Glenn Miller, najdraži američki bandleader 
“Orkestar mora imati svoj zvuk. Mora imati vlastiti karakter, vlastitu ličnost!”, govorio je Glenn Miller. Zvuk, karakter, ličnost nje
Klarinet melodiju nosi visoko, prati ga, za oktavu nize, saksofon-sekcija... taj individualni, osebujni i jedinstveni zvuk orkestra Glenna Millera dao je niz hitova koji ostaju definitivni primjeri swinga. Ali, do radjanja tog zvuka i stvaranja slavnog Millerovog orkestra, trebalo je proci dosta vremena. Rodjen u mjestu Clarinda, u drzavi Iowa, 1. ozujka 1904, Millerovo prvo glazbalo bila je mandolina, poklon od oca. Svoj prvi trombon dobija kad mu je 11 godina i odmah postaje clan jednog lokalnog orkestra. Obitelj potom seli na Zapad i Miller par godina studira na sveucilistu Colorada, ali zbog svirke i stalnih audicija, napusta studij i krece put Los Angelesa. G. 1926, prikljucuje se, kao trombonist, orkestru Bena Pollacka, a pise i aranzmane za njega. Onda odlazi u New York gdje nastupa i snima s bracom Dorsey, bubnjarom Geneom Krupom, saksofonistom Colemanom Hawkinsom.... G. 1934, Miller i pomaze braci Dorsey u osnivanju njihovog big banda i postaje njegovim glazbenim direktorom, a onda organizira i orkestar Raya Noblea. Godinu kasnije, 1935, Miller po prvi puta snima pod vlastitim imenom, ali kako prodaje tek par stotina ploca, zakljucuje da je sigurnije ostati s Nobleovim orkestrom. Snima pomalo i dalje, ali bez uspjeha. Ocajan, bez novca i bez ikakve ideje sto i kako dalje, na Staru godinu 1937, nakon nastupa u Yorku, u Pennsylvaniji, raspusta orkestar i umoran od svega vraca se u New York. Tada, u nekom trenutku izmedju Nove godine i pocetka ozujka, radja se ona ideja - da treba nekako naglasiti puhacku sekciju orkestra. Osniva novi, kojemu ce se, izmedju ostalih slavnih glazbenika, prikljuciti i onaj cije ime zauvijek ostaje vezano uz ime Glenna Millera - saksofonist Tex Beneke. Odjednom, redaju se uspjesi, orkestar nastupa u Carnegie Hallu s najboljima, orkestrima Paula Whitemana, Freda Waringa i Bennyja Goodmana. Niz hitova koji ce postati i ostati definitivni primjeri swinga, pocinju se prodavati u stotinama tisuca – Tuxedo Junction, Pennsylvania 6-5000, In the Mood.... Vladavina Glenna Millera, kao najpopularnijeg bandleadera u Sjedinjenim Drzavama, pocela je relativno kasno u njegovoj karijeri i bila relativno kratkog vijeka – od proljeca 1939. do jeseni 1942. Ali, tijekom tog razdoblja, popularna je glazba bila potpuno pod njegovom dominacijom. To mu je priznao i casopis Down Beat iako ljubitelji jazza nikad nisu narociti cijenili Glenna Millera, jer ispred njegovog izuzetno discipliniranog i uvjezbanog orkestra stavljali su one koji su dopustali vecu mogucnost improvizacija. Miller je bio prosjecni troombonist, “pjesak, koji je toga bio i svijestan,” rekao je za njega Benny Goodman. Ali, vodio je komercijalno najuspjesniji big band svih vremena, a nacin na koji je swing unio u popularnu glazbu, ostaje bez premca. Nakon uspjeha na istocnoj obali, orkestar Glenna Millera krece i na Zapadnu, u Hollywood, gdje snima i par filmova i niz novih hitova – Chattanooga Choo Choo, I’ve Got A Girl In Kalamazoo, Little Brown Jug, ali rat pocinje uzimati svoj danak i mnogi glazbenici, kao i toliki drugi mladi muskarci, dobijaju pozive u vojsku. U listopadu 1942, tridesetosmogodisnji Glenn Miller sam se prijavljuje. Nakon vise mjeseci uspjeva svoje nadredjene uvjeriti da treba i moze modernizirati vojni orkestar te da ce to, u americkih vojnika, podici moral. Osniva 50-clani Glenn Miller Army Air Force Band; potkraj 1943, orkestar stize u Englesku, usred blitza. Za manje od godinu dana, nastupit ce, za saveznicke trupe, osam stotina puta, preko radija cut ce ga milijuni drugih slusatelja, prikupit ce, u ratnim obveznicama, milijune dolara. U jesen 1944, orkestar se sprema u Pariz, na sestotjednu turneju Evropom. Miller odlucuje krenuti ranije da bi organizirao njihov smjestaj. Petnaestog prosinca 1944, ukrcava se na transportni avion koji, pretpostavlja se, nestaje negdje u sivim vodama La Manchea. Milleru je bilo samo 40 godina. Orkestar odrzava planirani bozicni koncert u Parizu, bez Millera, i po zadnji puta nastupa u studenom 1945, u National Press klubu, u Washingtonu, za predsjednika Harryja Trumana i generale Dwighta Eisenhowera i Hapa Arnolda, koji orkestru odaju priznanje za njegovu sjajno obavljenu misiju u saveznickim snagama. Originalni Millerov orkestar po zadnji puta svira svoju glazbenu temu – Moonlight Serenade...Glenna Millera – trombonista, aranzera, skladatelja, bandleadera, Amerika pamti po mnogim stvarima – po njegovom glazbenom stilu, po njegovom “showmanshipu,” njegovom smislu za publicitet, sposobnosti da privuce paznju javnosti, po njegovoj marljivosti i upornosti i po njegovom patriotizmu. Napustio je svoj vlastiti, civilni No. 1 big band, da bi osnovao vojni i njegov zvuk modernizirao. Za zemlju je i zivot izgubio i stoga ce uvijek biti najdrazi glazbeni patriot i rodne mu Clarinde i cijele Amerike.