Na “Classic Appalachian Blues,” Smithsonian Folkwaysa, neopjevani junaci bluesa
Appalachia blues je “lakši” od Deltinog, lakšeg zvuka, melodičniji, pod velikim utjecajem ragtimea
Muzikolozi i povjesničari već su iscrpno dokumentirali migraciju bluesa sa polja Mississippi Delte u klubove na južnoj strani Chicaga; sada, album “Appalachian Blues” pruža snažne argumente u prilog postojanja bogate tradicije na području Appalachian gorja Golemi sustav gorja zvan Appalachian Mountains, koji se proteže od kanadskog Newfoundlanda do savezne države Alabame, nije područje koje prvo pada na pamet kao izvor afro-američke glazbe, još manje kao kolijevke bluesa. Kad je blues u pitanju, to su, za svakog poklonika bluesa, dugo vremena već Mississippi Delta i Chicago. Album Smithsonian Folkwaysa, međutim, privlači sada pažnju mnogih na jednu drugu regiju – Appalachia. I na njen blues, na “planinskog rođaka” Delta bluesa. “Blues je u Appalachiju stigao kad je već bio dobro ukorijenjen u Delti,” piše Barry Lee Pearson, profesor na Sveučilištu Maryland, jedan od dvojice autora popratnog teksta albuma. “Stigao je, u razdoblju Velike depresije, Velike gospodarske krize, tridesetih godina, s putujućim glazbenicima koji su tražili posao u rudnicima, na gradnji željezničkih pruga i cesta i svirali sebi za zabavu, a onda i drugim radnicima, ili s profesionalnim glazbenicima koji bi, na dan isplate, dolazili svirati u lokalnim krčmama.” Muzikolozi i povjesničari već su iscrpno dokumentirali migraciju bluesa sa polja Mississippi Delte u klubove na južnoj strani Chicaga; sada, album “Appalachian Blues” pruža snažne argumente u prilog postojanja bogate tradicije na području Appalachian gorja. Jedan od razloga što se bluesu Appalachije nije do nedavno pridavala velika pozornost pomanjkanje je karakterističnog stila kakav odmah prepoznajemo u klasičnom bluesu Delte i njegovim pionirima, Charleyju Pattonu i Sonu Houseu – perkusivan stil sviranja. Appalachia blues je “lakši” od Deltinog, lakšeg zvuka, melodičniji, pod velikim utjecajem ragtimea i složenijeg finger-picking stila od Delta bluesa. Ima u njemu, uz ragtime, i boogie-woogieja i vaudeville bluesa i string band bluesa i East Coast rhythm&bluesa, ima proto-rock-and-rolla, ima regionalne crkvene glazbe, ima evropskih i afričkih stilova, ima, dakle, miješano rasnih utjecaja. U rudarskim zajednicama, bijelci i crnci su odvojeno živjeli, ali zajedno su svirali. “Preslušavajući gramofonske ploče na 78 okretaja u arhivu Folkwaysa,” piše drugi autor teksta, arhivist Jeff Pace, “često nismo mogli reći koje rase je osoba. Raznolikost zvukova u Appalachian bluesu odraz je združivanja i ispreplitanja crnačkih i bjelačkih glazbenih tradicija. Doc Watson, iz Sjeverne Karoline, poznatiji je kao folk-country gitarist i vokalist, ali njegova interpretacija “Sitting On the Top of the World” pokazuje da je Watson u svoj raznoliki repertoar utkao i malo bluesa. S druge strane, John Jackson, afro-američki blues (Piedmont) glazbenik iz Virginije, uvršten na album Smithsonian Folkwaysa, priznao je da je, odrastajući, slušao bijelog country bluesmana Jimmyja Rodgersa. Na albumu “Appalachian Blues” dvadeset i jedna je snimka iz arhive Folkwaysa koje su napravili Samuel Charters, Ralph Rinzler i Moses Asch u razdoblju između 40-ih i 80-ih godina. Mnoge su, očito, imale velikog utjecaja na kasnije folk i rock glazbenike, poput Jerry Lee Lewisa, Boba Dylana, Grateful Dead, Taj Mahala. Afro-američki Piedmont blues gitarist Reverend Gary Davis, rodom iz Južne Karoline, predstavljen je s instrumentalnom verzijom “Hesitation Bluesa,” koja će se kasnije, kao i mnoge druge Davisove, naći i na repertoaru Hot Tuna i Jorme Kaukonena. Ima u Appalachian bluesu, uz gitaru, i klavira i violine i usne harmonike i bendža, ali dominira gitara; naglasak je, piše Pearson, uvijek bio na instrumentalnoj spretnosti i vještini i na prepuštanju gitari da za glazbenika govori. Album je tek mali uzorak mnogostranog, ali rijetko priznatog akustičnog “mountain blues” stila – brzog i kompleksnog, ali istovremeno i uvijek nekako opuštenog načina sviranja. Uz folk legendu, s jednom nogom čvrsto u bluesu, Josha Whitea, iz Južne Karoline, kojega smo čuli na početku, zatim Piedmont bluesmana Brownie McGheeja, iz Tennesseeja, E. C. Balla, iz Virginije, te Doca Watsona, Johna Jacksona i Garyja Davisa, na albumu su i glazbenici iz Alabame, Georgije, Kentuckyja. Među poznatijima – još i Archie Edwards, među manje poznatima, ali ništa manje zaslužnima – Pink Anderson, Etta Baker, Peg Leg Sam Jackson i Sticks McGhee. Potonji album otvara, sa “My Baby’s Gone,” i zatvara, sa “Drinkin’ Wine Spo-dee-o-dee.” Ta zadnja na albumu, snimka iz 1958. – živahna, gotovo rock-and-roll pjesma vjerojatno je i najpoznatija Sticksa McGheeja.