Vojni liječnici usavršavaju  vještine u gradskim bolnicama (8/4/03) - 2003-04-08
U središtu Los Angelesa, u urbanoj “ratnoj zoni,” vojno osoblje uči kako pružati pomoć onima na pravoj bojišnici
U svakom oružanom sukobu, bojišnici su uvijek blizu i vojni kirurzi koji pružaju pomoć i ranjenim vojnicima i civilima. No, većina vojnih liječnika za taj se posao priprema u mirnodopskim uvjetima i rijetko viđa vrstu rana s kakvom se kasnije susreće na bojištima, još rjeđe tijekom obuke ili studija. To je slučaj i s onima koji su se sada našli na ratištima Iraka. Malo je liječnika i drugog medicinskog osoblja koji su imali prilike vidjeti duboke rane, nanesene vatrenim oružjem velikog kalibra. Noviji vojni sukobi u kojima je Amerika sudjelovala bili su, srećom, kratkog vijeka i baš kad bi kirurzi počeli stjecati potrebna iskustva borba bi prestala. Pentagon je to shvatio za Zaljevskog rata i otada osnovao partnerstva s gradskim bolnicama Baltimorea, Miamija i Los Angelesa. Mornarica je, zbog njegove reputacije i velikog broja pacijenata, odabrala medicinski centar koji zajednički vode sveučilište Southern California i okrug Los Angelesa. To je, naime, najaktivnija traumatološka bolnica u zemlji. Na njenom je čelu dr. Demetrios Demetriades. Pacijenti, kaže on, u njegov centar stižu kolima hitne pomoći, privatnim automobilima i helikopterima, s ranama vrlo sličnim onima s ratišta, jer mnoge su i nanijete iz vojničkog oružja kakvo koriste bande Los Angelesa. Neki pacijenti dolaze sa ranama nanijetim iz automatskog oružja sa sedam ili deset rana od metaka. Često su to situacije koje su vrlo slične vojnim. Ima, naravno, i rana od noža, kao i puno onih zadobijenih u automobilskim nesrećama te na radnim mjestima u tvornicama, a ima i puno pokušaja samoubojstava. Na čelu mornaričkog programa je zapovjednik Peter Rhee. Od rujna prošle godine, kaže on, kroz program je prošlo više od stotinu liječnika, medicinskih sestara i drugog osoblja. Za one koji nemaju sličnih iskustava, situacija je mučna i teška, naročito pri donošenju brzih i čvrstih odluka u operacijskoj dvorani. On kaže da je na primjer jedne noći došlo u kratkom vremenu pet ljudi s ranama od metaka, što je situacija vrlo slična onoj u ratnim zonama. Trebalo je brzo i na licu mjesta odlučiti kome se prvo posvetiti i tako je jedan od pacijenta izgubljen. Dr. Demetriades kaže da liječnici brzo nauče kako donositi teške odluke, jer sekunde su često dragocjene. Kriva odluka i vrlo lako je, kaže on, izgubiti pacijenta. Prava odluka, medjutim, donesena u pravom trenutku, učinit će čuda. Ono što je mnogim liječnicima i medicinskim sestrama najteže, ističe on, to je nositi se s vlastitim emocijama. Ako nemaju iskustva s tako teškim situacijama, ako smrti još nikada nisu gledali u oči, često se događa, kaže dr. Demetriades, da prestanu misliti, da stoje paralizirani. Program obuke u losangeleskoj bolnici ih treba na to pripremiti. Zamišljen je tako da uvijek rade zajedno, kao ekipa sastavljena od kirurga traumatologije, ortopedskog kirurga, anesteziologa, medicinskih sestara i raznog drugog pomoćnog osoblja. Na taj način uče i onaj svoj specifični, brzi način komuniciranja, pogledima i pokretima ruku i lica. Većina onih koja je kroz program prošla sada je u području Perzijskog zaljeva, bilo u pozadini ili na bojišnicama, u prenosivim šatorima koji se za manje od jednog sata mogu podići kao prva operacijska dvorana. Prizori koje svakodnevno viđamo na televizijskim ekranima, vrlo su potresni za većinu Amerikanaca. Doktora Demetriadesa, medjutim, mnogi od tih prizora i nadahnjuju, naročito kad na djelu vidi one koji su prošli kroz program obuke u njegovoj bolnici, dok pružaju pomoć ne samo ranjenim američkim vojnicima već i iračkim civilima, čak i neprijateljskim vojnicima.