Američki profili: David Isay
Isay je autor dokumentarnih radio-programa u kojima predstavlja obične neobične Amerikance, često one koje bi neki drugi možda zvali gu
Vec i brzi, letimicni pregled Isayova rada pokazuje siroki raspon licnosti koje on dokumentira u svojim radio programima. Dan Field, recimo, zenidbeni posrednik, kako bi na engleskom rekli - “marriage broker,” na Manhattanu...Ili Joe Franklin, malo cudan, izuzetno lokalan, odnosno pravi njujorski, voditelj talk-showa...Ili Virginia Belle Brewer, rijetka vlasnica rijetkog muzeja – zvonaca koja vjeruje da joj je Bog namijenio da njihovu ljepotu dijeli s drugima...Eto, takvi ljudi su strast Davida Isaya. Ali prave, autenticne price, ljudi koji su iskreni i govore istinu, koji govore iz srca, to je ono sto me je oduvijek privlacilo. David Isay nije kanio postati novinarem, vec lijecnikom. Ali to se promijenilo negdje sredinom 80-ih, nakon sto je sreo jedan par zarazen virusom AIDS-a. U to vrijeme, to je bilo isto sto i smrtna kazna. Njihova prica, o njihovoj namjeri, o njihovoj predanosti i strasti da svoju namjeru sprovedu u djelo, kaze Isay, bila je nevjerojatna. Isay je pokusao uvjeriti medije – tv i radio postaje, da pricu prenesu. Kako nitko nije pokazao zanimanje, Isay se sam latio prenosenja te price. I u roku od 24 sata, njegov se zivot potpuno izmijenio. Njegova vlastita pocela je 1966. godine, kad se rodio, u mjestu New Haven, savezna drzava Connecticut. Odrastajuci, otkrio je da je njegov otac bio homoseksualac. Rano se, dakle, upoznao s predrasudama i pritiscima izvana i to ga je ucinilo posebno naklonjenim i osjetljivim prema onima koji su drugaciji, koji nisu kao vecina, koji nisu “glavna struja.” Istinito u njegovim intervjuima cesto sadrzi puno tjeskobe i straha. Kao u jednom njegovom programu u kojemu se cuju glasovi onih zatecenih teroristickim napadima 11. rujna. Ili u jednom drugom Isayevom dokumentarnom programu o zatvorenicima u Huntsvilleu, u Texasu, koje ceka smrtna kazna. Jedan zatvorenik, uz jecanje, govori o tome kako je to cekati, sjediti u zatvorskom bloku osudjenih na smrt. Mnoge od tih prica je jako, jako tesko slusati. Ali treba znati kako ljude privuci, kako ih, kao slusatelje, angazirati; nakon 25 minuta slusanja, dozivjet ce nesto novo, upoznati ljude koje normalno nikada ne bi sreli, cuti njihove price, prepoznati mozda i dio sebe u ljudima za koje su do tada mislili da se od njih potpuno razlikuju. Zadnjih godina Isay se manje bavi onima na rubu drustva, a vise prosjecnim Amerikancima G. 2003., krenuo je s projektom pod imenom Storycorps. Obicni Amerikanci snimaju, na posebnom mjestu, u posebnim kabinama, svoje razgovore s clanovima obitelji i bliskim i dragim osobama. Te zivotne price arhivirane su u Kongresnoj knjiznici, mnoge budu emitirane putem radija. Kao, primjerice, razgovor jednog bracnog para, supruga boluje od Alzheimerove bolesti i u razgovoru priznaje svojem suprugu da je tuzno kad covjek gubi kontrolu, nad vlastitim mislima i ponasanjem i kaze mu kako to sve nije fer prema njemu. On njoj kaze da je voli, vise nego ikada, i da ce brinuti za nju, a ona: "Nisam mislila da ce kraj doci na ovaj nacin i jos uvijek se nadam da to nije to." Slusanje je, kaze David Isay, cin ljubavi. Mnogi su izgleda culi i shvatili te njegove rijeci. Tijekom 2008. godine, na desetke tisuca njih sudjelovalo je u njegovom projektu. Dan nakon praznika Dana zahvalnosti, na takozvani Nacionalni Dan slusanja, mnogi su proveli jedan sat razgovarajuci sa svojima, snimili njihove price i sjecanja. U planu je da posebne Storycorps kabine za snimanje tih razgovora postanu i medjunarodna praksa, medjunarodno prisutne i dostupne, 2012. ili 2013. godine.