Belva Davis, jedna od prvih novinara koji su probili rasnu barijeru u američkim medijima
Ona je i jedan od razloga što američka televizija danas odražava rasnu i etničku raznolikost zemlje
Za tisuće televizijskih gledatelja na području San Franciska, Belva Davis je pouzdano i poznato lice u večernjim vijestima. Međutim, za njenog odrastanja rijetko se kad na televiziji moglo vidjeti lice nekog crnca Sredinom prošlog stoljeća, kad je sve više američkih kućanstava imalo televizor, novinari na televiziji bili su bijelci, i gotovo svi muškarci. No, u šezdesetim godinama to se počelo mijenjati. Upoznajmo Belvu Davis, crnkinju koja je tada bila na samom čelu promjena. Za tisuće televizijskih gledatelja na području San Franciska, Belva Davis je pouzdano i poznato lice u večernjim vijestima. Međutim, za njenog odrastanja rijetko se kad na televiziji moglo vidjeti lice nekog crnca, prisjeća se ona: "Ako bi se to i dogodilo, mi djeca bi uzvikivali: ‘Dođi, dođi, vidi – na televiziji je crnac!’ Cijela bi se obitelj tada okupila ispred televizora i zurila u ekran. Da to radite danas, do kraja dana bili bi totalno iscrpljeni!" Belva Davis jedan je od razloga što američka televizija danas odražava rasnu i etničku raznolikost zemlje. Odrastala je u jako siromašnoj obitelji u Louisiani 1930-ih godina. U toj je saveznoj državi i u to vrijeme općenito bila raširena segregacija i diskriminacija. Nije bilo ništa drugačije kad se njena obitelj preselila na zapad, u Kaliforniju. Tada je Belva Davis još uvijek bila u školi. “Mislili smo da će tamo biti med i mlijeko,” kaže ona, no ljudima se tamo, kako kaže, ništa njihovo nije sviđalo: od imena i izgleda, do naglaska. Belva Davis započela je svoju karijeru pisanjem za Jet, jedan časopis za crnce, a onda se prebacila na radio. Sjeća se kako su njeni počeci bili teški jer je, kaže, i radio kao medij tada bio segregiran pa je mogla raditi samo na radio postajama namijenjenim crncima. No, to je nije obeshrabrilo. Zahvaljujući svojoj upornosti, postala je jedna od prvih novinara koja je probila rasnu barijeru dobivši posao na jednom TV programu San Franciska 1967. godine. Kolege su je uglavnom smatrale čudakinjom i nisu mislili da će na poslu izdržati više od dva tjedna. U to vrijeme, kaže Belva Davis, drušvo nije bilo spremno na to da jedna crnkinja bude TV novinarka. Prisjeća se kako je nailazila na neprijateljska raspoloženja i skepticizam: "Kao novinarku, nisu me puštali na tiskovne konferencije. Rekli bi mi da je ulaz dozvoljen samo novinarima, ne vjerujući da sam ja jedna od njih. A u hotelima bi me ponekad zamijenili za sobaricu ili čistačicu. Sve je to bilo, u neku ruku, dio mog sazrijevanja u karijeri." Odlučna u namjeri da pokaže skepticima da su u krivu, Belva Davis radila bi po cijele dane, i na kraju izvještavala o nekim najdramatičnijim vijestima – o prosvjedima protiv rata u Vijetnamu, o bombaškim napadima Al Qaide u Africi koji su prethodili terorističkim napadima u Americi od 11. rujna, te o atentatu na gradonačelnika San Franciska Georgea Mosconea i aktivista za prava homoseksualaca Harveyja Milka. Osim glavnih vijesti, Belva Davis tragala je za i pričama koje inače nitko ne bi ispričao. U sedamdesetim i osamdesetim godinama bila je među prvim novinarima u zemlji koji su izvještavali o karcinomu dojke, disleksiji i novoj misterioznoj bolesti koja je bila smrtonosna za homoseksualce – AIDS-u: "Prvi intervju uživo s nekim tko je imao AIDS bio je s Bobbijem Campbellom. Naši tehničari nisu znali dovoljno o bolesti pa su mu odbili dati mikrofon i zabranili da dira bilo koji dio opreme. Odlučili su da mu mikrofon postavi novinar specijaliziran za zdravstvene teme. Uspjeli smo snimiti taj program koji je, u neku ruku, postao povijesan. A bio je i nagrađen time što su, zahvaljujući njemu i tim prvim pričama, životi nekih oboljelih bili spašeni." Danas Belva Davis još uvijek izvještava o važnim događajima. Čak i sa 70 godina, ona je i dalje aktivna novinarka. Trenutno na američkoj javnoj televiziji vodi tjedni program o aktualnim događajima u svijetu. A kad nije na televiziji, ona radi na promicanju upošljavanja manjina u medijima te služi kao primjer mladim novinarima koji će tek stvarati važne priče.