“Zašto nacije propadaju: Porijeklo moći, napretka i siromaštva”
Nova knjiga ističe ulogu politike u prosperitetu – nešto što mnogi ignoriraju, na vlastiti rizik i štetu
Primjerom iz njihova susjedstva, na granici SAD-a i Meksika, u poglavlju pod naslovom “So Close and Yet So Different” (Tako blizu, a ipak tako različiti), započinje knjiga “Why Nations Fail: The Origins of Power, Prosperity, and Poverty”, autora Darona Acemoglua, profesora ekonomije na MIT-ju (Massachussets Institute of Technology), i Jamesa A. Robinsona, politologa i ekonomista s Harvarda. Zašto je Meksiko, općenito, siromašniji od Sjedinjenih Država? Što je razlog tomu? Kultura? Geografija? Klima? Zarazne bolesti? Ne, kažu autori, niti jedan od tih čimbenika nije presudan. Jer kako onda objasniti Botswanu, zemlju koja bilježi najbrži rast u svijetu, dok neke druge afričke zemlje poput njoj susjednog Zimbabwea ili Konga, Sierra Leonea... zapadaju u sve dublje siromaštvo, nasilje i bijedu? Zašto je, čak i u današnjoj tmurnoj gospodarskoj klimi, prosječni Amerikanac sedam puta prosperitetniji od prosječnog Meksikanca, deset puta od prosječnog Peruanca, oko dvadeset puta od prosječnog stanovnika Subsaharske Afrike, oko četrdeset puta prosperitetniji od prosječnog građana nekih izrazito siromašnih afričkih zemalja, konkretno – Malija, Etiopije i Sierra Leonea? Zašto tako drastične razlike u životnom standardu između Sjeverne i Juzne Koreje kao i negdašnjih Istočne i Zapadne Njemačke? Zašto je Norveška najbogatija država svijeta, čak 496 puta bogatija od najsiromašnije zemlje svijeta – Burundija? I zašto 1,29 milijardi ljudi u zemljama u razvoju mora živjeti na manje od $1,25 dnevno? Od starog Rima do moderne Botswane, od gradova-država Maya Indijanaca preko srednjevjekovne Venecije do Sovjetskog Saveza, Latinske Amerike, Engleske, Evrope, Sjedinjenih Država, Acemoglu i Robinson nas, na blizu pet stotina stranica svojeg izvanredno pristupačnog i lako čitljivog štiva, vode čitavim svijetom, kroz cijelu našu ljudsku povijest, dok oni sami ispituju zagonetku uspješnog industrijaliziranja nekih i neuspješnog industrijaliziranja drugih zemalja, skupljaju izvanredne povijesne dokaze, tražeći odgovor na pitanje – zašto neke nacije napreduju, a druge propadaju? I pobijaju dosadašnja objašnjenja za siromaštvo. Razlozi nisu, tvrde autori, ni geografske značajke ni kultura ni klima, a ni vojna moć, kolonizacija, slobodna tržišta... ni neplodno tlo, nedostatak plovnih rijeka, tropske bolesti, prenapučenost, pogrešne politike i strategije prošlosti, pomanjkanje tehnokrata... sve tradicionalni društveno-znanstveni odgovori i argumenti davani tijekom proteklih par stoljeća. Na pitanje zašto nacije propadaju, zbog čega su zemlje bogate ili siromašne, Acemoglu i Robinson daju jednostavan odgovor - “institucije, institucije, institucije”! Političke i ekonomske. A one su ili dobre, “uključive (inkluzivne)”, fokusirane na široko raspodijeljivanje moći, produktivnost, obrazovanje, tehnološki napredak, dobrobit cijele zemlje, ili loše, “ekstraktivne” - koncentriraju moć i mogućnosti u rukama nekolicine i bogatstva i resurse iz jednog dijela društva, od masa, izvlače u korist drugog dijela društva, malobrojne vladajuće elite. Uključive ekonomske institucije motiviraju ljude, potiču ih da marljivo rade, da budu gospodarski produktivni i obogaćuju zemlju jednako kao i sebe. One štite privatno vlasništvo, jamče poštivanje ugovora, ohrabruju na ulaganja u nove tehnologije i znanja. Uključive ekonomske institucije podržavaju uključive političke institucije i imaju njihovu podršku. Povijest nas uči, tvrde autori, da dobre ekonomije nema bez dobre politike. Zašto istočnoj Evropi, nakon pada komunizma, ide bolje nego postsovjetskim državama poput Gruzije i Uzbekistana? Zašto Izraelu ide bolje nego arapskim državama? Zašto Kurdistanu ide bolje od ostatka Iraka? Sve je u – institucijama. Zemlje napreduju, pišu Acemoglu i Robinson, onda kada “grade političke i ekonomske institucije koje ‘oslobađaju’, osnažuju i štite puni potencijal svakog građana da daje nešto novo, da ulaže i da se razvija...” Acemogluova i Robinsonova formula je vrlo jednostavna: Inkluzivne vlade i institucije znače: otvoreni pluralistički politički sistemi, prosperitet, rast i održivi razvoj. Ekstraktivne vlade i institucije znače: apsolutistički režimi, prisilni rad, prisvajanje dobiti, siromaštvo, oskudica i stagnacija, koji mogu trajati i stoljećima. “Nacije propadaju onda,” pišu Acemoglu i Robinson, “kad imaju ekstraktivne ekonomske institucije koje imaju podršku ekstraktivnih političkih institucija, a koje koče, čak zaustavljaju ekonomski rast zemlje.” Acemoglu i Robinson potkrepljuju svoje zaključke – rezultat njihovih petnaestogodišnjih istrazivanja - mnoštvom analiza, odnosno studija slučaja. Jedan od primjera koji nam daju za bolje razumijevanje ekstraktivnih institucija onaj je, recimo, Zimbabwea... per capita. I primjer Konga... (Veliko povrće), kako su Kongoanci posprdno zvali skandalozno razmaženu kliku okupljenu oko Mobutu Sese Sekoa, na vlasti od 1965. do 1997. godine. Kad je Mobutu izjavio da želi da mu se izgradi palača u njegovom rodnom mjestu, navode autori, naredio je i gradnju zračne luke sa stazom dovoljno dugom za uzlijetanje i slijetanje Concordea, koji je volio iznajmljivati od Air Francea. Mobutua i Veliko povrće nije zanimao razvoj Konga. Zanimalo ih je jedino kako iz Konga izvući što je moguće više mineralnih bogatstava za vlastitu korist. Korijeni siromaštvu Konga sežu stoljećima unatrag, u vrijeme prije dolaska evropskih imperijalista, kad su tadašnjom Kraljevinom Kongo vladali oligarhijski prethodnici ‘Velikog povrća’, . “Prokletstvo prirodnih resursa,” pišu Acemoglu i Robinson, paradoks je koji prati mnoge zemlje. Kongo, Nigerija, Sierra Leone... primjeri su iz Afrike; izrazito siromašne zemlje, a bogate naftom, dijamantima, mineralima. I ovisne o njima, što vodi poticanju loših institucija: korupciji, inflaciji, omalovažavanju obrazovanja, građanskim ratovima. Po stjecanju nezavisnosti, te su zemlje naslijedile već uspostavljene ekstraktivne institucije koje su gospodarski rast i razvoj usporile. No, nisu sve zemlje bogate prirodnim resursima postale i žrtvama njihova “prokletstva.” Neke su mu uspješno izbjegle, Norveška, primjerice. A nisu ni sve bivše kolonije naslijedile samo ekstraktivne institucije. Kolonije poput Australije, SAD-a... slabo naseljene i siromašne, naslijedile su, uz ekstraktivne, i poticajne institucije koje su njihovi stanovnici, evropski naseljenici, morali razvijati jer morali su i raditi sami za sebe pa su im trebale institucije koje će cijeniti njihov rad, potvrđivati i nagrađivati njihov trud. To, dakako, pisu Acemoglu i Robinson, ne znači da su uključive institucije nastajale bez sukoba... u tom procesu, Sjedinjene su Države odbacile britanski kolinijalizam. . Kako je, za razliku od Konga, Botswana postala “success story”? U trenutku kad je stekla svoju nezavisnost, 1966. godine, Botswana je imala samo 22 osobe sa sveučilišnim diplomama, samo sedam milja asfaltiranih cesta i bjelačke, rasističke režime na vlasti oko svojih granica. Danas, Botswana bilježi najviša primanja po glavi stanovnika u subsaharaskoj Africi. To je postigla brzim osnivanjem i razvojem uključivih ekonomskih i političkih institucija, odmah nakon stjecanja nezavisnosti, pišu autori knjige. Botswana ima redovite izbore, nikad nije imala građanski rat, jamči zaštitu privatnog vlasništva. Njezin prvi i mudri predsjednik Seretse Khama, i njegova Botswana Democratic Party, odabrali su demokraciju umjesto diktature, javne interese stavili iznad privatne pohlepe. Drugim riječima - politika! Slučajevi Zimbabwea, Somalije, Sierra Leonea... iako tipični, pišu autori, za siromašne zemlje Afrike, a možda i neke u Aziji, doimaju se prilično ekstremno. U Latinskoj Americi zacijelo ne može biti propalih država? Predsjednici latinskoameričkih zemalja zacijelo nisu toliko bestidni da dobijaju na lutriji? Kolumbija... ... Argentina? encomiendaencomiendeencomiendi. je, u osnovi, i odgovor Acemoglua i Robinsona na pitanje: Zašto je Meksiko siromašniji od Sjedinjenih Država? Nakon rušenja Aztečkog carstva, 1521. godine, Španjolci su nametnuli taj sustav kao način za uzimanje danka od lokalnog stanovništva. Svaki dobio bi izvjestan broj domorodaca koje je koristio za rad; bili su, u biti, vlasništvo gospodara. I natrag, na primjer Nogalesa... Zašto se toliko razlikuju njegova dva dijela? Sjeverni od južnog, američki od meksičkog Nogalesa? . Daron Acemoglu i James Robinson uvjerljivo dokazuju da su umjetne političke i ekonomske institucije ono što je u osnovi ekonomskog uspjeha (ili neuspjeha). Stanovnici Sjeverne Koreje su među najsiromašnijima na svijetu dok su njihova braća i sestre u Južnoj Koreji među najbogatijima. Jug je gradio društvo koje je davalo poticaje, nagrađivalo inovaciju i pružalo svakome priliku da sudjeluje u ekonomskim mogućnostima. Ekonomski uspjeh, stimuliran na taj način, bio je održiv, jer vlada je postala odgovorna građanima i masama. Nažalost, sjever se i dalje mora nositi s glađu, političkom represijom i vrlo različitim ekonomskim institucijama – i ne vidi se kraj tunela. Politici treba pripisati razlike između dviju Koreja, jer politika stoji iza tih potpuno različitih institucijskih putanja. Kina je našla čarobnu formulu za kombinaciju političke kontrole i ekonomskog rasta? Ne, kažu autori. . Kineski ekonomski rast nije održiv, smatraju autori, jer Kina ne stimulira i ne njeguje određeni stupanj “kreativne destrukcije”, koja je od vitalnog značaja za inovaciju i za viša primanja. Jesu li najbolji dani za Ameriku prošlost? Kako nejednakost u Americi raste, je li gospodarstvo u opasnosti od elitnih interesnih skupina koje bi mogle dobijati na političkoj moći i gušiti konkurenciju? Tako su, u prošlosti, prema Acemogluu i Robinsonu, napredne nacije i propadale. Elite koje su moć imale u svojim rukama priječile su inovaciju kako bi štitile vlastite interese i rast bi se zaustavio. Venecija, najbogatije mjesto na svijetu, prije nego što su bogate obitelji blokirale političku moć novopridošlima. . Kako je Thomas Friedman pisao u svojem osvrtu za New York Times: Kad jedna osoba može ispisati ček za financiranje cijele vaše kampanje, koliko ćete uključivi biti kao izabrani dužnosnik da slušate konkurentne glasove? Petnaest poglavlja knjige “Why Nations Fail” sjajan su sažetak stoljeća i stoljeća ekonomske povijesti iz svakog ugla našeg planeta. Njezin predgovor mogao bi biti i njezin pogovor. Zašto su Egipćani ispunili trg Tahrir da bi svrgnuli Hosnija Mubaraka i što to znači za naše razumijevanje uzroka bogatstva i siromaštva? Prosvjednici na trgu Tahrir znali su: Traljava, nesposobna, korumpirana država nije im dala da u potpunosti koriste svoje talente. Egipat je bio siromašan “upravo zbog toga što je njime vladala uska elita koja je društvo uredila i organizirala tako da koristi samo njoj, nauštrb velike mase naroda.” Pisana jezikom lako razumljivim i laicima, “Why Nations Fail” obavezno je štivo za svakoga tko je zainteresiran za ulogu države u ekonomskom razvoju, ali posebno toplo se preporučuje političarima!