Bill Frisell: "All We're Saying"
Album na kojem se nalazi 16 klasika Johna Lennona hommage je tom slavnom engleskom glazbeniku i Beatlesima
S “All We Are Saying” Bill Frisell se i najviše približio rocku, ali obrazovan vlastitim dugogodišnjim improvizacijskim eksperimentiranjem dao je album kakav ne bi mogao nitko drugi Jedan američki gitaristički veteran posvetio album jednom slavnom engleskom glazbeniku i jednome od osnivača Beatlesa... Šezdesetgodišnji gitarist, skladatelj i glazbeni interpretator Bill Frisell ima za sobom karijeru dulju od 25 godina tijekom koje je načinio preko 200 snimki, uključujući 25 vlastitih albuma, surađivao sa širokim rasponom umjetnika, s područja glazbe i filma. Svojim vizionarskim pristupom Frisell se čvrsto etablirao u američkoj glazbi. New York Times je njegovu glazbu opisao riječima: “Teško je naći plodniju meditaciju na temu američke glazbe od kompozicija Billa Frisella. Miješanjem rocka i countryja sa jazzom i bluesom, pronašao je ono što ih sve povezuje, što im je svima zajedničko – improvizacija.” U Frisellovoj eklektičnoj glazbi čuju se najrazličitiji glazbeni utjecaji. Njega samoga nemoguće je svrstati u bilo koji od žanrova, on je jednostavno izvan svake kategorije, žanra. Uvjetno rečeno, Frisell je jazz glazbenik, ali i jedan od najpotpunijih i najmjerodavnijih američkih glazbenika čije “fuzije” su jedinstvene, ne zvuče kao ničije druge. Jazz, klasična, Appalachian folk, progresivni folk, rock, klasični country, razni drugi tradicionalni američki glazbeni oblici, zvučni efekti, improvizacija... “Nakon desetljeća gaženja vlastitim hrabrim i vrlim stazama,” pisao je londonski Financial Times, “Frisell moguće zaslužuje svoj vlastiti žanr. Kako bi bilo da ga nazovemo ‘Friz?’” Časopis Downbeat je Frisellov katalog, uključujući više od 20 albuma za etiketu Nonesuch, nazvao “najboljim snimljenim opusom desetljeća.” Frisell je nedavno napustio Nonesuch, nakon 20 godina, i počeo snimati za Savoy Jazz, jer želio je snimati više od jednog albuma godišnje i glazbeni spektar istraživati još više, još šire. Savoy mu je to i omogućio - u samo 13 mjeseci, Frisell je snimio već tri albuma: “Beautiful Dreamers,” koji je i naveo kritičara Financial Timesa da predloži ime “Friz,” za novi glazbeni žanr, onaj isključivo Billa Frisella, zatim “Lágrimas Mexicanas,” s brazilskim vokalistom i multiinstrumentalistom Viniciusom Cantu– album tradicionalnih latinoameričkih i brazilskih ritmova koje Frisell sjedinjuje sa jazz improvizacijom 21. stoljeća, te album “Sign of Life,” s vlastitim kompozicijama, inspiriranima apstraktnim slikama Gerharda Richtera. Što imamo na Frisellovom četvrtom za Savoy? Naslovljenom “All We Are Saying?” Hommage Johnu Lennonu i Beatlesima, šesnaest Lennonovih klasika... Steel gitara Greg Leisz, Jenny Scheinman, violina, Tony Scherr, bas i Kenny Wollesen, bubnjevi – izvanredno fleksibilan kvartet okupljen oko gitarista Frisella. Frisell ne krije svoju ljubav za Lennona i Beatlese; čuo ih je prvi puta kad mu je bilo 13 godina. S violinisticom Jenny Scheinman i steel gitaristom Leiszom prvi put je Lennonove skladbe svirao 2005., za jednog koncerta u Parizu. Nekoliko tjedana kasnije i u Londonu. Ali tek se prošle godine, u jazz-klubu Yoshi’s, u Oaklandu, u Kaliforniji, i uz pojačanje basista Scherra i bubnjara Wollesena, vratio tom repertoaru i par mjeseci kasnije kvintet je u studiju u Berkeleyu snimio cijeli set od 16 Lennonovih pjesama (neke rezultat uspješne suradnje Lennona i Paula McCartneyja). I dok ostaje pun poštovanja prema tim ikonskim melodijama i vjeran njihovoj temeljnoj strukturi, Frisell iz svake ipak izvlači nešto novo i uživa u savijanju, izduživanju i rekonstruiranju melodija unutar materijala koji interpretira pa niti jedna ne zvuči onako kako bismo očekivali. Sa “All We Are Saying” Bill Frisell se i najviše približio rocku, ali obrazovan vlastitim dugogodišnjim improvizacijskim eksperimentiranjem dao je album kakav ne bi mogao nitko drugi. Rezultat je teško klasificirati, ali to i jest jedna od njegovih jakih strana. Jedan od najboljih ovogodišnjih albuma...