Jeftinija nafta zamrznula državne ambicije u Iranu, Venezueli i Rusiji
Cijena nafte drastično je pala – od rekordno visokih 147 dolara po barelu početkom godine do ispod 55 dolara posljednjih dana. Ovaj tre
Sveniže cijene nafte utječu na zemlje čija su istraživanja i proizvodnja nafte urukama državnih kompanija. Analitičari kažu da mnoge od njih koriste prihode odnafte za širenje svog utjecaja i svojih ideoloških ciljeva. No, pad cijenanafte mogao bi utjecati na provođenje takve politike. Cijena nafte drastično je pala – od rekordno visokih 147 dolara po bareluranije ove godine do ispod 55 dolara posljednjih dana. Analitičari kažu da ovajtrend utječe na zemlje proizvođače nafte koje koriste prihode dobivene odproizvodnje za promicanje svojih ideoloških ambicija. Smatra se da je ojačanaruska vojska potpomognuta novcem zarađenim prodajom nafte. Iran je taj novaciskoristio za širenje svog utjecaja na Srednjem istoku te za opiranjesankcijama uperenim ka sprečavanju njegovih nuklearnih ambicija. A predsjednikVenecuele Hugo Chavez postigao je moć i utjecaj kojim se suprotstavlja politiciSjedinjenih Država u Zapadnoj hemisferi na temelju konstantnog priljeva naftnezarade. Međutim, sve niže cijene nafte mogle bi oslabiti vladinu moć, kažeenergetski analitičar Kenneth Medlock sa Sveučilišta u Houstonu: "Vladi je vrlo teško ostati solventnom i nastaviti s istim vrstamaprograma koje su provodile kada su cijene nafte bile više, ili onima koje suzapočele u vrijeme kad su cijene nafte porasle. A to, naravno, neke političarena vlasti stavlja u vrlo osjetljiv položaj." U Iranu vlada zabrinutost da bi zemlja mogla upasti u gospodarsku krizuzbog sve manjih prihoda od nafte. U Venecueli, trošenje na socijalne programe idruge inicijative za izgradnju socijalistički nadahnute države predsjednikaChaveza, moglo bi osjetiti posljedice manjka zarade od nafte, iako sampredsjednik tome nije posvetio previše pažnje. Venecuelansku naftu isključivo crpi njena državna trvtka, PDVSA. Mnoge od ovih država zabranile su glavnim zapadnim kompanijama pristup naftom bogatimpodručjima, provodeći politiku poznatu kao “nacionalizam resursa.” Glavneprivatne naftne kompanije u svijetu, poput Exxon Mobile-a, sada kontroliraju puno manjenafte, kaže direktor tvrtke Conoco-Philips, James Mulva: "Naftne kompanije u državnom vlasništvu na međunarodnoj razini čine desetnajvećih posjednika rezervi, a najveće međunarodne zapadne tvrtke imajukontrolu nad manje od 10 posto ukupnih izvora svjetske nafte i plina." Jedan od razloga tome je činjenica da su neke zemlje uvjerene da državnetvrtke mogu bolje zaštititi naftno bogatstvo pojedine zemlje. Ali energetskianalitičar Jerry Taylor s libertarijanskog instituta CATO kaže da za to postojii drugi razlog. "Kada velike privatne korporacije stvaraju prihod, postoje potencijalniizvori društvenog otpora prema političkom ustrojstvu. A budući da ove brojnezemlje smatraju da je vađenje nafte glavni izvor prihoda za njihovu ekonomiju,vlasništvo nad tom industrijom pomaže odagnati potencijalno stvaranje oporbe." Taylor kaže da, dok je saudijska kompanija ARAMCO primjer učinkovite iproduktivne naftne kompanije u državnom vlasništvu, mnoge druge – poputmeksičke PEMEX – su neučinkovite i neproduktivne. Kenneth Medlock objašnjava: "One su u brojnim slučajevima pokazale nesposobnost razvoja tih resursa napravovremen i učinkovit način. A velike međunarodne tvrtke mogu takodjelovati. One za to imaju odgovarajuću poslovnu motivaciju" Mogućnost crpljenja veće količine nafte i povećanja prihoda mogla bi biti privlačna vladama, i timevelikim zapadnim naftnim kompanijamaotvoriti nove mogućnosti, uz istovremeno ublažavanje nacionalizma glederesursa.