Lijenčine iz 'x-generacije' ipak konačno odrasle! (3/8/04) - 2004-08-02
Tinejdžeri iz devedesetih razlikuju se od roditelja po tome što žele živjeti što neovisnije, raditi manje, ali i imati snažniji obitelj
Prije desetak godina, tinejdžere iz takozvane “x-generacije” smatralo se uglavnom lijenčinama koje najviše vremena provode uz televizor i grunge rock. “Što će od vas biti kada odrastete?” – kao da se pitala cijela zemlja! No, “ikseri” su odrasli. Rezultat nije tako porazan. U “iks-generaciju” spadaju još uvijek razmjerno mladi ljudi, rođeni između 1965 i 1979. Najstariji njezini pripadnici navršit će, znači, sljedeće godine četrdesetu. U Americi ih je oko 60 milijuna. Dva najnovija istraživanja pokazuju da se ova generacija po nekim stvarima razlikuje od prethodnih, ali da je po mnogome i vrlo slična roditeljima, takozvanim baby-boomerima. Slična je po tome što se s godinama uozbiljila – mnogi današnji tridesetogodišnjaci već su izvjesno vrijeme zaposleni, imaju djecu, mnogi od njih uspješni su poduzetnici, kupili su vlastiti dom. Smiju se klišeima uz koje su odrastali – o navodnoj vlastitoj lijenosti i nedovoljnoj odlučnosti da se uhvate u koštac sa stvarnim životom. No, zanimljivije su razlike. Za razliku od baby-boom generacije njihovih roditelja, pripadnici “iks-generacije” iskazuju veću želju da imaju stabilan obiteljski život – koji kao djeca mnogi nisu imali. Danas zato često radi samo jedan roditelj, dok drugi ostaje s djecom kod kuće, ili radi samo pola radnog vremena. Uz to, “ikseri” nastoje svoj posao organizirati tako da ga obavljaju od kuće, kako bi imali više slobodnog vremena. Kad radi samo jedan roditelj, to ima velik utjecaj na tržište radne snage, ali i na tržište nekretnina. Sve su popularnija predgrađa u kojima se prodaju kuće ili stanovi za obitelji gdje radi samo jedan član. Više nije toliko bitno da obitelj radi nadomak radnom mjestu – jer radi samo jedna osoba – što pak ima utjecaj na gradski promet. Uz to, primjećuje se da mlade američke obitelji sve više investiraju u privatne mirovinske fondove, jer se pribojavaju da će državni penzioni fond za tridesetak godina vjerojatno presušiti. Drugim rječima – manje ovise o državi no što je to bio slučaj s njihovim roditeljima i insistiraju na individualnom oblikovanju vlastitog života.