Phyllis Montana-Leblanc: 'Katrina me učinila svjesnijim građanom'
Tri godine nakon tragičnog uragana Katrina, jedna od preživjelih stradalnika kroz svoju novu knjigu prisjeća se patnji, bijesa i razoča
PhyllisMontana-Leblanc nikad neće zaboraviti strašna sjećanja na 29. kolovoza 2005.Godinu dana nakon što je uragan Katrina razorio New Orleans, Leblanc je svojgnjev zbog događaja u gradu iznijela u dokumentarnom filmu Spikea Leeja, 'Kadsu popustile brane'. Ove godine, Leblanc priča o istim zbivanjima u svojojnovoj knjizi, ali uz drugačiju poruku. Više – u prilogu Faize Elmasry. Kad je uragan Katrina pogodio NewOrleans, Phyllis Montana-Leblanc, njezin suprug i drugi članovi obitelji provelisu tjedan dana bez sna, bez hrane, čekajući u raznim redovima sve dok nisu bilizračnim liftom evakuirani u San Antonio, u Teksasu: "Najtežeu čitavoj stvari je bila sporost kojom nam se pomoglo ... Svi su nas vidjeli nateleviziji – leševe koji su plutali u vodi, ljude na krovovima koji su jedvavirili iz vode, ljude koji su kroz vodu prenosili djecu i starce. No, vladi jetrebalo jako, jako dugo da pošalje pomoć." Kašnjenje pomoći jako je razgnjevilopreživjele stradalnike Katrine koji su to i iskazali u intervjuima zadokumentarni film Spikea Leeja. Leblanc ističe da je u dokumentarcu 'Kad supopustile brane', glavna poruka bila bijes, a, uz to, i razočaranje, nevjerica... No, glavna poruka njezine knjige, naslovljene 'Nisu popustile samo brane', je– nada. Leblanc piše o tome kako su ona i mnogi drugi u New Orleansu prešli putod bijesa do nade, kako su preživljavali teške dane seleći se iz skloništa uhotele, pa iz hotela u kamp-kućice. Prije samo nekoliko mjeseci, njezina seobitelj konačno smjestila u novom domu: "Kadsam prvu put ušla u kuću, samo sam gledala i mislila si: znam da smo potpisalisve dokumente, da je sve gotovo i u redu, ali, svejedno, još nisam moglavjerovati ... gotovo tri godine živjeli smo u kamp-kućici. Sad se već navikavamoživjeti normalno." Proživljavanje i preživljavanje užasaKatrine – kaže Leblanc – na nju, osobno, jako je utjecalo: danas je drugačijaosoba nego što je bila ranije. "Iranije sam uredno izlazila na izbore, ali sada ne samo da glasam nego i vrlopažljivo pratim sve što se zbiva kod nas i u svijetu, što radi vlada. Sporareakcija vladinih agencija u vrijeme i nakon Katrine učinila me mnogosvjesnijim građanom ... ustvari i samo-dostatnijim. Suprug i ja smo odlučnistavljati na stranu novce za slučaj slične nesreće ... ne da nam se dogodi dasjedimo i čekamo na pomoć vlade." Uz to što je sama postala – kako tozove – osvještenijim građanom, Leblanc pokušava utjecati i na ljude oko sebe.Svima govori koliko je važno glasati na izborima, biti aktivniji građanin,sudjelovati u stvaranju odluka, u biranju odgovornih ljudi na položaje. I kakostanovnici grada postaju sve aktivniji građani, tako Phyllis Montana-Leblancprognozira da će se život u New Orleansu skoro vratiti u normalu: "Mislim da smo na putu ka normalnomživotu. Komercijalno gledano, biznisi u Francuskoj četvrti ponovno rade. No,tri godine nakon uragana, u područjugdje ja živim još nemamo bolnicu. Ako prolazite kroz neke dijelove grada,izgleda kao da se Katrina dogodila jučer. No, čvrsto vjerujem u ono što i ja imnogo drugih ljudi pokušava učiniti, a to je - ponovno uzdići New Orleans." Toje i najveći izazov s kojim se preživjeli stradalnici Katrine svakodnevnosučeljavaju. Treća obljetnica ovog uragana oživljava sjećanja na patnje, ali i– što je još važnije, kaže Leblanc – bodri i njezinu odlučnost da u svoj gradvrati bolje dane.