Istorijska misija "Trsta"
Ove godine je pedeseta godišnjica od zaranjanja batiskafa američke ratne mornarice u dubinu od 11 kilometara ispod površine Pacifika
Donald Volš vraća se u prošlost u prostorijama Muzeja američke mornarice u Vašingtonu. To je mesto gde je trajno izložen „“. Pre pedeset godina, Volš, tada mladi poručnik u mornarici, postao je kopilot „ u vreme njegovog istorijskog zaranjanja na 11,500 metara, dubinu veću od visine Mont Everesta. „ „Trst“ je bio batiskaf – minijaturno plovilo male pokretljivosti namenjeno zaranjanju na velike dubine. Volš objašnjava da je zbog palube, ograde i komandnog mosta pomalo ličio na podmornicu. U kabini je bilo mesta za samo dve osobe. Na istorijskom zaranjanju , kopiloti su bili Volš, i švajcarski naučnik Žak Pikar, čiji je otac Ogist Pikar izradio nacrt batiskafa. 23. Januara 1960.  je počeo svoju misiju u uzburkanom moru. Sve se odvijalo bez problema do dubine od oko devet i po kilometara, kada Volš kaže da su čuli prigušeni prasak. Taj zvuk je, kako se ispostavilo, bilo pucanje pleksiglasa na prozoru batiskafa. Na sreću, naprslina nije propustila vodu, i Trst je, netaknut, stigao do Marijanskog rova, najdubljeg dela Tihog okeana. Pre nego što im je mulj potpuno zamutio vidik, ugledali su ribu nalik na ribu-list na dnu okeana. Batiskaf je bezbedno isplovio na površinu, a celo putovanje je obavio za malo više od osam sati. Volš kaže da je „Trst“ utro put drugim istraživačima. „ Najsavremenija tehnologija tog doba obuhvatala je podvodna svetla, kamere, motore i električne sisteme. Nijedan čovek se nikada nije vratio na to, najdublje mesto u okeanu, iako se bespilotna japanska podmornica spustila u Marijanski rov 1995. 2009, bespilotni batiskaf nazvan  projekat Okeanografske institucije Vuds Hol, obavio je isto putovanje. Volš pozdravlja napredak u tehnologiji, ali žali što najdublji delovi svetskih okeana i dalje ostaju neispitani i što postoji svega nekoliko podmornica – bilo robotskih ili sa ljudskom posadom – koje mogu da obave taj posao.