poeme, Anna Ahmatova speră revenirea iubitului, pe care îl așteaptă cu stoicism.

Eul liric feminin nu condamnă celălalt sex, chiar dacă acesta i-a adus suferințe. Tema bărbatului ține de nostalgie, și nu de obsesie. Ahmatova, totuși, nu se limitează la sfera iubirii. Ea recurge la percepția de poet și cetățean, fiind prima poetă care își dezvăluie drumul tragic, anunțat încă din poezia „Muzei”, Музе (Муза-сестра заглянула в лицо...), scrisă în 1911:

Aceste sentimente filozofice nu au fost înțelese de mulți dintre contemporanii ei, care erau obsedați de caracterul sângeros al trecutului recent. Astfel, Nadejda Mandelștam o acuza pe Ahmatova că se desprinde de realitate și că are o atitudine conciliatoare bătrânească față de trecut. Dar Nadejda Mandelștam era o scriitoare de mică anvergură, care își baza notorietatea mai mult pe memoria soțului ei, poetul Osip Mandelștam, care murise în închisoare, decât pe valoarea propriilor producții. Însă versurile ulterioare ale Ahmatovei demonstrează că nu vorbea despre o atitudine conciliantă. După Ahmatova însă, trecutul avusese un efect mai profund decât distrugerea unor vieți, oricât de tragică ar fi fost această distrugere. Era vorba de distrugerea unui mod de gândire, de distrugerea unor concepții care nu mai erau transmise generației următoare, era vorba de ruperea unei continuități în scurgerea timpului. Și astfel considerentele Annei Ahmatova asupra continuității și discontinuității timpului scot în evidență caracteristica fundamentală a poeziei ei: înțelegerea priorității forțelor tainice asupra aparențelor materialiste ale lumii, descoperirea elementelor cerești în lucrurile pământești.

 Religiozitatea 

Credința ei religioasă apare încă din perioada volumului Stolul alb, însă devine mult mai puternică în operele ei ulterioare, când căuta în credință puterea de a rezista încercărilor la care era supusă.

În mai 1922, când începuseră prigonirile cu caracter religios, Ahmatova a vizitat Optina Pustîn, unul din cele mai venerate lăcașe de cult din Rusia, având îndelungi conversații cu starețul Nectarie. Pe linie maternă Ahmatova era înrudită cu Nikolai Motovilov, slujitorul mirean al sfântului Serafim Sarovski, care ctitorise mânăstirea. Această întrevedere a avut într-adevăr o mare influență asupra Annei Ahmatova care, printre altele, căuta să pătrundă sensul profund al noțiunilor de ispășire și izbăvire.

Dintre lucrările Ahmatovei, cea care scoate cel mai mult în evidență religiozitatea ei este Реквием (Recviem) un ciclu de zece poeme, care constituie un monument literar dedicat victimelor terorii staliniste. Primele poeme ale acestui volum au fost scrise în 1935, iar majoritatea lor probabil în 1938 - 1940. Prefața în proză a fost adăugată în 1958. Lucrarea a fost publicată întâi la München (Germania), în 1963. În Uniunea Sovietică lucrarea a fost publicată abia în 1987. Primele poeme se referă la arestarea lui Nicolai Punin și a altor prieteni apropiați în 1935. Dar cele mai multe poeme îi descriu agonia din perioada celei de a doua arestări a fiului ei, Lev Gumiliov. Ultimul poem al ciclului trece de la Rusia contemporană la scena Răstignirii lui Christos. Scena nu se concentrează asupra crucii, nici măcar nu zugrăvește crucea, ci descrie doar cele câteva femei care plâng la piciorul crucii. Iar strigătele de jale de la baza crucii par să se unească cu strigătele celor care au suferit pierderi ale unor persoane apropiate în perioada represiunii staliniste. Este în mod specific durerea femeilor, care, ca și Ahmatova erau nevoite să stea în lungi cozi în fața zidurilor închisorilor, așteptând răbdătoare, dar cu un simțământ de suferință extremă și de neputință, sperând să reușească să trimită fiilor, soților sau iubiților lor, aflați dincolo de ziduri o bucată de pâine sau poate chiar un scurt bilețel.

 Dragostea de țară 

Dragostea de țară revine în multe din poeziile Annei Ahmatova, însă se resimte mai puternic în perioadele celor două războaie mondiale. La Ahmatova nu este vorba despre un patriotism lăudăros, ci de o dragoste profundă și indestructibilă. La ea există o legătură indisolubilă între cuvintele patrie (родина) și natal (родная). Ea se considera un produs al pământului pe care s-a născut, și că, asemenea unei plante, trebuie să crească și să moară pe acest pământ, închizând circuitul materiei în natură. Deși a suferit mult, Ahmatova nu a găsit niciodată Rusia ca vinovată pentru suferințele pe care le avea de îndurat pe pământul ei. Pentru ea, Rusia exista în afara sistemelor politice care îi dirijau soarta.

Dar această dragoste este o dragoste tristă. Ea aduce suferințe, și singura bucurie este cea de a-ți îndeplini datoria față de țara natală. Amintindu-și de începutul primului război mondial, ea scria;

Indiferent însă de greșelile care au fost făcute, acestea trebuie trecute cu vederea, pentru Ahmatova prima datorie este cea față de țară, suferințele sunt o pedeapsă divină mai degrabă decât rezultatul unor erori umane și izbăvirea urmează să vină în mod providențial.

La 21 ianuarie 1917, Ahmatova a citit aceste rânduri la spectacolul О России („Despre Rusia”), căutând, opunându-se indiferenței unora și rușinii altora față de situația de pe front, să insufle ascultătorilor un sentiment de speranță în izbăvirea care va urma ispășirii din prezent. Viziunea ei era probabil idealistă, având în vedere că, la doar câteva săptămâni de la citirea acestor versuri, începea revoluția rusă care nu era izbăvirea la care poeta se gândea.

Dar sentimentele ei de dragoste față de pământul natal nu au fost zguduite de regimul sovietic, și la începutul celui de-al doilea război mondial ea a căutat să se implice activ în apărarea patriei. Ahmatova mai considera că cultura rusă era un rod al pământului și de aceea, apărându-se pământul se apăra și cultura, însăși ființa Rusiei. Această identificare a pământului cu ființa Rusiei a avut o rezonanță puternică în păturile largi ale populației. Poezia „Bărbăție” republicată de atâtea ori în timpul războiului ilustrează tocmai acest sentiment:

Versurile Ahmatovei din perioada războiului nu prezintă imagini ale eroismului de pe front, ci grijile înscrise pe fața femeilor care rămăseseră în spatele frontului, pe când soții și fiii lor se luptau. Dar în poeziile Ahmatovei, aceste griji se contopeau cu o dârzenie, cu un simț al datoriei. Boris Pasternak scria:
  

Chiar bucuria victoriei este atenuată de jalea provocată de dispariția atâtor persoane dragi. Descrierea Annei Ahmatova nu este cea a armatei victorioase defilând prin Piața Roșie, ci cea a văduvelor care plâng pe mormintele celor căzuți.

Din momentul începerii conflictelor până în momentul victoriei, dragostea pentru pământul țării este o dragoste tragică.

 Ana Ahmatova și orașul Sankt Petersburg 

Ahmatova a fost foarte legată de Sankt Petersburg. Încă din poeziile scrise în 1915 își exprimase clar dragostea și credința pentru acest oraș, a cărui soartă o considera legată indisolubil de soarta Rusiei. Dar Leningradul, a doua capitală neoficială, a fost considerat în perioada terorii staliniste a fi o pepinieră a mentalității vechii intelectualități și a fost desemnat de factură „troțkist-zinovievistă”. Soarta Leningradului a fost determinată de ideologia puterii totalitare: un singur șef, o singură capitală. Fiind legat de nume care nu-i plăceau lui Stalin, în mod special de cele ale lui Serghei Kirov și Grigori Zinoviev, orașul a căzut în dizgrație. După moartea lui Kirov la 1 decembrie 1934 Leningradul a cunoscut un val puternic de epurări și evacuări. Războiul nu a ameliorat situația. Au fost localnici care considerau, mai mult sau mai puțin deschis, că suferințele din perioada blocadei Leningradului, erau în mare parte datorate lui Stalin, care nu alocase suficiente resurse pentru deblocarea orașului, tocmai din cauza aversiunii pe care o avea pentru oraș. Un nou val de represalii s-a abătut asupra orașului, pentru stârpirea devierilor ideologice și pentru reprimarea recalcitranților, care criticau modul în care autoritățile trataseră blocada orașului. În aceste condiții multe personalități culturale și artistice s-au mutat din Leningrad la Moscova: Kornei Ciukovski, Samuil Marșak, Galina Ulanova, Dmitri Șostakovici s-au mutat în capitală. Аhmatova a rămas în orașul pe care îl iubea.

 Activitatea de traducător 

Anna Ahmatova a tradus din operele a 150 de poeți din 78 de limbi, ceea ce reprezintă un total de aproximativ 20.000 versuri. După cum afirmă persoane pe care Ahmatova le-a cunoscut personal, ea nu aprecia deloc activitatea de traducător. Cu toate acestea, ea a avut o prodigioasă activitate de traducătoare în vremurile în care propriile lucrări lirice nu erau tipărite. În timpul vieții Annei Ahmatova au fost tipărite numeroase culegeri ale traducerilor ei dintre care cele mai însemnate sunt: Корейская классическая поэзия (Din poezia clasică coreeană) - (1956), Китайская классическая поэзия (Poezia clasică chineză) - (1956), Лирика древнево Египта (Poezia Egiptului antic) - (1965) și Голоса поетов (Glasul poeților) - (1965). Mulți literați, printre care și autorități în domeniul traducerilor poetice, ca Mihail Lozinski au relevat calitatea cu totul deosebită a traducerilor ei.

 Moștenirea Annei Ahmatova 
 Reeditări postume 

În 1976 apare la Leningrad volumul Стихотворения и поэмы („Versuri și poeme”), prima ediție postumă aproape completă, ilustrată și comentată științific, a operei sale poetice, ediție îngrijită de academicianul Viktor Jirmunski). În afară de tirajele obișnuite, au fost tipărite și o serie de ediții îngrijite, cu studii introductive și analize critice.

 Muzee și case memoriale 

 La „Fontannîi dom”, fostul palat Șeremetevski din Sankt Petersburg, în casa în care Anna Ahmatova a trăit timp de 30 de ani, există în prezent un muzeu memorial al poetei. Despre această casă și grădina din jur, pe care ea le considera „magice”, Anna Ahmatova afirma: „сюда приходят тени петербуржской истории” („Aici dăinuie umbrele istoriei orașului Sankt Petersburg”. Muzeul Annei Ahmatova din Fontannîi dom, deschis în 1989, este așezat în aripa dinspre grădină a casei, unde a trăit Nikolai Punin. În expoziție sunt expuse portrete ale Annei Ahmatova pictate de Zinaida Serebriakova, Kuzma Petrov-Vodkin (schițe), Nikolai Tîrsa, Aleksandr Tîșler, hainele ei și alte obiecte personale, printre care pieptenele pe care i-l dăruise Nikolai Gumiliov, evantaiul pe care i-l adusese Nikolai Punin din Japonia, flacoane de sticlă de Murano), cărți cu autografe, manuscrise.
 Muzeul municipal „Анна Ахматова. Серебряный Век” (Anna Ahmatove - Veacul de Argint) din Sankt Petersburg, este dedicat creației Annei Ahmatova, a lui Nikolai Gumiliov și a lui Lev Gumiliov.
 Colecția particulară Serghei Dmitrevici Umnikov. Locuitor al orașului Pușkin, el și-a donat colecția orașului, prin testament. Muzeul se află la etajul 3 al fostului Gimnaziu Marinski (unde a învățat Anna Ahmatova), azi Gimnaziul de Arte din Țarskoe Selo.
 Din anul 2000 există la Tașkent un club-muzeu al Annei Ahmatova din palatul Mangalocii.
 La Komarovo, suburbia de lângă Leningrad unde Anna Ahmatova a trăit timp de mai multe veri într-o mică dacea de lemn, cu două camere, a fost amenajată o casă memorială.
 În 1989 s-a deschis la Sloboda Șelihovskaia raionul Hmelnițki din Ucraina muzeul memorial literar Anna Ahmatova. Poeta stătea deseori aici la mătușa ei, Anna Erazmovna Vakar.

 Monumente și statui ale Annei Ahmatova 

 La Sankt Petersburg, în clădirea Facultății de Filologie a Universității de Stat
 La Sankt Petersburg, în grădina de lângă Gimnaziul No. 209 pe Ulița Vosstaniya.
 La Sankt Petersburg, în grădina de lângă Fontannîi dom, lucrare a sculptorului Viaceslav Buhaev.
 Memorialul lui Nikolai Gumiliov, Anna Ahmatova și Lyov Gumiliov din orașul Bejețk, regiunea Tver.
 În orașul Sloboda Șelihovskaia din regiunea Hmelnițki (Ucraina).
 În satul Gradnița de lângă orașul Bejețk, regiunea Tver.
 Într-o suburbie a orașului Odessa (Ucraina)
 La mormântul Annei Ahmatova la Komarovo.
 În clădirea Casei Ardov din Moscova, muzeul scriitorului și dramaturgului Viktor Ardov și a nevestei sale, actrița și regizoarea Nina Antonovna Olșevska, care adeseori au adăpostit-о pe Anna Ahmatova, când venea la Moscova.
 La Kolomna (lângă Moscova).Газета Сестрорецкие берега № 5(184) 28.02-6.03.2009

 In memoriam: Anna Ahmatova 

 Casa de discuri Priviet din Rusia a publicat un CD cu înregistrări din 1963-1965 ale Anne Ahmatova citind din poeziile și proza ei, cu o durată de 64 minute.
 Dramaturgul american Romulus Linney a scris o piesă scurtă, Ahmatova, publicată în 1992.

 Cronologie 

 23 iunie 1889 Se naște Anna Andreevna Gorenko, la Bolșoi Fontan, lângă Odessa.
 1906 Anna Ahmatova se înscrie la Institutul Fundukleevskaya din Kiev.
 1908 - 1910 Urmează cursurile Facultății de Drept din Kiev
 25 aprilie 1910 Se căsătorește cu Nikolai Gumiliov
 1912 Publică volumul Seara (Вечер) 1 octombrie 1912 se naște unicul ei fiu, Lev Nikolaevici Gumiliov, la Petrograd (azi Sankt Petersburg)
 1914 Publică volumul Mătăniile (Чётки) 1917 Publică volumul Stolul alb(Белая стая) 1918 Divorțează de Nikolai Gumiliov
 1918 Se căsătorește cu Vladimir Șileiko
 1921 Publică volumul Pătlagina (Подорожник) 1921 Fostul ei soț Nikolai Gumiliov este arestat și executat de regimul sovietic
 1922 Publică volumul Anno Domini MCMXXI 1922 Se desparte de Vladimir Șileiko (fără a divorța).
 1925 Apare Hotărârea Comitetului Central al Partidului Comunist (bolșevic) al Uniunii Sovietice „Despre politica partidului în domeniul literaturii artistice”.
 1926 Începe legătura cu Nikolai Punin.
 1928 Divorțează de Vladimir Șileiko.
 1935 Nikolai Punin este arestat prima oară
 1936 Nikolai Punin este eliberat în urma unei cereri către Stalin semnate de Ahmatova împreună cu Mihail Bulgakov și Boris Pasternak.
 1940 Publică un ciclu de poezii în revista literară Zvezda („Steaua”).
 1940 Publică un volum de selecții din creația ei mai veche sub titlul Iz shesti knig ("Din șase cărți"). Volumul este retras din librării după câteva săptămâni.
 1943 Publică o culegere de poezii la Tașkent unde era evacuată în timpul războiului.
 august 1945 Apare Hotărârea Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice „Despre ziarele Zvezda și Leningrad”, care o demască pe Anna Ahmatova.
 1945 Ahmatova este exclusă din Uniunea Scriitorilor a Uniunii Sovietice.
 1949 Fiul ei, Lev Gumiliov, este arestat a doua oară și trimis în Siberia.
 1949 Nikolai Punin este arestat și trimis în Siberia.
 1950 Publică poezii de preamărire a lui Stalin, în speranța de a obține eliberarea fiului ei din detenție.
 21 august 1953 Moare Nikolai Punin, într-un lagăr la Vorkuta Siberia.
 1963 Apare la München, în Germania, volumul de poeme Реквием (Recviem).
 1964 Este aleasă președinte al Uniunii Scriitorilor din Uniunea Sovietică.
 1964 I se decernează premiul Aetna-Taormina în Italia.
 1965 I se decernează titlul de doctor honoris causa de către Universitatea Oxford din Regatul Unit
 5 martie 1966 moare Anna Ahmatova la sanatoriul Domodedovo, lângă Moscova.

 Opera literară 
 Versuri 

 1912 Вечер (Seara) 1914 Чётки (Mătănii) 1917 Белая стая (Stolul alb) 1921 Подорожник (Pătlagina) 1922 Anno Domini MCMXXI 1940 Из шесты книг (Din șase cărți) ,
 1943 Избранное Стихи (Versuri alese) 1946 Versuri alese (Избранные стихи) 1958 Стихотворения (Poezii)
 1961 Стихотворения 1909-1960 (Poezii 1901-1960), 1961
 1963 Реквием (Recviem) (publicat în străinătate, la München)
 1965 Бег времени (Scurgerea timpului)

Ediții postume 

 1974 Избранное (Poezii alese)
 1976 Стихотворения и поэмы. (Versuri și poeme)
 1977 Стихи и проза (Poezii și proză]
 1978 Поэма без героя (Poem fără erou)
 1986 Тростник (Stuf)
 1986 Сoчинения (Opere)
 1987 Реквием (Recviem) (prima tipărire a volumului în Uniunea Sovietică, în perioada de Perestroika
 1989 Десятые годы (Anii 1910)
 1990 Сoчинения (Opere)(2 volume.)
 2004 От царскосельских лип (Sub teii din Țarskoe selo)

Proză 

 1977 Слово о Пушкине (Сuvinte despre Pușkin)
 Пушкин и дети (Pușkin și copiii)
 Все было подвластно ему (Totul a fost în puterea sa)
 Слово о Данте (Cuvinte espre Dante).
 Воспоминания об Александре Блоке (Amintiri despre Aleksandr Blok).
 1967 Амедео Модильяни (Amedeo Modigliani).
 Михаил Лозинский (Mihail Lozinski).
 Из воспоминаний о Мандельштаме (Din amintiri despre Mandelștam)
 Коротко о себе (Pe scurt despre sine)
 Будка (Coliba)
 Дом Шухардиной (Casa Șuhardina)
 Слепнёвo (Slepniovo)
 Город (Orașul)
 Дальше о городе (Iar despre oraș)
 Искра паровоза (Scânteia locomotivei)
 Березы (Mestecenii)

Traduceri 

 1956 Корейская классичекая поезия (Poezia clasică coreeană)
 1956 Китайская классическая поэзия (Poezia clasică chineză)
 1965 Лирика древнево Египта (Poezia Egiptului antic)
 1965 Голоса поетов (Glasul poeților)
 1967 Леопарди Джакомо - Лирика (Giaccomo Leopardi - Lirică) (în colaborare cu Anatoli Naiman)
 1969 Классическая поезия востока (Poezia clasică a occidentului)
 1976 Из армянской поезий (Din poezia armenească)

Note

Bibliografie 
 Amanda Haight, Anna Akhmatova: A Poetic Pilgrimage, New York, Oxford University Press, 1976; reprint edition, 1990.
 Roberta Reeder, Anna Akhmatova: Poet and Prophet, New York, St. Martin's Press, 1994.
 Elaine Feinstein, Anna of all the Russias: A life of Anna Akhmatova, London, Weidenfeld & Nicolson, 2005; New York, Alfred A. Knopf, 2006.
 György Dalos: Der Gast aus der Zukunft – Anna Achmatowa und Isaiah Berlin. Hamburg: Europäische Verlagsanstalt 2002. ISBN 3-434-50083-9
 Joseph Brodsky: Flucht aus Byzanz. Essays. München: Hanser 1988. ISBN 3-446-15279-2 (u. a. ein Essay über A. Achmatova)
 Jelena Kusmina: Anna Achmatowa. Ein Leben im Unbehausten. Biographie. Berlin: Rowohlt 1993. ISBN 3-87134-058-8
 Raissa Orlowa, Lew Kopelew: Zeitgenossen – Meister – Freunde. Albrecht Knaus, München 1989. ISBN 3-8135-0739-4 (hier S. 18f, S. 20, S. 23, ebenfalls die Erzählung über die Begegnung mit Robert Frost)
 Elke Schmitter: Anna Achmatowa. Herzschlag der Erinnerung. In: Leidenschaften. 99 Autorinnen der Weltliteratur. München 2009. ISBN 978-3-570-01048-8.
 Lydia Tschukowskaja: Aufzeichnungen über Anna Achmatowa. Gunter Narr, Tübingen 1987. ISBN 3-87808-269-X
 Ballardini, Elio (a cura di). La Pietroburgo di Anna Achmatova. Catalogo della Mostra tenuta a Bologna nel 1996. Casalecchio di Reno, Grafis, 1996. ISBN 88-8081-099-5.
 Cerasuolo Pertusi, Maria Rosaria. Anna Achmatova nella poesia russa del '900. Trieste, C.E.D.D., 1974.
 Čukovskaja, Lidija Korneevna. Incontri con Anna Achmatova: 1938-1941. Milano, Adelphi, 1990. ISBN 88-459-0787-2.
 D'Asdia, Carlo. Anna Achmatova : poeta dell'amore, poeta del dolore. Torino, Testo&immagine, 2003.
 Dodero Costa, Maria Luisa. Anna Andreevna Achmatova: la memoria e il tempo. Genova, La Quercia, 1980. ISBN 5-212-00136-6.
 Dodero Costa, Maria Luisa. Anna Achmatova : (1889-1966) : atti del convegno nel centenario della nascita, Torino, Villa Gualino, 12-13 dicembre 1989. Alessandria, Edizioni dell'orso, 1992. ISBN 88-7694-110-X.
 Feinstein, Elaine. Anna di tutte le Russie: la vita di Anna Achmatova. Milano, La tartaruga, 2006. ISBN 88-7738-452-2.
 Patera, Tatiana. A concordance to the poetry of Anna Akhmatova. Dana Point, Ardis, 1995. ISBN 0-87501-111-X.
 Казак В.: Лексикон русской литературы XX века
 «Любовная лирика Ахматовой» И. Гурвич.
 Вяч. Вс. Иванов «Беседы с Анной Ахматовой»
 Памятники культуры. Новые открытия. 1979. Л., 1980 (ежегодник).
 Эйхенбаум Б. Анна Ахматова. Опыт анализа, П., 1923
 Виноградов В. В. О поэзии Анны Ахматовой (стилистические наброски). Л., 1925.
 Эйхенбаум Б. Статьи о поэзии, Л., 1969
 Озеров Л., Мелодика. Пластика. Мысль, «Литературная Россия», 1964, 21 авг.
 Павловский А., Анна Ахматова. Очерк творчества, Л., 1966.
 Тарасенков А. Н., Русские поэты XX в. 1900—1955. Библиография, М., 1966.
 Добин Е. С. Поэзия Анны Ахматовой, Л., 1968.
 Жирмунский В. М. Творчество Анны Ахматовой. Л., 1973.
 Чуковская Л. К. «Записки об Анне Ахматовой» в 3 т., YMCA-Press., 1976.
 Жолковский А. К. Анна Ахматова — пятьдесят лет спустя // Звезда. — 1996. — № 9. — С. 211—227.
 Гончарова Н. "Фаты либелей" Анны Ахматовой. — М.; Спб.: Летний сад : Российская государственная библиотека, 2000. - 680 с.
 Троцык О. А. Библия в художественном мире Анны Ахматовой. Полтава: ПОИППО, 2001.
 Тименчик Р. Д. Анна Ахматова в 1960-е годы. — М.: Водолей Publishers, 2005.
 Мандельштам Н. Об Ахматовой. М.: Новое издательство, 2007
 Черных В. А. Летопись жизни и творчества Анны Ахматовой — М.: Индрик, 2008.
 Щеглов Ю. К. Черты поэтического мира Ахматовой
 Далош Д. Гость из будущего. Анна Ахматова и сэр Исайя Берлин. История одной любви. М., Текст, 2010.
 Anderson, Nancy K.; Anna Andreevna Akhmatova (2004). The word that causes death's defeat. Yale University Press.
 Harrison E. Salisbury, "Soviet" section of "Literature" article, page 502, Britannica Book of the Year 1965 (covering events of 1964), published by The Encyclopaedia Britannica, 1965
 Feinstein, Elaine. Anna of all the Russias: A life of Anna Akhmatova. London: Weidenfeld & Nicolson, 2005 (ISBN 0-297-64309-6); N.Y.: Alfred A. Knopf, 2006 (ISBN 1-4000-4089-2).
 Эйхенбаум Б. Статьи о поэзии, Л., 1969.
 Павловский А., Анна Ахматова. Очерк творчества, Л., 1966.
 Тарасенко А. Н., Русские поэты XX в. 1900—1955. Библиография, М., 1966.
 Добин Е. С. Поэзия Анны Ахматовой, Л., 1968.
 Жирмунский В. М. Творчество Анны Ахматовой. Л., 1973.
 Чуковская Л. К. «Записки об Анне Ахматовой» в 3 т., YMCA-Press., 1976.
 Тименчик Р.Д. Анна Ахматова в 1960-е годы. — М.: Водолей Publishers, 2005.

Legături externe 

 Татьяна Скрябина - Ахматова, Анна Андреевна - Энциклопедия Кругосвет
 Anna Akhmatova (1889-1966) - pseudonym of Anna Andreyevna Gorenko 
 Анатолий Найман "Поэма без героя"
 Anna Akhmatova 
 Jill Dybka -Akhmatova: Biographical/Historical Overview 
 Anna Ahmatova, pasărea liberă a poeziei ruse , 3 septembrie 2012, Adrian Agachi, Ziarul Lumina

Nașteri în 1889
Nașteri pe 23 iunie
Decese în 1966
Decese pe 5 martie
Poeți ruși
Poete sovietice
Oameni din Odesa
Ruși de origine ucraineană
Scriitoare ruse
Scriitoare din secolul al XX-lea
Scriitori ruși din secolul al XX-lea
Victime ale represiunii sovietice
Eponime ale asteroizilor
Persoane reabilitate