text:
Ožiljci Sarajeva | Balkan Diskurs
Benjamin Goffrier
27. decembra, 2014.
Skoro 20 godina nakon rata, gradski pejzaž Sarajeva još uvijek je izrešetan rupama od metaka i kraterima od granata na fasadama i pločnicima. Ovi ostaci su ožiljci Sarajeva.
Da je Sarajevo čovjek, kako bi on izgledao? Zamišljam čovjeka sa pomalo razbarušenom crnom kosom. Grube crte lica još više se ističu dubokim smeđim očima u kojima se ogleda kompleksna i odlučna duša koju karakterišu antagonizmi sa krajnjom melanholijom. Njegova karizma bi privukla mnoge ljude privlačnim i toplim osnovnim i otvorenim notama koje mu olakšavaju da se poveže sa drugima. Njegov višeslojni i zanimljivi utisak koji odaje pojačan je tetovažama i ožiljcima koje ima po cijelom tijelu.
Kakve bi ti priče čovjek zvani Sarajevo ispričao? Mogao bi pričati o ludim zabavama, ukusnoj hrani i zanimljivim susretima. Mogao bi ti pričati i o svojoj dubokoj duhovnosti i kako kombinovati savremenost sa osjećajem tradicije i suživota. Ili se možda sjeća teških vremena punih patnji koje je uzrokovao rat; ili govori o svom očaju, jer se prečesto osjeća zarobljen u svom životu i ima duboki unutrašnji konflikt koji ponekad eksplodira u agresivnost.
Dok čovjek može izraziti svoja iskustva iz prošlosti pričanjem priča, grad ne može. Obično ljudi su ti koji pričaju priče o nekom mjestu. To čine otvaranjem muzeja i izgradnjom spomenika, stvaraju priče o prošlosti i sve to stavljaju u određeni okvir sve dok sve ne dobije smisao s njihove sadašnje tačke gledišta. Postoji i drugi, direktniji način za pristupanje prošlosti, a za njegov doživljaj nisu potrebni muzeji i spomenici. Kao i čovjek, i grad ima svoje vlastito tijelo koje vremenom raste i mijenja se. I upravo kao što sijeda kosa ili bore mogu reći nešto o čovjeku, tako i zgrade i trgovi mogu dati informacije o historiji grada.
Skoro 20 godina nakon rata, gradska topografija Sarajeva još uvijek je izrešetana rupama od metaka i kraterima od granata: ožiljcima Sarajeva. I kao što nam ožiljci na ljudskom tijelu mogu reći nešto o prošlosti te osobe, sarajevski ožiljci nam otkrivaju informacije o njegovoj prošlosti. Međutim, kako bismo razumjeli neverbalni jezik kojim ti se obraćaju ovakvi ožiljci, moraš promijeniti način percepcije kao bi primijetio sve što ostaje oko tebe. Inače, ožiljci će ostati nijemi.
Još uvijek su vidljive rupe od metaka i krateri od granata. Izvan centra grada, mnoge fasade još uvijek nisu obnovljene. Ovi ožiljci su najvidljiviji ostaci Opsade Sarajeva koja je postojala tokom bosanskog rata. Trajala je 1425 dana, od 5. aprila 1992. do 29. februara 1996. godine, i poznata je kao najduža opsada jednog glavnog grada u historiji savremenog ratovanja.
Ožiljci se razlikuju po veličini i izgledu. Negdje su zgrade samo izbušene sa nekoliko rupa od metaka. Neke fasade su jako oštećene rupama od metaka i gelera. Razno oružje je korišteno tokom opsade, uključujući granate, tenkove, protuavionsko oružje, teške mitraljeze, VBR-ove, raketne avionske bombe i snajperske puške.
Rupe od metaka i krateri od granata koji su ostali nedirnuti svjedoče o destruktivnoj moći koju ima oružje. Njihovo naglašeno postojanje posmatraču direktno pokazuje svu brutalnost rata.
Mnogo fasada je djelimično obnovljeno. Krateri i rupe od metaka su ispunjeni kamenom ili žbukom kako bi se zgrade zaštitile od daljeg propadanja. Iako su ovi ožiljci Opsade prekriveni, i dalje je očito njihovo porijeklo. Na ovaj način, sjećanje na rat se čuva, a osnovni standardi restauracije sprečavaju dalje propadanje zgrada.
Sporadično pokrivanje rupa i kratera žbukom stvara zanimljive, pa ponekad i bizarne uzorke. Neki izgledaju kao djela savremene umjetnosti, a drugi podsjećaju na ožiljke od akni. Njihovo pokrivanje je moglo umanjiti snagu koju ovi krateri imaju na svakoga ko ih vidi, pa zato onaj ko ih vidi mora mnogo više upotrijebiti maštu da vizuelno zamisli brutalno porijeklo tih ožiljaka.
Neki rijetki primjeri prikazuju kako su rupe od metaka i krateri transformisani kako bi prenijeli određenu poruku. Na taj način, građani preuzimaju vlasništvo nad svojom prošlošću stvarajući spomenik od onoga što je ostalo od Opsade, te transformišući ga u nešto značajno za sadašnjost. Javni prostor u ovom smislu ne samo da otkriva nešto o prošlosti grada, već nudi i savremene impresije i interpretacije stanovnika grada.
Ponegdje su ožiljci transformisani na način koji pojačava konfrontaciju publike sa kraterima od granata. Gornja slika pokazaje krater od granate ispunjen žbukom i ofarban u crveno da podsjeća na kapi krvi koje su posljedica smrtonosne granate. Nalazi se ispred ulaza u zgradu Bosanskog Zavoda za zdravstvo.
Ovaj prizor podsjeća na “sarajevske ruže”. Sarajevske ruže su krateri od granata na pločniku koji su ispunjeni crvenom smolom [fotografija ispod]. Svaka ruža označava mjesto gdje je poginulo najmanje troje ljudi. U zemlji u kojoj mjesta stradanja često nemaju neki zvanični spomen podignut u njihovu čast, ovi transformisani ožiljci mogu poslužiti kao spomenici u čast žrtvama Opsade. Međutim, zbog građevinskih radova, sve više ruža nestaje. Neki aktivisti i organizacije pokušali su to spriječiti, te je 2012. godine Sarajevski kanton potpisao ugovor sa jednom bosanskom kompanijom za rekonstrukciju “sarajevskih ruža”.
Grafiti su još jedan od načina na koji su ljudi transformisali rupe od metaka. U nekim slučajevima, grafiti su upotrijebljeni da negativan utisak koji je ostao od rupa od metaka preobrate u nešto pozitivno, kao što su na primjer uradili kada su na rupe od metaka iscrtali lice sunca koje se osmjehuje [fotografija ispod]. U drugim slučajevima, rupe od metaka su zanemarene kod stvaranja grafita, ali ožiljci ostaju vidljivi iako je možda moć njihove ekspresije umanjena. U ovom smislu, ožiljci služe samo kao pozadina na platnu koja čeka kreacije budućih umjetnika aludirajući na vremena prošla.
U sklopu umjetničkog projekta “Grad zvijezda”, umjetnik Edin “Edo” Vejselović transformisao je rupe od metaka u zvijezde kako bi stvorio nešto lijepo od ožiljaka koji podsjećaju na destrukciju i smrt. To je primjer kako možemo sačuvati ostatke rata i preokrenuti ih u nešto pozitivno. Njegovi radovi se mogu vidjeti na zidu iznad Galerije 10m2 i na zidu duž ograde Historijskog muzeja. Njegova fotografija je izlagana u sklopu nekoliko umjetničkih izložbi.
Nakon rata, skoro cijeli grad je bio uništen. Zahvaljujući angažmanu domaćih i stranih investitora, Sarajevo je prošlo proces velike rekonstrukcije. Oštećene zgrade su popravljene; danas, sve više modernih zgrada gradi se širom grada. Sarajevo je postalo jedan od gradova koji se najbrže razvija u regiji. Mnogi ožiljci su nestali, a samo nekoliko ih je ostalo. I dok je gradski centar skoro potpuno obnovljen, rezidencijalna područja Sarajeva i dalje trebaju biti izgrađena. I upravo u tim dijelovima nalazi se većina ožiljaka koji su nekad bili uobičajeni u cijelom gradu.
Skoro sve fotografije u ovom eseju nastale su duž onoga što se nekad zvalo “aleja snajpera”. Tokom opsade, to ime je dobio glavni bulevar u Sarajevu koji spaja gradski centar sa aerodromom i industrijskim područjima. Zbog visokih zgrada i planina koje ga okružuju, ova “Aleja” je snajperistima nudila najbolje moguće mete. Na gornjem dijelu bulevara nalaze se savremeni trgovački centri i banke, a donji je slabije razvijen i okružen rezidencijalnim područjima još uvijek obilježenim teškim ožiljcima nastalim od metaka i granata.
Vjerovatno nestanak ožiljaka Sarajeva u javnom prostoru nije izraz izliječenja. Sarajevo je i dalje politički podijeljen grad, a tenzije među ljudima i dalje su neriješene zbog političke i ekonomske stagnacije u zemlji. Moderno osvijetljene reklame na savremenim trgovačkim centrima u centru Sarajeva prikrivaju stalnu borbu sa kojom se suočava grad i njegovi stanovnici. Blještava fasada modernosti i konzumerizma sija, a unutrašnji konflikti i problemi i dalje se ne rješavaju ili se čak i ponovo izazivaju.
Kao pojedince, savremene zgrade koje bi trebale predstavljati bogatstvo i napredak lako nas mogu zaslijepiti. Čak je i lakše nenamjerno se pridržavati uobičajenih ratnih priča koje i dalje doprinose atmosferi nepovjerenja i mržnje. Ispitivanje ostataka rata i dalje prisutnih u javnim prostorima, kao što je sarajevska topografija ožiljaka, daje jedinstvenu priliku za povezivanje historije Sarajeva na jedan nekonvencionalan način. Za neke, lakše je usvojiti prethodne društvene ili institucionalno postavljene naracije. Potrebna je hrabrost za kritičko ispitivanje posljedica rata, ali bez obzira koji se metod odabere, važno je stvoriti vlastito razumijevanje onoga što se desilo u prošlosti. Odluka da se posljedice rata ispitaju na ovaj način bila je izazov, ali vrijedna pokušaja.

author: Benjamin Goffrier


text:
Ne možete ušutkati olovke | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
8. januara, 2015.
7. januara u 11:20 sati, u Parizu, napadnuta je redakcija satiričnog lista Charlie Hebdo, tijekom sedmičnog sastanka ur
7. januara u 11:20 sati, u Parizu, napadnuta je redakcija satiričnog lista Charlie Hebdo, tijekom sedmičnog sastanka uredništva. Nakon objave edicije pod nazivom ChariaHebdo, ured lista se nalazio pod policijskom zaštitom od 2011., a u noći nakon izlaska pomenutog primjerka bačena je bomba na ured i tom prilikom je isti uništen, a ljudskih žrtava nije bilo. Međutim, ovaj put napad se desio od strane tri naouružana lica koja su uzvikivala “Bog je veliki“, oni su dodali da žele osvetiti poslanika Muhameda i tom prilikom usmrtili su dvanaest ljudi. Dok pišem, događaji ostaju još uvijek nerazjašnjeni, a ubice su, još uvijek, u bijegu.
Unatoč maglovitosti kojom je obavijen cijeli slučaj, društvenim medijima već bijesne pojedinci, a zavjere se stvaraju iz paranoje, dok se val prikrivenog rasizma uzdiže iznad same tragedije. Moj Facebook profil je preplavljen haštagovima poput “#gobackhome“ i “#yougotwhatyoudeserve“. Glasna manjina bije bitku online: proteroristi, s jedne strane, i pronacionalisti, s vjetrom u leđima kojeg im daju mediji gladni senzacionalizma, s druge strane. U isto vrijeme pojedini političari, poput lešinara, koriste ovu tragediju kako bi uzeli poene za predsjedničke izbore koji slijede 2017.
Ali ta Francuska nije moja Francuska.
Moja Francuska je ona koja je na ulicama večeras i koja iskazuje poštovanje žrtvama i njihovim obiteljima, okupljajući se u miru i boreći se za naša prava i vrijednosti. Kako je francuski predsjednik rekao: “Sloboda će uvijek biti snažnija od varvarstva. Okupljanje svih nas i u svim oblicima je ono što treba da bude naša reakcija. Naše najsnažnije oružje je jedinstvo. Ništa nas ne može slomiti.“
Nikada više oružje ne smije biti odgovor na olovke. Naša dužnost je da odamo počast onima koji su platili svojim životima zbog diranja u “nedodirljivo“ propitivanjem, kritiziranjem i smijehom. Sloboda govora i sloboda medija su suštinske vrijednosti demokracije i ono što će nas podsjećati na njezinu cijenu.
Danas, svi smo Charlie.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Chloé Gaillard


text:
Kati Marton: Život ponovnog otkrivanja | Balkan Diskurs
Yeree Woo
23. januara, 2015.
U vrijeme dok je radila kao novinar za ABC i NPR, Marton je pokrivala građanske ratove na svim kontinentima i sastajala se sa ozloglašenim terorističkim grupama. Primala je prijetnje smrću zbog otkrivanja korumpiranih američkih političara. “Bilo je odlično”, kaže. Naglasila je kako je važno uvijek u životu otkrivati istinu. “Novinari se približe historiji,” objašnjava ona. “Imamo važnu ulogu kao ljudi koji drže vladu poštenom; nismo osobe za odnose sa javnošću.”
“U životu imaš nekoliko prilika da se ponovo otkriješ”, rekla je Kati Marton tokom posjete . Studenti su bili uzbuđeni što će upoznati i učiti od proslavljene Mađarsko-američke spisateljice, novinarke i borca za ljudska prava, čija uzbudljiva karijera i ljubavni život posramljuju mnoge živote. Tokom interaktivne diskusije, Marton je pričala o svome putu od političkog siročeta u Mađarskoj i bijega njene porodice u Ameriku do svoje karijere kao nagrađenog novinara, pa i do svoje uloge kao žene bivšeg diplomate Ričarda Holbruka. Njeno ponovno otkrivanje se također odnosilo na Bosnu i Hercegovinu i izazove sa kojima se zemlja i dalje suočava, skoro 20 godina nakon kraja rata. Martonina harizma i strast su držali pažnju auditorijuma, a životne lekcije koje je dijelila su bile autentične, logične i prosvjetljujuće kao i ona sama.
Priču o sebi je počela sa detaljima o djetinjstvu u Budimpešti, Mađarskoj, pod čeličnom vladavinom represivnog, podivljalog komunističkog režima. Za svoju knjigu “Neprijatelji naroda: Put moje porodice u Ameriku”, Kati je pregledala hiljade dokumenata komunističke Mađarske brutalne Državne bezbjednosti i u njima našla podatke o tajnom nadziranju Martonovih koji su otkrili izdaju kolega, prijatelja, pa čak i porodičnog zubara i dadilje. Katini roditelji Endre i Ilona Marton su bili harizmatični dopisnici za strane novinske agencije i uhapšeni su, ispitivani i zatvoreni zbog otkrivanja korupcije u Mađarskoj vladi i zbog održavanja bliskih odnosa sa zapadnim diplomatama. Kati i njena sestra su provele godinu dana na staranju kod nepoznatih ljudi dok im roditelji nisu konačno pušteni.
Radi učestalih prijetnji Mađarske vlade, Martoni bježe u Ameriku u potrazi za slobodnijim životom i boljim prilikama za djecu. U Bethesdi, Marylandu,Marton počinje imigrantski život u Americi i kao i mnogi drugi se hvata u koštac sa “stvaranjem uvezane ličnosti iz razbijenih odanosti.”
Osim sjećanja na sebe kao političko siroče, Marton je govorila o inspiraciji u svojoj karijeri kao nagrađivane novinarke. “Uvijek sam htjela biti samo novinarka, ” rekla je skupu. Prije nego je Marton dosegla vrhunac novinarske karijere, imala je mnogo prepreka da pređe, uključujući i pridobijanje još jedne borbene žene novinarke, Barbare Walters. U vrijeme kada je radila kao novinar za ABC i NPR, Marton je pokrivala građanske ratove na svim kontinentima i sastajala se sa ozloglašenim terorističkim grupama. Primala je prijetnje smrću zbog otkrivanja korumpiranih američkih političara. “Bilo je odlično”, kaže. Naglasila je kako je važno uvijek u životu otkrivati istinu. “Novinari se približe historiji,” objašnjava ona. “Imamo važnu ulogu kao ljudi koji drže vladu poštenom; nismo osobe za odnose sa javnošću.” Kati je primila mnogo nagrada za svoj rad, među kojima se ističu 2001 Rebekah Kohut Humanitarna nagrada Nacionalnog vijeća Jevrejskih žena, 2002 Matrix nagrada za Žene koje mijenjaju svijet, George Foster Peabody nagradu, kao i najveće civilno priznanje u Mađarskoj, Zapovjednički krst Republike Mađarske.
Također je iskreno govorila o 17-godišnjem braku sa pokojnim diplomatom i arhitektom Dejtonskog mirovnog sporazuma Ričardom Holbrukom. U knjizi “Pariz: ljubavna priča” koju je posvetila pokojnom mužu, Marton opisuje svoj burni brak sa voditeljem ABC-a, Piterom Dženingsom, kao i “čisto udvaranje” i ljubav sa Ričardom Holbrukom.
Što se tiče diplomatije, Kati je od muža naučila da “diplomatija treba biti interakcija, jedan čovjek po jedan, a ne golema birokratija.” Da bi ilustrovala ljudsku prirodu diplomatije, Marton se prisjetila kako je u Dejtonu njen muž od nje tražio da sa svakim vođom prošeta i pomogne mu da zamisli živote kakve žele svojoj djeci i unučadi. Marton to opisuje kao gotovo nemoguć zadatak, jer je bilo “pakleno natjerati ih da se dogovore za pauze, kamoli da okončaju rat.”
Kada je jedan od članova auditorijuma sporazum nazvao “luđačkom košuljom”, Kati je priznala da je Holbruk žalio radi nekih stvari na kraju, ali je podsjetila studente da je to trebao biti prelazni ustav o kome se treba suditi po implementaciji. Glavni cilj njenog muža, objasnila je, bio je zaustaviti ubijanje i uspostaviti mir. Marton kaže da je rješenje u novim generacijama, onima koji su nasljedili historiju i koji su zaduženi za asimilaciju lekcija iz prošlosti sa životom u sadašnjosti.
“Tražim od vas da budete neustrašivi. Budite skeptični oko onoga što čitate,” kaže Marton. Unatoč živahnosti Sarajeva, Marton je naglasila razočarenje zbog političkog stanja u Bosni i Hercegovini. Rješenje za korupciju u očima Marton je informisana populacija i vođe čija je prva odgovornost “da budu moralna ljudska bića”. “Ne gubite sopstvenu moralnost iz vida”, rekla je studentima. Marton je zaključila diskusiju sa nadom u uspostavljen mir i rekonstrukciju, kao što je njen muž zamislio prije mnogo godina.

author: Yeree Woo


text:
Jens Wagner: Njemačko postratno iskustvo | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
23. januara, 2015.
Wagner: Njemačka se pomirila sa ratnim neprijateljima.
Predstavnici Centra za postkonfliktna istrazivanja imali su priliku sastati se sa glasnogovornikom njemačke Ambasade, Jensom Wagnerom, i razgovarati o nizu pitanja, uključujući njemačko iskutsvo sa obnovom nakon Drugog svjetskog rata, važnost spomenika u prevenciji konflikta i mogućim dostupnim resursima koje Bosna i Hercegovina posjeduje.
Komentirajući posljedice Drugog svjetskog rata u Njemačkoj, Wagner je istakao da nije moguće pronaći mnogo sličnosti između situacije u kojoj se nalazila postratna Njemačka i situacije u kojoj se trenutno nalazi Bosna i Hercegovina, djelimično zbog činjenice da je u slučaju Njemačke postojao jasan konsenzus o tome ko je počeo rat i ko su bile njegove žrtve. Dodao je da je Hladni rat i visok stupanj prisustva međunarodne zajednice velikim dijelom dominirao njemačko iskustvo u ovom procesu. Istakao je da je za uspješnu obnovu i rekonstrukciju Njemačke velikim dijelom zaslužno pomirenje Njemačkog naroda sa ratnim neprijateljima. Njemačka je razvila način pomirenja društva kao cjeline, utemeljeno kako na politici tako i na samim ljudima. Još jedan važan aspekt za njemačko postratno društvo bila je konfrontacija i suočavanje sa prošlošću i preuzimanje odgovornosti za zločine počinjene tokom Drugog svjetskog rata. Ovaj proces počeo je poprilićno kasno i zahtijevao je involviranje mlađih generacija, kao što je to bio slučaj sa studentskom pobunom 1968, da prisile starije genaracije da se suoče sa prošlošću.
Na pitanje o značaju spomenika u sprećavanju konflikata, Wagner je odgovorio da spomenici takve prirode predstavljaju izrazito jaku izjavu o tome kojih dijelova historije određeno društvo želi da se sjeća. U nekim slučajevima, podizanje spomenika može poslužiti kao podsticaj da se konflikt održi u životu, u drugim slučajevima može biti gesta koja gradi mostove i olakšava pomirenje. Danas, ratni spomenici obično sjećaju na sve one koje su izgubili živote tokom konflikta, bez obzira na stranu na kojoj su se borili. Njemačka je pokazala snažnu volju i predanost u podizanju spomenika sjećanja na Holokaust i drugih zločina počinjenih u ime nacisticke Njemačke. Geste ovakve vrste oblikuju današnje diskusije i jasno pokazuju prihvatanje odgovornosti. Ova poruka najvidljivija je u odabiru lokacije za berlinski spomenik holokaustu: lociran direktno pored političkog centra grada, spomenik predstavlja zajedničku inicijativu vlade i civilnog društva.
Wagner je dalje istakao veliki potencijal Bosne i Hercegovine, posebno naglašavajući polja procesa pomirenja i ekonomskog napretka, ali dodavajući da su oba polja usko vezana za obrazovanje. Obrazovni sistem Bosne i Hercegovine ni na koji način ne pokušava premostiti etničke različitosti. Naprotiv, samo ih jače produbljuje i naglašava. Najpoznatiji primjer je sistem “dvije škole po jedim krovom” koji učenike razdvaja na osnovu etničke pripadnosti, na osnovu koje prate različita predavanja. Wagner je izrazio interesovanje da vidi povećan broj razmjena u obrazovnom sektoru, kako između Bosne i Hercegovine i ostatka Evrope, tako i u samoj državi. Interna obrazovna razmjena ove vrste konfrontila bi problem mladih ljudi koji odrastaju bez kontakta sa drugim entitetima, situacije koja izrazito ograničava mogućnosti značajnog pomirenja.
Njemačka vlada aktivna je u Bosni i Hercegovini kroz rad ambasade i organizacija kao sto je Njemačko udruženje za napredak (GIZ). Njemačka ambasada aktivno je uključena u manje projekte koji se tiću procesa pomirenja i na taj način pokušavaju graditi zajedničku budućnost. Jedan takav projekat je “Cinema For Peace Foundation”. U ovom projektu, preživjele žrtve srebrenićkog zločina su intervjuisani i njihovi intervjui objedinjeni u biblioteku video svjedočenja. Drugi projekti ambasade fokusirani su na obrazovni sektor, kao što je projekat razmjene 550 učenika srednjih škola iz Bosne i Hercegovine koji će putovati u Njemačku do kraja školske 2014/2015 godine. Za mnoge od njih, ova razmjena pružit će potpuno novu perspektivu kako njihove domovine tako i njih samih: u Njemačkoj gdje vrlo mali broj učenika razumije razliku izmedu Repubilke Srpske i Federacije BiH, svi su vidjeni kao Bosanci. Trenutno ambasada organizuje konferenciju mladih, planiranu za kraj juna gdje će 100 mladih ljudi iz BiH, Evrope i SAD-a imati priliku da se okupe u Sarajevu. Ambasada također fininsira mnoge projekte vezane za nacionalne manjine, posebo romsku manjinu u BiH. Projekti u Mostaru uključuju napor da se dva dijela grada povežu kroz muziku: mladi ljudi sa obje strane, bošnjačke i hrvatske, ohrabruju se da sviraju zajedno I tako osnivaju multietničke bendove. Slično tome, ambasada finansira Moled UN-a u Mostaru čiji je cilj okupljanje studenata sa obje strane grada.
Kako se razgovor pribilžavao kraju, Wagner je komentirao proteste u BiH. On kaze:”Veoma je razumljivo da postoji visoka razina frustracije. Mi vjerujemo da je sastavni dio života u demokratiji mogućnost građana da izraze nezadovoljstvo protestima, i nadamo se da će političari širom zemlje ovo shvatiti kao poziv na buđenje i pronaći način za dijaog sa građanima. Vjerujemo da političari ovdje imaju istinsku odgovornost da kompromitiraju više nego sto su to radili do sad. Iskreno se nadam, da će ih pritisak sa ulica natjerati da rade više, ali istovremeno želim da nagalasim da protesti moraju da budu mirni i da ne podržavamo niti jedan vid nasilja. Nadam se da od sad vise nećemo vidjeti ispade nasilja, jer to ni u jednom vidu ne pomaže građanima.”

author: Balkan Diskurs


text:
Mary-Ann Hennessey o izgradnji mira, pomirenju i integraciji mladih | Balkan Diskurs
Benjamin Lemerle
24. januara, 2015.
BiH je jedina zemlja u Evropi koja ne garantuje pravo na obrazovanje bez segregacije”
Izgradnja mira, pomirenje, integracija, te ucesce mladih bili su kljucni koncepti i ideje na sastanku izmedju Velme Šarić iz Post-Conflict Research Center (P-CRC) i Mary-Ann Hennessey iz Vijeća Europe (VE) u Sarajevu. Obje strane su razmijenjivale mišljenja vezana za sadašnje i buduće stanje Bosne i Hercegovine. Ono sto je bitno za naglastii je sama misija P-CRC-a koja se bazira na podržavanju mirne i pozitivne budućnosti Bosne I Hercegovine i svih njenih građana, – bez obzira na njihovu etničku orijentaciju, nacionalnu pripadnost,. P-CRC zeli posebno animirati najmlađe generacije pomoću kreativnih multimedijalnih projekata i programa koji pomažu pri razvijanju tolerancije, moralne hrabrost, međusobnog razumijevanje, kolektivnog oprosta i društvenih promjena na Balkanu.
P-CRC predstavnici su htjeli znati stav uvazenog Vijeca Evrope za slozena pitanja, te su razgovarali o tekucim pokusajima pomirenja u Bosni I Herzegovini. Gospođa Hennessey, CoE Vijeća Europe, voditelj Ureda u Sarajevu, izjavila je da “zapravo u zemlji nije pokrenuti ‘proces’ pomirenja između zajednica i etničkih skupina. S druge strane, na lokalnoj razini, među-ljudski odnosi su poboljšani puno, bez obzira na etničku pripadnost, sto cini jako bitan korak ka stvaranju pomirenja I podizanja istog na nivo cijele Bosne I Herzegovine.
P-CRC i gospođa Hennesseythe VE Ureda su se slozili oko činjenice da je promjena samo mogla uspjeti ako se vlasti bore protiv nedostatka pravde i podržavaju kolektivni oprost za sve bosanske građana. “U tom slučaju, postoji veliki problem, podizanje svijesti, uglavnom zbog etničke zajednice i izolacionizma. Rezultat je obično masivno negiranje, dok suočavanje s prošlošću postaje sve teže i teže. Možemo vidjeti da se u Srebrenici i Prijedoru, gdje komemoracije se održavaju svake godine, odrzavaju se bez jedinstva među stanovništvom “, rekla je ona.
Uvažavajući sve ove poteškoće, Benjamin Lemerle, naš trenutni francuski pripravnik, koji je preuzeo inicijativu u ovom susretu, odlučio je otkriti što bi moglo ugroziti članstvo Bosne i Hercegovine u Vijeću Europe. Prema gospođi Hennessey, mnoga druga pitanja ostaju vrlo problematična “, jednostavno zato što Bosna i Hercegovina ne provode nikakve reforme svoje pravde, policije, izbornog zakona i obrazovnog sustava, čak i nakon više od 12 godina članstva. BiH je jedina zemlja u Europi koja nije za reformu svog obrazovnog sustava, koji trenutno ne može jamčiti pravo na obrazovanje, slobodno od segregacije “, rekla je, pozivajući se na ‘Dvije škole, pod jednim krovom” kao strašan primjer etničke podjele među djecom.
Ipak, gospođa Hennessey je snažno potvrdila temeljne misije Vijeća Evrope u Bosni i Hercegovini: «poštivanje ljudskih prava, vladavine prava i demokracije, odnosno europske vrijednosti na kojima se ne može ugroziti. To je vrlo težak zadatak u zemlji koja je jos uvijek politički i etnički podijeljena, čak i dvadeset godina nakon završetka rata “. rekla je ona.
Gospođa Hennessey je također spomenula da područni ured u Sarajevu nije službena delegacija, ted a zapravo, nema diplomatsku funkciju, što znači da ima više slobode govora, ali puno manje povlastice i moć za vršiti pritisak na lokalne vlasti. Prema njezinim riječima, «prvu misiju Vijeća Europe u Bosni i Hercegovini je podsjetila na obveze koje je preuzela u Sarajevu kada je zemlja ušla u Vijeće Europe još 2002». Doista, BiH ima obveznu reformu ustava u skladu s izmjenama i dopunama iz Dejtonskog sporazuma 1995,vezano za koju se ništa zapravo nije promijenilo.
«Glavna briga Vijeća Europe je etnička podjela između Bošnjaka muslimana, Srba i Hrvata koju je posvetila trenutnom Ustavu koji de facto diskriminira nacionalne manjine poput Roma i Židova, među” drugima “» To je razlog zašto gospođa Hennessey doista vjeruje da ce Vijeće Europe dati još više pozornosti na poznatom «Sejdić i Finci» slučaju 1, gdje također insistira na drugim aspektima nacionalnosti koji se odnose na Protokola N ° 12 VE.
Bitna stvar za naglasiti je da Vijeće Europe i P-CRC dijele isto mišljenje: mirna i demokratska Bosna i Hercegovina se ne može postici bez uzajamnog razumijevanja prošlosti.
Prema rjecima voditelja Ureda, “cijelo bosansko društvo treba priznati patnju i nasilje doživljeno, to je težak proces koji zahtijeva vrijeme “.
Odgoj djece kao buduće generacije je od vitalnog značaja za proces pomirenja i integracije. U tom procesu, mladi će morati igrati ključnu ulogu.
Zbog segregacije u obrazovanju nažalost, gospođa Hennessey vjeruje i misli da se “mladi ne bore za svoje vlastite interese u Bosni i Hercegovini”, uglavnom zbog loše kvalitete obrazovanja ovdje. Ipak, ona je istaknula herojsko i nesebično sudjelovanje mladih Bosanaca u volontiranju I njihovu pomoć koji su pruzili prema nedavnoj krizi Poplave u BiH. Na kraju je insistirala na velikom angažmanu mladih bosanskih spasitelja tijekom posljednjih poplava u Bosni i Hercegovini, ističući spontanost, hrabarost i samo inicijativu. To se može vidjeti kao uvjetnt I korak ka integraciji stanovništva i daje nam nadu za buduće odnose.
Optimistično, možda početak – krhke – promjena među živima snagama ove zemlje.

author: Benjamin Lemerle


text:
Ožiljci tranzicije: Prilike za Koegzistenciju | Balkan Diskurs
Mirza Halilčević
26. januara, 2015.
„Od kraja rata prošlo je 19 godina i država se još uvijek  traži, kao i čovjek, u tom periodu. Još uvijek boluje od nekih dječijih bolesti pa je važnija nacionalno-religijska pripadnost, od ekonomskih i socijalnih reformi. Tuzla, kao primjer multikulturalnosti, nema problema sa pripadnošću, ali to postavlja pitanje više. Zašto i pored takve beneficije ne napredujemo na polju egzistencijalnih pitanja?”
“Od kraja rata prošlo je 19 godina i država se još uvijek traži, kao i čovjek, u tom periodu. Još uvijek boluje od nekih dječijih bolesti pa je važnija nacionalno-religijska pripadnost, od ekonomskih i socijalnih reformi. Tuzla, kao primjer multikulturalnosti, nema problema sa pripadnošću, ali to postavlja pitanje više. Zašto i pored takve beneficije ne napredujemo na polju egzistencijalnih pitanja?”
U mjesecu februaru ove godine mladi i razočarani ljudi su, zajedno sa obespravljenim radnicima, izašli na ulice Tuzle i zahtjevali svoja osnovna ljudska prava. Tijekom demonstracija mogli su se vidjeti različiti transparenti, putem kojih su nezadovoljni građani slali svoje poruke vladajućim faktorima. No, jedan od transparenata se svakako izdvojio i to upravo zbog svoje simbolike, jedinstvenosti i ujedinjujuće materije koju je sadržavao. Na njemu je pisalo: “Gladni smo na sva tri jezika!“
Tuzla je, reklobi se, grad sa najliberalnijim pogledima, ali sa stajališta egzistencijalnog pitanja liberalnost bi se mogla protumačiti i drugačije. Moglo bi se govoriti o kontekstu u kojem je liberalnost nužnost i koja je nastala kao rezultat upitne egzistencijalne situacije. Dakle, shodno narodnoj poslovici “Prijatelj se u nevolji poznaje“ može se zaključiti kako je tranzicijsko djelovanje ostavilo jednu pozitivnu dimenziju u okviru nezahvalne situacije u kojoj su se građani našli.
“Loša ekonomska situacija i visoka stopa nezaposlenosti prouzrokovale su novu sredinu koja je pogodno tlo za suživot. Solidarnost je shodno političkim sistemima postala prijeko potrebna, i jedina podjela koja bi trebala postojati smo “Mi“, kao narod, i “Oni“, kao vladajući faktori.“, kaže Azra Mehmedović iz Tuzle.
Mi, kao obespravljeni, kao potreseni i oštećeni nalazimo se posvuda. Naše “Mi” ne zna za opredjeljenje, baš kao što ni bol ne zna za intenzitet ovisno od pripadnosti. Zagledamo li se malo bolje u pore bosanskohercegovačkog društva primijetit ćemo kako je, skoro u svakoj od njih, oslikana posljedica ratnog zbivanja. Shodno tome, ne možemo se ni kretati linijom snažnog otpora, namećući pomirenje žrtvama, ali ono što možemo zahtijevati je sopstveni put ka skladu i međusobnom razumijevanju. Dakle, mi, kao nove generacije, imamo odgovornost prema prošlosti i žrtvama i stoga moramo graditi obazrivu budućnost koju će diktirati suživot. Ne smijemo dozvoliti preporod komunističke ideje koja zagovara gašenje slobode govora i koja kažnjava kritikovanje političkih faktora. Ne smijemo postati politička tvorevina prepuna granica u atlasu i glavi. Svoju svijest moramo izgraditi griješeći i davajući prilike, jer nije problem stvarati predrasude, problem je ne ostavljati prostora za razuvjeravanje. I shodno tome, svoje stavove, mišljenja i kritike moramo izgraditi sami na vlastitom iskustvu. Roditeljsku historiju i ratnu demagogiju moramo ostaviti po strani i prepustiti se novim saznanjima.
“Razgovor je naizgled poprilično neefektivan, ali ipak izuzetno produktivan. Štaviše, sam čin razgovaranja mogao bi se tumačiti kao svojevrsni suživot, kao prilika i napredak. Jer mi smo populacija koja sjedi na tepihu prezasićenom od problema, a ustvari svakim novim razgovorom mi izvlačimo po jedan od tih problema i otvaramo nove mogućnosti.“, dodaje Boris Pavlović.
Politički utjecaj, komunistička ideja, ratni odgojni alat i sl. su stvari čije je djelovanje evidentno u Tuzli, s tim da bi se moglo reći kako je nacionalističko-nasljedni stav roditelja djelovao u najširem luku. Bez mogućnosti odabira, djeci se još po rođenju usade određeni stavovi diskriminatornog karaktera i onda dobijamo nepravilno formiran proizvod, kojim je teško raspolagati. U takvoj situaciji nameće se pitanje: ”Zašto bi neko na taj način odgajao dijete?“. Odgovor je i kompleksan i jednostavan istovremeno:“Zbog nezahvalne ratne historije.“ U periodu ratnih zbivanja došlo je do formiranja određenih stavova koji su nastali kao rezultat globaliziranja naroda i nacija. Danas upravo takvi ostaci odgajaju nove naraštaje tako da imamo mlade koji, i pored svog neiskustva i neznanja, imaju već izgrađene stavove, a na osnovu čega, to samo znaju njihovi roditelji.
I kao što je jednom davno zapisao Ivo Andrić: “Rat, i najduži, samo protrese pitanja zbog kojih se zaratilo, a njihovo rješenje ostavlja vremenima koja nastupaju poslije sklapanja mira.”

author: Mirza Halilčević


text:
Ožiljci tranzicije: Građani svaki dan sve više smanjuje porcije svojih obroka! | Balkan Diskurs
Erna Duratović
26. januara, 2015.
”Najveće prepreke na putu ka pomirenju su: javni diskurs, nepostojanje konsenzusa o nedavnoj prošlosti i nacionalistička retorika odnosno poticanje nacionalne mržnje vladajućih političara.“
Dinamičan proces tranzicije iz socijalističkog društva u ono koje se može nazvati brutalno kapitalističkim sa jasnim odlikama nacionalizma je ostavio ožiljke i na mojoj lokalnoj zajednici. Uništavanje industrije i privrede u Prijedoru generalno je dovelo do naglog siromašenja stanovništva, a siromašenje stanovništva je dalje vodilo u niz društveno patoloških pojava. Bosna i Hercegovina je zemlja u tranziciji, podijeljena na razne strane, iz kojih svako od onih koji su na vlasti pokušava da izvuče neku svoju korist. Ovo je zemlja u kojoj sve više građana zbog neimaštine smanjuje porcije svojih obroka. Smatram da je period tranzicije u mom gradu još više podijelio ljude, te im usadio mnogobrojne stereotipe. Živim u okruženju u kojem je totalno poremećen sistem vrijednosti, u kojem djeca odrastaju i uče se kako treba da mrze. U Prijedoru, nažalost, postoji ogroman broj ljudi koji ljude ocjenjuje samo po imenu i prezimenu. Ovo što se dešava u našoj zemlji je izgubilo kontrolu, slijepo se i praznoglavo gutaju nacionalističke retorike političkih elita od kojih nam je sve gore i gore. Najveće prepreke na putu ka pomirenju su: javni diskurs, nepostojanje konsenzusa o nedavnoj prošlosti i nacionalistička retorika odnosno poticanje nacionalne mržnje vladajućih političara.
Smatram da je tranzicija odigrala ključnu ulogu u konstruisanju društva u kojem trenutno živimo, ogolila je najmračnije ljudske porive, a solidarnost i potrebu za humanim djelovanjem gurnula u stranu, jer su dovedena u pitanje osnovna egzistencijalna pitanja, koja jesu proizvod surove tranzicije, istice Nikola Kurdiza iz Prijedora.
Mislim da je prva prepreka svim mentalno zdravim građanima odnosno građankama potpuno jasna. Ekonomsko beznađe u kojem se nalazimo se čini nepremostivim problemom, posebno se ističe nezaposlenost mladih koja je dostigla toliku stopu da je ovu zemlju izdigla na sami vrh crne liste u Evropi. Bez adekvatne ekonomske osnove svaki napredak društva je samo maštanje. Kao drugi dio ovog problema (ili bolje rečeno kao njegov uzrok) nameće se sveopšta korupcija, te institucionalizovani kriminal koji predstavljaju blokade društva na putu ka napretku. Svi ostali problemi, kojih nesumnjivo ima, mogu da se adekvatno riješe kada budemo imali građane i građanke koji nisu prinuđeni da žive na samoj “margini margine“. Jedno od primarnih rješenja jeste samoorganizovanje svih građana te djelovanje u javnom prostoru u cilju ostvarenja svojih interesa jer oslobođenje radnika će biti djelo samih radnika ili se uopšte neće ni desiti. Proces pomirenja u Prijedoru je jedan od najdinamičnijih u Bosni i Hercegovini.
Nepostojanje konsenzusa oko pitanja “Šta se dogodilo 90-tih?“ uveliko pridonosi skeptičnim stavovima prema namjerama pomirenja. Prvenstveno je bitno da se svi usaglasimo oko pitanja:“ Šta se to desilo?“, prihvatimo činjenice kao istinu, kaznimo sve one koji su činili zločine tokom rata i osudimo njihova nedjela. Budući da političari imaju veliki uticaj trebao bi se strogo sankcionisati svaki govor mržnje i negiranje već utvrđenih činjenica, te da im se, ako već ne njihovom voljom, nametne aktivno uključenje u proces pomirenja.
”Po mom mišljenju period tranzicije nije nikako pomogao razvoju moje lokalne zajednice već je, naprotiv, odmogao. Smatram da se nalazimo u nekoj lebdećoj poziciji i da smo ni na nebu ni na zemlji, u kojoj se snalazimo onoliko koliko smo sposobni da kritički i bez jednostranosti posmatramo stvari i informacije koje dolaze do nas” ističe Zorana Dabić iz Prijedora.
Proces pomirenja je jedan višečlani i višeslojni put kojim se sporo korača. Ako proces pomirenja podrazumjeva čestitati prijateljima druge konfesije vjerski praznik, kao što imam osjećaj da većina ljudi misli, onda smo mi u ozbiljnom problemu. Mladi ljudi nemaju problema sa pomirenjem, odgovor (ustvari pitanje) koji može sve da objasni, a koji često čujem onako usput glasi:“Šta ćemo se miriti, nismo se ni svađali?”. Možda zvučim pesimistično, ali nažalost praksa, a i samo življenje ovdje nije mi dalo nimalo osnova da razmišljam drugačije. Sumnjam u bolje sutra. Jedina solucija, po mom mišljenju, je revolucija! Revolucija u glavama, buđenje, pokret, uzimanje stvari u svoje ruke, gledanje stvari iz više pozicija i izlazak iz torova.
Kozarac je specifičan po tome što je mjesto u kojem živi većinski bošnjačko stanovništvo, koji je u prošlosti bio opština, a sada pripada gradu Prijedoru. Od strane lokalne vlasti, Bošnjaci se tretiraju kao građani drugog reda. Još uvijek se radi na prvom koraku sprovođenja strategije tranzicijske pravde, a to je utvrđivanje činjenica i kazivanje istine.
”Po mom stavu, da bi se došlo do istinskog pomirenja, prvi i možda najbitniji korak je utvrđivanje činjenica i kazivanje istine. Tu nailazimo već na prvu prepreku jer je to dugotrajan proces, a političari ne pokazuju stvarnu volju i interes za pomirenje” mišljenje je Ines Ilijašević iz Kozarca – Prijedor.
Često ponavljaju da prošlost trebamo ostaviti iza nas, ali smatram da bez suočavanja sa tom prošlošću, nema ni pomirenja. U međuvremenu u našoj državi svako piše svoju historiju.
Prema podacima Agencije za statistiku BiH, do kojih sam došla, u mjesecu februaru u Bosni i Hercegovini je broj nezaposlenih iznosio 556.868, a nominalna stopa nezaposlenosti 44,6 izraženo u postotcima, što je daleko iznad regionalnog prosjeka od 27 % nezaposlenih. Dakle, mi možemo govoriti o negativnim uticajima tranzicije na puno različitih nivoa: od uticaja na ekonomski aspekt, kvalitet obrazovanja i zdravstvenih usluga, kulturnu i umjetničku produkciju, nivo društvene svijesti i mnoge druge.
”Prije svega, kada se govori o procesima pomirenja, nisam siguran koliko se dovoljno precizno terminološki izražavamo. Postavlja se pitanje da li je moguće postizanje međunacionalnog pomirenja i vraćanje uništenog povjerenja među narodima u BiH bez suočavanja sa sopstvenom prošlošću svakog od konstitutivnih naroda u BiH?” kaže Goran Zorić iz Prijedora.
Upravo to je slučaj i sa Prijedorom. Guranjem pod tepih stravičnih zločina nad civilnim stanovništvom, a nauštrb vraćanja međunacionalnog povjerenja kroz rad na bezbjedonosnim, ekonomskim i socijalnim pitanjima (na kojima se, po mom mišljenju, ne radi dovoljno i na pravi način) se samo povećava potencijal za nove konflikte u budućnosti. Postojanje obespravljenosti i neostvarivanja bilo kakvog oblika kompenzacija preživjelim žrtvama i porodicama žrtava (bilo na simboličkom, materijalnom, administrativnom ili bilo kom drugom nivou) svakako “betonira“ poziciju međusobne nacionalne razdvojenosti. Da bi se došlo do postizanja procesa pomirenja neophodno je da se srpsko stanovništvo suoči sa zločinima koji su počinjeni od strane pojedinaca iz tog naroda i u ime istog tog naroda, te se na taj način steknu preduslovi da se na objektivan i iskren način ostvari pristup jednih drugima.
Generalni zaključak bi se svakako mogao svesti na to da je tranzicija imala negativan uticaj na moju lokalnu zajednicu. Sve mi se čini da ne idemo naprijed, nego nazad i to po pitanju generalno svega. Na ulicama svoga grada sve više susrećem tužna i nezadovoljna lica mladih ljudi. To su ljudi koji su ranije bili puni elana i želje za radom, međutim iz godine u godinu nailaze na sve veći broj razočarenja i to iz prostog razloga: oni nemaju mogućnost da rade niti da napreduju. Sve više je gladnog naroda, ali za probleme takve vrste niko ne mari, u ovoj zemlji je najvažnije koliko ima ”kojih”. Jedna od prepreka za “bolje sutra“ je upravo podjela na ”ove,, i “one”. Smatram da “boljeg sutra“ nema dok se ne budemo dijelili na dobre i loše ljude. Mišljenja sam da trebamo učiti svoju djecu pravim vrijednostima i razvijati kod njih ljubav, a ne mržnju. Proces pomirenja treba da podrazumijeva: prihvatanje i poštovanje drugih, jednaka prava za sve građane u bilo kojem entitetu, nepostojanje diskriminacije i želju za saradnjom.

author: Erna Duratović


text:
Ožiljci tranzicije | Balkan Diskurs
Ognjen Todorović
28. januara, 2015.
Mir, koji su narodi Jugoslavije gradili za vlastito dobro, je uništen i to zato što je stereotipna tvrdnja, da je mržnja među narodima Jugoslavije uvijek postojala, nadjačala naše bratstvo i jedinstvo. Ovu mržnju fabrikovale su velike sile koje su htjele da nauče Slavene kako da budu civilizovani i demokratizovani. Zapadnjačko licemjerje bilo je očigledno. Zašto …
Mir, koji su narodi Jugoslavije gradili za vlastito dobro, je uništen i to zato što je stereotipna tvrdnja, da je mržnja među narodima Jugoslavije uvijek postojala, nadjačala naše bratstvo i jedinstvo. Ovu mržnju fabrikovale su velike sile koje su htjele da nauče Slavene kako da budu civilizovani i demokratizovani. Zapadnjačko licemjerje bilo je očigledno. Zašto bi Hrvat mrzio Srbina ili Srbin Muslimana?
Tranzicija sama po sebi označava promjenu. Da bi došlo do samog čina pomirenja, tri konstitutivna naroda BiH, prvo bi trebalo da se identifikuju najveće prepreke. Smatram da se jedino na taj način može pristupiti njihovom efikasnom rješavanju.
“Prerano je i nezahvalno očekivati jedinstvo i zajedništvo naroda na teritoriji BiH iz razloga što su slike rata još uvijek svježe i žive pred očima naših roditelja. Nerealno je očekivati od njih da olako prelaze preko svega što su vidjeli i doživjeli, i iz tog razloga ih ne treba smatrati nacionalistima i osuđivati njihovo mišljenje.’’, smatra Ivana Pavišić, učenica IV razreda Gimnazije iz Banjaluke.
,,Sigurna sam da je osnovni zadatak nas omladine da njegujemo međuljudske odnose, uspostavljamo saradnju i gradimo nove puteve budućnosti koje će nas dovesti do ponovnog ujedinjenja’’, ističe Ivana.
Činjenica je da nakon rata nije došlo do pomirenja naroda, jer niko nije intenzivno radio na tome, nego se sve to više dešavalo “u hodu”, uz prilagođavanje trenutnoj situaciji. Goruća pitanja su svakodnevno na dnevnom redu političara, ali im se posvećuje mizerna pažnja uz opravdanje da postoje prioritetniji problemi.
“Svaka tranzicija je proces koji traži vremena, volje i snage, znanja i iskustva. Smatram da se u tom pogledu pomirenja slabo snalazimo i nakon ovoliko godina.”, naglašava Danica Bartolić, aktivistkinja na pitanjima omladinske politike na teritoriji Opštine Laktaši.
U cijeloj ujdurmi koja nas zaposjeda posljednju deceniju, interesuje me samo jedno pitanje.
Sjećate li se republike koja je bila epicentar multietničkog društva koje je živjelo u harmoniji? Jedinstvom se Jugoslavija dičila i prkosila drugim zemljama tadašnjeg vremena, a simbol tog jedinstva bila je međusobna saradnja i zajedništvo mladih ljudi. Gledajući današnju sliku omladinske angažovanosti, agilnosti i aktivnosti, nameće se pitanje gdje je danas naša omladina i čime se bavi?
Nikola Todorović, mladi student Prirodno-matematičkog fakulteta i košarkaška nada opštine Laktaši, svojom pričom umije da vrati samopouzdanje i vjeru da omladina ipak nije izgubila kurs u orjentaciji u današnjem sistemu:
“Mladi ljudi naše države nose budućnost u svojim rukama i izuzetno su važna karika u formiranju lanca zajedništva, multikulturalnog poštovanja i uvažavanja. Gotovo sam siguran da su velike šanse da roditelji svoju djecu vaspitavaju u duhu nacionalizma i izrazitog patriotizma, što nas dovodi do ivice moralne inteligencije. Dok god budemo vaspitavali buduće anarhiste, kapitaliste i totalitariste, nema nam napretka.”
U procesu istraživanja osjetio sam potrebu da potražim mišljenje stručnjaka koji se bavi omladinom i koji je svakodnevno u kontaktu sa ovom populacijom:
“Mladi u BiH se suočavaju sa nizom problema za koje su velikim dijelom odgovorne državne institucije u našoj zemlji. Na svim nivoima vlasti nedostaje programski i strateški pristup podrške poboljšanju položaja mladih. Isto tako, poražavajućom činjenicom smatram i patriotizam mladih ljudi i zaljubljenka u svoje etničko ubjeđenje koje se ogleda u nacionalizmu. Ali ono što umije da mi ugrije srce jesu savjest i odgovornost mladih ljudi, te potreba solidarisanja sa svojim vršnjacima.’’, mišljenje je Sanje Hajder, pedagogice u lokalnoj srednjoj školi.
Ukoliko spominjemo nekakvo rješenje, u tom pogledu se treba ugledati na sve one koji su rekli “NE” ludilu i nepravdi, one koji su odlučili da budu ljudi, u zlim vremenima. No, niko drugi nam nije kriv do nas samih. Ukoliko to ne shvatimo na vrijeme lanac ekonomije, privrede i finansija povućiće nas na dno, a to će da ostavi katastrofalne posledice na i ovako klimave temelja pomirenja.

author: Ognjen Todorović


text:
Ožiljci tranzicije: Život van medija i politike | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
28. januara, 2015.
Mladi u BiH žive skupa i samo poneki „izvještaj“ u medjima ih podsjeti na to kako su, tobože, podijeljeni. Nerijetko se čuje kako je tranzicija stalno stanje društva u Bosni i Hercegovini. Od kraja rata do danas se radi na pomirenju.
“Uvjeren sam da naši političari o pomirenju i izgradnji povjerenja, nekad zaraćenih strana, pričaju tek forme radi“, kaže Miloš Šarenac (25), diplomirani novinar, nezaposlen, iz Istočnog Sarajeva. On smatra kako političari često stvaraju atmosferu straha, podijeljenosti, dok je u stvarnosti mnogo drugačije. “Imam prijatelja i poznanika različitih nacija i vjera i moj primjer nije usamljen u tome. Posve je normalno da se druže i Miloš i Ante i Muharem“, pojašnjava Miloš kroz osmijeh. “Postoje teme oko kojih ima neslaganja, različiti pogledi na uzroke rata, sva ta dešavanja, ali mislim da se mladi u suštini i ne brinu previše oko toga“, nastavlja svoju priču Miloš. Upravo tu on vidi problem. “Ako mi mladi ćutimo, ne otvaramo takve teme, nego ih prepustimo političarima, onda će oni to sigurno iskoristiti za neke poene, kao što možemo i vidjeti“, ističe on. Slično misli i Marko Matović (22), student novinarstva iz Istočnog Sarajeva.
“Sukobe, netrpeljivost i mržnju i dalje šire političari i mediji i teško je da se tome odupremo“, kaže Marko. On je kao aktivista različiith nevladinih organizacija imao priliku da upozna mlade ljude iz cijele BiH, ali kako sam kaže, to je, prije nekoliko godina, bio više izuzetak nego pravilo. Dosta je mladih koji su, naprosto, odgojeni da se drže podalje od “drugih“. Marko se sjeća da je imao priliku upoznati mlade ljude koji nikad nisu prešli administrativnu ili entitetsku granicu. “Nije to lična mržnja nego je problem u okruženju u kojem se odrasta, jer od malih nogu uče djecu da je normalno da stvari budu takve“, dodaje Marko. On se prisjeća perioda kada je bio srednjoškolac i kaže da je tad bilo teško pronaći mlade iz Istočnog Sarajeva i Sarajeva koji se druže. Danas je već stasala generacija koja shvata da smo isti, danas je “normalno“ da imate djevojku druge vjere/nacije jer se, naprosto, ne bavimo takvim podjelama“, kaže Marko. Ono što otežava situaciju jesu, po njegovom mišljenju, političari i mediji. “Nama se stalno serviraju informacije kako u nekom dijelu zemlje nismo poželjni, kako smo ugroženi, bez obzira o kom narodu je riječ u konkretnom slučaju, ali sami vidimo da na ličnom planu to nije tako“, pojašnjava on. “Mediji su ti koji pretresaju iznova teme vezane za rat, na jedan loš, površan način. Moji prijatelji i ja o ratu skoro i ne pričamo jer nas zanima budućnost, a ne prošlost.“, iskren je ovaj mladić.
Vanja Tešanović (21) je studentica pravnog fakulteta i živi u Istočnom Sarajevu i to u onom dijelu koji se u medijima često naziva “linijom razgraničenja“. Ona smatra kako se političke elite i ne bave pomirenjem jer ona lično ne vidi nikakav konkretan plan. “Sve vezano za pomirenje se nekako prebacuje na nevladine organizacije, a političari se, uporno, bave podjelama i to je najveći problem“, kaže Vanja. “Moji prijatelji i ja smo možda ponajbolji primjer da je proces pomirenja djelom uspješan i da zaista djeluje na mlade ljude”, ponosno ističe. Ona priča kako su česte šale na račun zamišljenih granica koje ih dijele i vjeruje da se upravo kroz to vidi da su mladi okrenuti budućnosti.
‘’Treba imati na umu da ima i onih koji, iako nisu ni bili rodjeni za vrijeme rata, osjećaju mržnju prema drugome, ali nisu krivi oni nego sredina, roditelji, nastavnici…”, kaže Vanja. Ona se prisjeća situacije u kojoj je kafanska tuča u jednom baru u Istočnom Sarajevu u medijima opisana kao međunacionalni sukob“. Nisam mogla da vjerujem da to čitam jer sam bila tu i znam da nacionalnost nije bila razlog sukoba. Neko iz drugog mjesta, možda malo ruralnijeg neće to shvatiti i misliće da se treba bojati nekoga kad dođe ovdje, što je suludo.”, dodaje Vanja. O tome na koji način se gleda na veze između pripadnika drugih naroda/nacija/vjere Vanja kaže da ne može dati konkretan odgovor. “Teško je generalizovati, ali mi se čini da je sve više mladih kojima to nije nikakav problem, dok neke starije generacije imaju problem sa tim, mada, to je samo moj lični utisak.”, iskrena je ona. “Priče o ratu su bile učestale prije nekoliko godina, kada smo takoreći počeli sa druženjem. To je bilo nešto što se moralo proći da bi shvatili da imamo neke slične poglede na stvari i da možemo funkcionisati jedni sa drugima.“, kaže Vanja i dodaje da takvim temama treba da se bave profesori i političari na ozbiljan način.
“Na nekom privatnom planu je lako, ali nama, kao društvu, potrebne su ipak istine, jasna tumačenja nekih dešavanja a to je težak proces i treba ga ozbiljno shvatiti.“ završava ona.
“Tranzicija kod nas nije proces nego izgovor za sve loše i za sav nerad.“, počinje svoju priču Ivana Lučić (23), studentica Arhitektonskog fakulteta u Sarajevu. Ivana živi u Istočnom Sarajevu i studira u Sarajevu, uprkos tome što političari kažu da su Srbi u tom gradu ugroženi..
“Upravo na mladim ljudima treba raditi, raditi sa njima da shvate svu suludost podjela. Mislim da je za starije generacije kasno, ali za moju nije i vjerujem da idemo putem promjena.“, kaže Ivana. Svjesna je da postoje mnogi koji izbjegavaju kontakte sa “drugim“ i dosta je tema u javnosti koje lako izazovu lavine mržnje. “Meni se ipak čini da mediji previše forsiraju teme gdje neko nekoga mrzi pa stičemo utisak dubokih podjela, a u svakodnevnom životu je to drugačije.“, pojašnjava Ivana. Kao i Vanja i Ivana izdvaja primjer međunacionalnog sukoba koji je, zapravo, bila obična kafanska tuča. “Smijali smo se tome jer znamo šta je istina. Strašno je kako to mediji iskoriste jer umjesto da pišu o problemu nasilja oni lažu da je problem nečija nacija ili vjera.“, iskrena je Ivana.
“Kad vidite kako obični ljudi žive shvatite da nas uporno lažu i političari i mediji.“, odgovara na pitanje o podjelama u društvu Vedrana Knežević (27) iz Istočnog Sarajeva. “Svako malo pročitam da ne možemo skupa, jedni s drugima, a onda uveče izađem i sa Srbima i sa Hrvatima i sa Bošnjacima.“, pojašnjava Vedrana. “Nije naravno ni sve bajno, kad je riječ o ratu, tom dijelu prošlosti koji svaki narod tumači na svoj način, ali o tome rijetko i pričam u društvu.“, kaže ona. “Ne vjerujem da nam je to potrebno, da stalno gledamo u prošlost, a nemamo sigurnu budućnost.“, ističe Vedrana. Sa Vedranom se slaže i Ivana i obje su istakle da kad bi bilo više posla i sigurnosti u egzistencijalnom smislu ne bi bilo ni toliko rasprava o ratu koje nigdje ne vode.
Slobodan Todorović (26) nezaposlen, iz Istočnog Sarajeva smatra kako o ratu ne treba ćutati, ali ni stalno pričati“. On kaže da mu se čini da političari o ratu pričaju samo zato što ne znaju šta drugo. “Stanje u zemlji je loše, skoro je nemoguće naći posao, a onda dođe neki političar i priča o ratu, o ugroženosti nekog naroda, kao da maskira problem“, priča Slobodan. Kao i prethodni sagovornici Slobodan ne vidi podjele među mladima o kojima se toliko priča. “Kad izađemo u grad, na primjer, želja nam je da se provedemo a ne zanima nas ko je koje nacije“, dodaje Slobodan, ali i napominje da nije svugdje tako.“Znam da postoje ljudi koji se ne druže sa, na primjer, Srbima. Neki čak nisu nikad upoznali nekoga ko je Srbin“, kaže Slobodan. On vjeruje da to nije lični strah ili mržnja, nego posljedica sistema. “Ako nas od malih nogu razdvajaju i dijele mi možemo ili da se sami borimo protiv toga ili da prihvatimo ono čemu smo naučeni“, pojašnjava on.
Svi ovi mladi ljudi sa kojima sam pričao slažu se u jednom: stvarni život nije ono što se vidi u medijima ili čuje sa političkih govornica. “Jasno je da će nam trebati dosta vremena da usaglasimo viđenja i istine oko rata, ali ćemo to najlakše prebroditi jedni sa drugima, baveći se ekonomijom i poslovima, a ne “žvakanjem“ praznih priča“, kaže Slobodan.

author: Mladen Lakić


text:
Vijećnica ponovo na prodaju? | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
2. februara, 2015.
Davne 1984. godine gledaoci iz cijelog regiona smijali su se na skeč „Nadrealista“, u kojem Rizo prodaje sarajevsku Vijećnicu, američkom turisti, za 25 hiljada vašingtona. Danas, 30 godina kasnije, umjesto Rize i turista, na scenu su stupili predstavnici gradske uprave Sarajeva i uposlenici Nacionalne i univerzitetske biblioteke u Sarajevu. U skeču je Rizo nasamario američkog turistu, a ko će danas, u stvarnosti, biti nasamaren?
Vijećnica je otvorena nakon 18 godina dugog procesa obnove. Uporedo sa procesom obnove tekao je i spor između dvije strane, o tome ko će da bude korisnik prostorija nakon što zgrada dobije svoj autohtoni izgled. Prema podacima iz katastra objekat je vlasništvo države, a korisnik je Nacionalna i univerzitetska biblioteka. Sedam godina nakon početka obnove, u novembru 2003. godine, donesena je Odluka Vlade Kantona Sarajevo (Sl. Novine Kantona Sarajevo, br. 21/2003) koja je definisala višenamjensko korištenje Vijećnice. Prema ovoj odluci objekat će biti etažno podijeljen između gradske uprave, Nacionalne i univerzitetske biblioteke, te Muzeja razaranja Vijećnice, uz dodatak da će se centralni prostor aula koristiti za javne sadržaje, a u suterenu se predviđa prostor za nacionalni restoran.
Direktor NUB BiH Ismet Ovčina ovo rješenje vidi kao krajnje neadekvatno: “Kada je riječ o planovima podjele Vijećnice smatramo da nigdje u svijetu ne postoji zajedno administracija i biblioteka, institucije toliko različite po karakteru i nivoima vlasti. Zato smo mi ušli u ovo, jer u ovoj varijanti dijeljenje prostora nije praktično. Naš stav je bio i ostao da je Vijećnica simbol multikulturalnosti knjige, kao duhovne tekovine, koja objektivno zauzima prostor i vrijeme u svim civilizacijama. Prema onome što je u zvaničnim dokumentima to se mora poštovati. Poštujemo sud i Vijeće ministara, jer država je vlasnik Vijećnice, ali mi smo korisnik bez ograničenja. Mi ćemo se ponašati u tom kontekstu.“
Gradonačelnik Sarajeva Ivo Komšić posmatra ovo pitanje sa druge strane i naglašava:”U svim dokumentima koji tretiraju problematiku obnove Vijećnice grad Sarajevo se vodi kao investitor, a što je jako značajno jer su sve investicije za obnovu Vijećnice išle preko grada, odnosno gradonačelnika. Upotrebnu dozvolu za Vijećnicu izdalo je Federalno ministarstvo prostornog uređenja, obzirom da izdavanje ove dozvole spada u nadležnost ovog resora i ona glasi na grad Sarajevo. Nadalje, Vijeće ministara je svojim aktom donijelo Odluku da Vijećnicu predaju na upotrebu i korištenje gradu Sarajevu, a rješenje identičnog sadržaja izdalo je i Federalno ministarstvo kulture i sporta obzirom da je ovo ministarstvo bilo potpisnik zahtjeva za obnovu Vijećnice. Dakle, sa formalnopravne strane stvar je potpuno čista.“
Općinski sud u Sarajevu, 16.06.2014. godine, konstatovao je da Vijećnica nije vlasinštvo NUB-a BiH, dok Komšić navodi da je gradu Sarajevu na temelju toga Vijeće ministara, kao vlada na državnom nivou, dalo Vijećnicu na upotrebu i korištenje. Uposlenici NUB-a BiH nisu dali zvanični stav povodom ove odluke.
Postavlja se pitanje: Šta smo dobili i šta ostavljamo budućim generacijama, 118 godina nakon prvobitnog otvorenja Vijećnice, 22 godine nakon što je plamen progutao većinu fundusa biblioteke i nakon 18 godina mukotrpnog rada stručnjaka na obnovi? Dobili smo priliku da domaći i međunarodni studenti, naučnici i istraživači izučavaju građu ponuđenu u Nacionalnoj i univerzitetskoj biblioteci gurajući se sa uposlenicima gradske uprave na hodnicima, uživajući u žamoru turista, posjetitelja Muzeja, uz nezaobilazan miris bosanskih nacionalnih jela koji se uvlači u svaku poru ovog nacionalnog spomenika. Da li to iskustvo zaista vrijedi 16 miliona eura?

created: 2. februara, 2015.

author: Lejla Bečar


text:
Društvene i ekonomske dimenzije tranzicijske pravde | Balkan Diskurs
Nevena Medić
5. februara, 2015.
U nerazvijenim i razbijenim društvima, tranzicijska pravda (TP) će izgubiti svaki kredibilitet ukoliko se ne bavi društvenom nepravdom, korupcijom, eksploatacijom resursa i ekonomskim nasiljem. Kretanje prema pomirenju u Bosni i Hercegovini zahtijeva ponovno razmatranje tranzicijske pravde od samog početka, dok je uključenje ekonomskih i socijalnih prava ključno za učinkovitost tranzicijske pravde.
Društvena sigurnost koju smo nekada imali u BiH, koja je uključivala širok raspon osiguranih društvenih i ekononskih prava je nestala padom Željezne zavjese i početkom Bosanskog rata. Bosna je prošla kroz dvije tranzicije – post-socijalističku i tranziciju iz rata u mir. Ekonomska liberalizacija, ili tranzicija u samoregulišuće slobodno tržišteje doprinjela postepenom povećanju siromaštva i velikom jazu između bogatih i siromašnih. “Izgubljena” međunarodna pomoć, šverc i crno tržište su stvorili nove elite, uglavnom obogaćene u ratu. Ovo ide na teret siromašnijih kućanstava i tako se produbljuje jaz i pogoršavaju nepravde stvorene u konfliktu.
U ovom smislu, svi građani BiH, osim političkih elita koje su profitirale od rata (kolokvijalno poznati kao ratni profiteri) se mogu smatrati žrtvama tranzicije. Pitanje je kako pristupiti kršenju ekonomskih i socijalnih prava počinjenih ne samo tokom konflikta, nego i nakon konflikta od strane tajkuna i regionalnih interesnih grupa koje su, kroz pohlepnu privatizaciju i korupciju doveli ovo društvo na rub opstanka. Tranzicija do ekonomske liberalizacije je ostavila prostor za strukturalno nasilje elita koje su bilo koji postojeći TP mehanizmi propustili kazniti. Ove ekonomske degradacije počinjene od strane takvih individua su uzrokovale veliku patnju cijelom društvu i prolaze nekažnjeno.
U kontekstu tranzicijske pravde, bitno je napomenuti da je, kao rezultat hladnoratovskih sukoba, pojam civilnih i političkih prava kako ih shvataju zapadni liberali, uveden u srž društva i kršenje tih prava je uskoro postalo kamen temeljac Međunarodnog prava. Istočni blok, koji su tada sačinjavale komunističke zemlje, je prioritet stavljao na ekonomska i socijalna prava kao funkciju socijalističke države. Nekoliko faktora, uključujući i pad komunizma, Zapadnu dominaciju i promjene koje vode ka ekonomskoj liberalizaciji su rezultirale nametanjem zapadnih vrijednosti istoku, stavljajući civilna i politička prava iznad ekonomskih i socijalnih. S tim u vezi, kršenja ljudskih prava tokom rata i tranzicije su predstavljana kroz politički filter, bez mnogo obaziranja na ekonomsku stvarnost. Moja tvrdnja pokazuje da je TP postala više vezana za civilna i politička prava i ne bavi se suštinskim i integralnim dijelom – ekonomskim zločinima unutar tranzicije. Stoga, maksimalni potencijal za transformaciju društva s obzirom na istinu i pomirenje ne može biti dosegnut bez širenja paradigme TP da obuhvata i socijalna iekonomska prava. Uzmimo u obzir razvoj TP i njenih mehanizama.
Krajem 80-ih godina, Ruti Teitel, po prvi put formuliše TP na tehnički način. Sam izraz je izazvao diskusije i kritike jer je kombinovao dva naizgled nepomirljiva elementa: ideju o pravd i ideju o promjeni, koja označavaju i tragediju i nadu. U potrazi za stabilnim i mirnim društvom nove vlade su, sa podrškom međunarodne zajednice, razvile set mehanizama poznate kao Mehanizmi tranzicijkse pravdepravde, koji su navodno trebali pomoći društvima da se suoče sa prošlošću i krenu ka demokratskoj budućnosti, baziranoj na pravima. TP sačinjavaju i pravosudni i nepravosudni procesi i mehanizm, uključujući inicijative za sudski progon, uvođenje inicijativa vezanih za pravo na istinu, isporuku reparacija, institucijalnu reformu i nacionalne konsultacije. Ovi mehanizmi imaju dva glavna cilja: pružanje pomoći žrtvama i stvaranje ili poboljšavanje prilika za transformaciju političkog sistema i društvenih procesa. TP nije neka poseba vrsta pravde, nego pravda prilagođena društvima koja prolaze transformaciju. .
U širem smislu, TP se odnosi na način na koji društva prevazilaze društvene podjele i traže pomirenje i kako stvaraju pravni sistem koji sprečava buduća zlodjela. Ograničen je djelokrug koji se bavi pratećim faktorima konfliktu i tlačenju, kao što su društvena, ekonomska i kulturološka diskriminacija i uskraćivanje. Louise Arbour, bivši Sekretar za ljudska prava UN-a, pita zašto ekonomska, socijalna i kulturološka prava (ESK) nisu tradicionalno centralni dio TP inicijativa, te da li postoje prave prepreke ostvarivanju tako sveobuhvatnog ideals pravde za društva u tranziciji. Ona dalje zaključuje da se realnost marginalizacije ESK prava ogleda u artikulaciji samog našeg koncepta pravde.
Prvi i najstariji mehanizam TP je njen mehanizam krivičnog prava. Pojavio se u periodu poslije II svjetskog rata kada su pokrenuti Nirnberški procesi koji su trebali da se bave zvjerstvima počinjenim od strane nacističke Njemačke. Cilj ovih suđenja je bio svesti kolektivnu krivicu na individualnu odgovornost. Sa filozofskog stajališta, suđenja su se oslanjala na legalističku paradigmu koja nije bila prilagođena da se bavi društvenim pokretima i psihološkim dimenzijama koje karakterišu masovno nasilje. Zamislimo da je postojala šansa da se pred Međunarodni krivični tribunal za bivšu Jugoslaviju dovedu slučajevi ratnih profitera – današnjih elita – koji kradu od građana i obogaćuju se na muci siromašnog društva oštećenog ratom. Oduzimanje socijalnih i ekonomskih prava u BiH i zločina počinjenih tokom tranzicione ekonomske liberalizacije, i dalje prolaze nekažnjeno. Ovi zločini, kao i mnogi drugi, povezani su sa građanskim i političkim pravima, ili tačnije sa tjelesnim integritetom koji naglašava važnost ljudske autonomije i samoodređenja. Deprivation of social and economic rights in BiH, and crimes committed within the scope of transitional economic liberalization, largely remain unpunished. Ali sudski progon ovakvih zločina nije u najboljem interesu onih međunarodnih grupa koje su također profitirale ratom u Bosni, prodajom oružja i “njihove politike” regionu. Logika iza ovakve politike ide pod ruku sa neoliberalnom doktrinom: prvo su rastovali, onda su se pomirili, a sada, kao posljedica ostaju fabrike opljačkane privatizacijama koje su napunile džepove današnjih elita; elitankoji će opet naći “investitore” za privatizaciju i još jednom napuniti džepove.
Drugi mehanizam TP-a su komisije za istinu. Opisane kao privremene ad hoc institucije koje se bave istraživanjem, često sponzorisane od strane vlade, komisije za istinu streme istraživanju i izvještavanju ozbiljnih kršenja ljudskih prava. Komisije za istinu nisu sudska tijela te nemaju autoritet da izriču kazne. Njihov osnovni cilj je traženje istine kroz istraživanje, intervjuisanje, stvaranje državnih arhiva i objavljivanje rezultata, koji pomažu da se uspostave činjenice o tajnim i destruktivnim djelima represivnog režima. Izraz “istina” je uzrokovao mnogo debata. Zagovornici TP kažu da govorenje istine dovodi do procesa nacionalne katarze, koja može usmjeriti energiju ka nacionalnom pomirenju. Jedno od pitanja je: “Koja “istina” će prevladati?” Na Balkanu postoje mnoge istine, a problem je u tome kako pomiriti sve te istine u jednu zajedničku historiju.
Kao treći mehanizam TP-a, institucionalna reforma koja gradi pravične i učinkovite javne ustanove može pomoći postkonfliktnim i tranzicijskim vladama da spriječe ponovno pojavljivanje kršenja ljudskih prava. Takve reforme ye moryju desiti radi transformacije vojske, policije, sudstva i srodnih državnih institucija iz instrumenata represije i korupcije u instrumente javne službe i integriteta da bi društvo povratilo povjerenje u njih. S druge strane, ova reforma bi trebala dati legitimnu podršku pružanju sigurnosti. Dejtonski mirovni sporazum je, iako uspješan u zaustavljanju rata, uspostavio konstitucijalne strukture koje su samo produbile etnički jaz. Nedostatak povjerenja u državne institucije BiH je značajan problem, tako da imamo situaciju gdje je potražnja za pravdom velika a malo je resursa za bavljenje tom potražnjom. Što se tiče vansudskih mehanizama, u društvu postoji potreba za restoracijom moralne filozofije. Što se tiče institucionalnih reformi kao TP mehanizhma, Ustav BiH, aneks IV Dejtonskog sporazuma, spominje samo prsvo na obrazovanje od niza ekonomskih i socijalnih prava na koja bi građani jedne zemlje trebali imati pravo.
Kao posljednji mehanizam, reparacije predstavljaju način kompenzacije dodijeljene žrtvi kršenja ljudskih prava za štetu koju su pretrpjeli. Cilj je često da se dodijeli priznanje i poštovanje žrtvama i preživjelima takvog nasilja. Reparacije uključuju direktnu distribuciju određenih dobara žrtvama, koje mogu uključivati ekonomski transfer, materijalni i simbolički. Reparacije kao što je ovaovačesto mogu imati najveći uticaj na svakodnevni život žrtve, dok u isto vrijeme predstavljaju veliku gestu pema priznavanju njenog stradanja. Ovo je jedini mehanizam koji direktno ublažava socioekonomski konflikt. Ipak, količina dobijenog novca je rijetko dovoljna da mijenja život. Istraživanja su pokazala da se većina jednokratnih isplata koristi za otplatu medicinskih ili obrazovnih dugova, ili se jednostavno potroši bez stvaranja nekih dugoročnih promjena u primaočevom standardu življenja. U BiH, pravo na reparaciju se bazira na narušenom pravu i na invaliditetu koji se mora dokazati, dok se svota novca određuje sukladno stepenu invaliditeta. Paradoksalno, vojne žrtve rata primaju veće reparacije nego civilne žrtve, što je dokaz socijalno nepravednog sistema.
Razgovarajmo sada malo šire o socijalnim i ekonomskim dimenzijama TP. Postoji pretpostavka da su civilna i politička prava osnovne slobode za koja se mogu utvrditi kršenja, dok su ekonomska, socijalna i kulturna prava povlastice koje država može da obezbjedi dugoročno nu zavisnosti od resursa kojima raspolaže i koje se prioritiziraju u političkom okruženju.     Tako da se ova orava često pogrešno tumače i otpor prema njihovom provođenju od strane TP mehanizama je neizbježan, kao logičan ishod.
Zašto tranzicijska pravda često ignoriše ESK prava? Jedno objašnjenje je da je lakše pristupiti zločinima, zločincima i popravljanju civilnih i političkih prava, posebno prataćem razvoju međunarodnog krivičnog prava, koji se ughlavnom bavi onim civilnim i političkim pravima koji se vezuju uz tjelesni integritet. Nije iznenađujuće što je bilo vrlo malo optužbi pod međunarodnim krivičnim zakonom za masovna kršenja ESK prava u konfliktu: Bečka deklaracija o ljudskim pravima je pokušala da prekine kvalitativnu podjelu na civilna i politička prava i ekonomska i socijalna prava, utvrdivši: “Sva ljduska prava su univerzalna, nedjeljiva i međusobno zavisna i povezana. Međunarodna zajednica mora da se bavi ljudskim pravima na pošten i jednak način, sa istim naglaskom na sva prava.”
Pravo na adekvatan standard života, uključujući hranu i smještaj, obrazovanje, fizičko i mentalno zdravlje, socijalnu sigurnost, korektne uslove rada, kulturne pogodnosti i pravo na posjedovanje imovine garantuje Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima. Ipak, u situacijama oružanog konflikta, oduzimanja zemlje, hrane, vode i medicinske njege, mnogo ljudi može da strada i čak i oni što prežive mogu pretrpiti dugoročne posljedice koje utiču na kvalitet i dužinu života. Iz tog razloga, kršenja ekonomskih ii socijalnih prava mogu imati poražavajući efekt, koji lesto može trajati kroz nekoliko generacija, jer se žrtvama uskraćuju obrazovne i medicinske usluge, socijalna zaštita i prilike za zaposlenje. U širem bosnaskom kontekstu, nejednakost i ugnjetavanje održavaju političke elite koje su izgradile snažnu bazu za dalju manipulaciju i iskorištavanje u vrijeme mira i tranzicije.
Da bi tranzicijski procesi bili učinkovitiji i dugotrajniji, više mora biti učinjeno po pitanju opšteg nezadovoljstva zbog velikih socijalnih nejednakosti koje postoje u postkonfliktnim društvima. Malo se govori o socioekonomskom liječenju postkonfliktnih društava, a još manje o prevazilaženju postojećih nejednakosti kao potrebi za dostizanje socijalne pravde unutar društava koja mogu uspostaviti održivu i mirnu budućnost. Rama Mani uključuje koncept socijalne pravde i tvrdi da u osiromašenom i razrušenom društvu tranziciona pravda gubi svaku vjerodostojnost ukoliko se ne bavi socijalnom pravdom, korupcijom i iskorištavanjem resursa. Ona prihvata da je za mnoge preživjele svakodnevna nepravda ukorijenjena u historijskim nejednakostima isto tako bitna, ako ne i bitnija od nesvakidašnjih nepravdi počinjenih tokom konflikta. Naglašava da se čini da pitanje socijalne pravde leži tik iza tradicionalnih ograničenja tranzicijske pravde.
Pravda ukorijenjena u samostalnoj jednakosti iziskuje posvećivanje pažnje prošlim nedjelima i omogućavanje jednakosti za priliku u budućnosti, kao što je rečeno u drugom principu pravde Johna Rawlsa, koji kaže da se socijalnim i ekonomskim nejednakostima nejednakostima treba baviti na način da institucije pomoći budu otvorene svima i da najviše koristi od njih imaju oni koji to najviše trebaju. Ovakva razmišljanja trebaju otvoriti vrata prvim koracima TP za sadašnje i buduće kontekste. Rawls dalje govori da je nepravda jednostavno nejednakost koja koči svačiji boljitak. Implementacija konkretnih ekonomskih i socijalnih programa može smanjiti krucijalne nepravde i postaviti socijalnu pravdu kao primarni društveni cilj. Ovo se pak kosi sa neoliberalnom paradigmom jer iziskuje uključenje države. Na kraju ostaje pitanje: “Sa čim je teže živjeti? Počiniocima zločina ili profiterima koji uživaju u plodovima ovih zločina?”

created: 5. februara, 2015.

author: Nevena Medić


text:
Ožiljci tranzicije: Zaboravijeni grad, izgubljene generacije | Balkan Diskurs
Sara Velaga
6. februara, 2015.
Od ideje do njenog sprovođenja u djelo. Od sumraka do zore, ili od zore prema sumraku, u slučaju Bosne i Hercegovine. Prelaz uvijek sadrži jednu dozu rizika. Najčešće je to strah od gubitka trenutnog i strah od neuspjeha. Naše područje je, nažalost, zahvatilo oboje. Izgubljeno je sve što je nekad postojalo, a nastavljen je strah od sutrašnjice.
Umjesto nadanja boljitku ove države suočeni smo sa konstantnim preispitivanjem:“Šta radimo ovdje?”. Kada rafali teških riječi, lažnih obećanja i nepravde padnu na svijet, neminovni su ožiljci. Među mladim ljudima su oni naročito bolni kada shvate da, ono što im po pravilu pripada, nikada neće biti njihovo. Naim Pivalić je skroman, pametan i vrijedan momak. Ima 23 godine, ali od završetka srednje škole nema posao. Proces tranzicije je na njega ostavio trajne ožiljke i čini se nemogućim vjerovati u bolje sutra. On ističe da je mladim ljudima onemogućeno pravo na posao, jer u Jajcu prilika kao da više i nema.
Sa školom ili bez nje, oni su svi prepušteni sebi i rješenje pronalaze u porocima od kojih je najaktuelniji kockanje ili klađenje. Mladi gube i ono malo što imaju, a sve zarad trenutnog ispunjenja. ”Politički obojena stvarnost je jedan od glavnih problema.”, smatra Boris Đogaš (22) koji je svoju sreću odlučio potražiti van granica BiH. Otišao je jer smatra ponižavajućim to da obrazovani ljudi rade za mizerne plate dok političke elite uzimaju ono što im ne pripada. Ovdje je gotovo nepisano pravilo pripadati političkoj stranci da bi radio. I to je jedan od presudnih razloga njegovog odlaska. Njegov primjer je samo jedan od brojnih primjera mladih ljudi koji odlaze. Odliv mozgova je sveprisutan i u konstantnom je porastu. Ljudi ne žele mrvice sa stola vladajućih, već ravnopravne šanse da zarade od svog znanja.
Period tranzicije u BiH, generalno, nije donio gotovo ništa dobro, a naša lokalna zajednica je, naročito, ostala na marginama. Jajce, kao istorijski grad, izgubljenog je značaja. Od drugog zasjedanja AVNOJ-a, preko istorijskih spomenika, pa sve do vodopada u samom centru grada, ovaj grad itekako zauzima značajno mjesto u našoj istoriji. Međutim, procesom tranzicije ovaj grad kao da je zaboravljen. “Mladi na kojima sve ostaje su maksimalno zanemareni i u njihovu budućnost se ne ulaže.”, ističe Asja Šahman, studentica druge godine sanitarnog inženjeringa u Banja Luci.
Niski i neredovni budžeti za mlade, mizerne stipendije i nestručan kadar obrazovnog sistema doprinose tome da mladi prestaju vjerovati da se trud isplati. Anamarija Rajić, studentica druge godine ekonomije i menadžmenta u Banja Luci, ističe da je neophodno ulagati u aktivnosti za mlade i motivisati ih više. U našem gradu ne postoje visokoškolske ustanove, samim tim mladi nemaju drugu mogućnost osim napustiti grad i tražiti svoje mjesto negdje drugo u BiH i svijetu.
“Proces pomirenja i razvoja je dobro zamišljen, ali nije implementiran na pravi način.”, mišljenje je studenta završne godine ekonomije u Sarajevu, Nedima Glamočića. Prema njegovim riječima stvorene su samo veće pometnje među građanima. Javilo se nezadovoljstvo i podjele u nacije, a nacije predstavljaju pojedine stranke. Dolazi do toga da svaka stranka biva nezadovoljna onim što joj se dodjeli ili nalaže. Srednja klasa, koja je balans, i koje treba da bude najviše je nestala, te su je zamjenili ekstremno bogatstvo i siromaštvo. Nestala je zbog politike koja glasi “Uništi-kupi-prodaj-obogati se”.
Nedim nastavlja: “Državom je zavladao veliki politički rat. Kod te naše vlasti ne postoje sankcije, već samo ko je nepodoban za suradnju, tj. ko neće da bude timski lopov njega sankcionišu. Sve se uništava zarad samobogaćenja, a narod uvijek ispašta.” Glamočić smatra da je izlaz u bavljenju poljoprivredom i zaštiti domaćih proizvoda, u slučaju da se vlast izmjeni, da se tačno podjele odgovornosti, te da jedna država ima jednog predsjednika, i jednu cjelinu bez kantona; da se formiraju ljudi koji će pratiti rad stranaka, te im biti i “kadija i sudija; da se olakša osnivanje novih firmi, da se rade veći podsticaji za razvoj; da se snize kamate i da se zaposlenima ne trese pod nogama, a da se isti ti, zaposleni, osiguraju i da dobiju stalni radni odnos; da mladi budu svjesni situacije i da napadaju, da osuđuju, da unište one koji su nepodobni za narod i razvoj, te da se aktiviraju, rade, guraju jedni druge, da se učlane u mnoge organizacije za mlade, na koncu da ih formiraju i sami, te da ih čuju ljudi koji su odgovorni i da ih se plaše.
Ako mladi odu i napuste zemlju neće biti dobro. Moraju ostati i boriti se. Moraju postati radni ljudi. U radnima je rješenje problema. Jedan takav primjer je 30-ogodišnjak Bojan Lukić, koji je odlučio Ameriku zamijeniti ovim našim malim gradićem, ambiciozno misleći da će uspjeti. U razgovoru s njim shvatam koliko je teško drugima prihvatiti stvarnu situaciju u BiH. Mladi ljudi imaju mnogo želja, ali neadekvatne uslove za sprovođenja u djela. Bojan vjeruje da je skromno ono što on želi: stan, auto i posao. On misli na posao koji mu pokriva životne troškove. Kada mu se ukazala prilika za radno mjesto on je ostao zatečen iznosom plate. “Pa šta s tim novcem da radim?”, glasilo je njegovo pitanje, a istovremeno i pitanje naroda. Šta da radi pojedinac, a kamoli porodica sa onim što se zove minimum? Zar su osnovne ljudske potrebe postale luksuz?
Najveći ožiljak na licu prosječnog čovjeka predstavlja gubitak dostojanstva. Proces pomirenja je čini se, doveo do najvećeg mogućeg raskola i pomirio samo vodeće sa vodećima u kriminalu. Dobre je naveo da se zapitaju šta su danas prave vrijednosti. Mladi ljudi su suočeni sa posljedicama iz prošlosti i nepravedno odrađuju ‘’Sizifov’’ posao. Mnogo toga se čini uzaludnim. Neophodno je promijeniti stvari iz korijena i razviti svijest mladih o trenutnom stanju.
Jedna od prepreka na putu ka ujedinjenju i sprovođenju procesa pomirenja je dakako nacionalizam. Čini se da se prenosi sa koljena na koljeno, baš poput neke nasljedne bolesti. Mladi, koji nemaju doticaj sa ratnim dešavanjima, ograđuju se od onih “drugih”, iako nemaju adekvatan razlog. Naši, vaši, njihovi, tako izgleda zvuči parola ovog posttranzicionog perioda.
Dok nismo prešli iz jedinstva, u rasparčane djeliće regiona, bilo je sasvim uredu. Zvali smo se “jugosloveni” i živjeli prilično skladno. Prelazom iz tog načina u ovaj sadašnji postali smo sami sebi neprijateljima. I to je naročito prisutno u manjim sredinama, poput ove. Rafali pojedinaca uništavaju populacije. Treba trezveno razmišljati. Ožiljci tranzicije ostaju i ostat će, ali “bolje sutra”, ipak postoji. Ne dozvolimo da ono ostane samo mrtvo slovo na papiru. Mi, na kojima svijet ostaje, učinimo samo malo da bi se postiglo mnogo.
Ako je kap vode dio čitavog spektakla zvanog okean onda je i čovjek veoma važan u onome što nazivamo čovječanstvom. Naizgled nevažni, zajedno smo neosporivo jaki ljudi, spremni učestvovati u projektu za opštu dobrobit. Svima je potreban maleni poticaj da stvore nešto ogromno. Pogrešno mislimo da smo suvišni ili nedovoljni. Itekako smo kompatibilni da ostvarimo cilj. I više od jednog, zajedno.

created: 6. februara, 2015.

author: Sara Velaga


text:
Neobična sudbina bivšeg logoraša | Balkan Diskurs
Erna Duratović
10. februara, 2015.
“Čovjek mora biti sretan nakon svega što preživi, prihvatiti život ako nećeš da poludiš.”
Stražar koji ga je početkom devedesetih čuvao u logoru Omarska danas mu donosi poštu i on u tome ne vidi ništa neobično. Njegovo ime je Kasim Pervanić. Ima 52 godine, i povratnik je u mjesto Kevljane. Kasim ne vidi ništa čudno u tome da se susreće sa svojim bivšim logorskim stražarima, jer, kako kaže, ne boji se ničega. Njihov odnos je isključivo poslovan, kad kome šta zatreba to i urade.
Selo Kevljani nalazi se u blizini grada Prijedora, na sjeverozapadu Bosne i Hercegovine. Ovo selo udaljeno je nekoliko kilometara od Omarske, mjesta gdje je tokom rata postojao logor za Bošnjake i bosanske Hrvate pod kontrolom bosanskih Srba. U Kevljanima je danas tek nešto više od 100 stanovnika, a prema podacima sa popisa iz 1991. godine bilo ih je 1.947. Svi su Bošnjaci, a ovo selo administrativno pripada entitetu Republika Srpska.
Prisjećajući se godine kad je rat u BiH počeo, kaže da se moglo naslutiti da neće proći mirno. Nije mogao ni sanjati da će se dogoditi užasi koji su uslijedili. Upozoravali su ga da ode, blizak njegov prijatelj, pravnik, bio je u Srpskoj demokratskoj stranci (SDS), i on mu je savjetovao da bježi.
Sa njim je, u logoru, bio zatvoren i mlađi brat, Kemal Pervanić, koji danas živi i radi u Engleskoj. Kemal je autor filma “Pretty Village“, o stradanju Bošnjaka ovog kraja. Njihovi roditelji su uspjeli da pobjegnu na vrijeme i izbjegnu odvođenje u logor. U moru loših stvari kojih se sjeća iz logora postoji i jedan human primjer. Brat mu je bio bolestan, morao je često u toalet. Po povratku iz toaleta čuvari bi ih dočekali i pretukli. Ipak, današnji njegov poštar znao je ponekad, kad ostane sam, da izvede njegovog brata u toalet, a da prođe bez batina.
Nakon sedam mjeseci u logoru, 14. decembra 1992. Godine, Kasim je bio slobodan kao i njegov brat. Logor na Manjači je raspušten, preuzele ih je osoblje Međunarodnog crvenog križa i otišli su u Karlovac.
Za njega i porodicu počinje nov život, otišli su u Englesku i tamo je ostao dvije godine. Kaže da mu je bilo lijepo u uređenoj zemlji, ali da ipak nije imao mira sam sa sobom, te da je čak pomišljao i da se ubije. Došao je u Bihać 1995. godine i pridružio se Armiji BiH.
Odlučio je da nastavi život u Sanskom Mostu, gradiću na sjeveru BiH. Otvorio je butik, ali nije dobro prošao, jer, kako kaže, kad nisi mještanin tada nisi dobrodošao. U potrazi za boljim životom odlazi u Holandiju. Prije odlaska u Holandiju posjetio je Kevljane, u 11. mjesecu 1996. godine, u pratnji dva vojnika, prijatelja.
Za razliku od života u Engleskoj, u Holandiji je bio srećniji. Kaže da mu se svidjelo tamo, ali nije se svidio on njima. Tražio je azil i na zadnjem ročištu mu nisu rekli da mora otići iz zemlje za 21 dan. Prilikom redovnog javljanja u policijskoj stanici je saznao da je ilegalno u zemlji. Falilo mu je mjesec dana do punih pet godina u Holandiji. Uhapsili su ga i prema proceduri je proveo dva mjeseca u zatvoru, a onda je deportovan u BiH. U Sarajevo je vraćen iz Holandije 2003. godine. Ponovo je bio na početku. Bio je kratko u Sanskom Mostu, a onda je došao u Kevljane.
U porušenom selu počinje život iznova. Napravio je kuću, kupio nešto stoke. Kasim, pun životnog elana nakon svega, nalazi vremena i za rad u džematu.
Većina kuća u selu je obnovljena ličnim sredstvima, a tek nekoliko njih je dobilo neku inostranu donaciju. Sela u kojima žive Srbi su blizu Kevljana. “Danas, nakon svega, jedni pored drugih da, ali zajedno nikada.“, pojašnjava Kasim situaciju.
U Kevljanima se nalazi spomenik gdje su iz dvije grobnice identifikovane 602 osobe. Spomenik ima 12 ploča sa ispisanim imenima, a ostavljena su mjesta za još dvije ploče, koje će biti izgrađene, čim se skupe sredstva.
Kasim kroz priču govori da poslije logora više nije ni za tugu ni za veliko slavlje. Nije se predao i nije dopustio sebi da klone duhom. “Čovjek mora biti sretan nakon svega što preživi, prihvatiti život ako nećeš da poludiš.“, kaže Kasim. Uz osmijeh je otkrio da proizvodi i rakiju, ne pije je, ali nešto proda, a većinu poklanja prijateljima.
“Život je borba za sve, dato nam je samo mjesto gdje se rodimo.“, rekao je ovaj čovjek neobične životne priče, na rastanku.


text:
Žene - Jučer, danas i sutra | Balkan Diskurs
Sara Velaga
6. marta, 2015.
Bog stvori Adama, a od njegovog rebra Evu, i tako eto Bog u samom nastanku učini ženu podložnom i ovisnom o muškarcu. Žena postade simbol jednog dijela koji je namjenjen da upotpunjuje cjelinu muškarca, a nikako posebna cjelina, jedinstvena sama za sebe.
Uvijek u sjeni, žena treba da bude majka, pratilja, kućanica, supruga i sestra, treba da služi i opslužuje, žena treba da bude žena.
Koliko vremena nam treba da se izborimo za ravnopravnost i jesmo li, zaista, danas ravnopravne?
U mom rodnom gradu, kada se spomene Međunarodni Dan žena, mnogi od nas prvo pomisle na simbolične poklone i cvijeće koje se daruje na taj dan. Međutim, to nije ono za šta su se žene borile, ženama nije potrebno da budu zapažene samo jedan dan u godini.
Moja baka Slavica primjer je žene koju ćemo simbolično nazvati “Jučer”, požrtvovana, uporna i istrajna majka u preteškoj misiji samohranog odgajanja djece. Sve njene lične potrebe ostale su zaboravljene u ratnom periodu, baš poput potreba većine njenih vršnjakinja. Komentirajući današnje obilježavanje Međunarodnog Dana žena, sa sjetom u očima, moja baka ”Jučer”, prisjeti se kako se nekada, u “njeno vrijeme”, obilježavao 8. mart.
“Kćeri moja, kada sam ja bila u tvojim godinama, ovaj praznik je bio snažan poticaj i pokazatelj konačne ženske neovisnosti i ravnopravnosti. Ono što je danas od njega napravljeno je komercijalni potez koji degradira žene.“
Moja majka Tanja primjer je žene koju ćemo simbolično nazvati “Danas”. Poput bake Slavice, samohrana je majka dvoje djece, uz to je još i nezaposlena. Moja mama “Danas”, marginalizovana je u društvu, upravo zbog “nedostatka” muškarca u svom životu. Za nju 8. mart predstavlja simboličan dan uspjeha ženske borbe za ravnopravnost, na brdovitom Balkanu.
“Kada vidim sve te šarene poklone i cvijeće, koji se ženama kupuju na taj dan, ne mogu da se ne zapitam vide li ti muškarci istinsku vrijednost u ženama i ostali ostatak godine? Ako to muškarci ne vide onda 8. mart nema pravu svrhu, jer je omogućio transparentnost ženama samo na jedan dan u godini.”
Retrospektivno gledajući generaciju žena u mojoj porodici zapažam da sve imaju jednu zajedničku nit koja ih povezuje, a to je nepravda koju su im nanijeli muškarci i društvo u kojem žive. Bez obzira na vrijeme u kojem su one živjele i u kojem živim ja, okolnosti ostaju iste.
Moje ime je Sara i predstavljam primjer žene koju ćemo simbolično nazvati “Sutra”. Mlada, ambiciozna, iskrena, spremna za vrijeme u kome žena postaje potpuno ravnopravna i svjesna da ravnopravnost nije pasivno stanje, ukratko – žena aktivista. Moj glas mora se čuti i moje potrebe moraju se transparentno predstavljati i za njih se moram junački boriti. Mi, sve žene “Sutra” treba da se suočavamo sa problemima stereotipa i osuda. Naša borba za osvješteno društvo otvorenog uma, koje vrijednuje žene podjednako kao i muškarce, upravo je počela.
Ukoliko se jednog dana odlučim za majčinstvo i dobijem kćerku “nasljednicu” generacije žena Velaga, želim da bude hrabra i da vjeruje kako može postići sve što želi. Želim da zna da Dan žena nije jedan dan u godini, već njen cijeli život. Reći ću joj da, bez obzira na sve uspone i padove, bila udata ili sama, žena vrijedi jednako i niko nema pravo da tvrdi drugačije. I sve to ću dokazati primjerom žena iz porodice Velaga.
Da, žena može sve! Mi trebamo, možemo i hoćemo djelovati u svim sferama društva, nedopustivo je tolerisati stereotipne priče o ženama i o tome kako su njihove funkcije samo majčinstvo i kućanski poslovi, a dosta je i priče o “alfa mužjacima” i “ovisnim ženama”.
Bosanskohercegovačko društvo treba da doživi hladan tuš realnosti, za koji evidentno nije spremno. Možda je došlo vrijeme alfa žena?


text:
U čast Međunarodnog dana žena: Borba protiv rodnih stereotipa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
8. marta, 2015.
Dženana Pezić-Ahmetpašić, iz Sanskog Mosta, provodi veći dio svog slobodnog vremena dižući tegove, uprkos dugogodišnjim predrasudama prema ženama sportašicama u BiH. Za PCRC je rekla da je posvećena sportu, unatoč nepristojnim i osuđujućim komentarima komšija, koji su išli do te mjere da tvrde da nije zatrudnila nakon braka radi korištenja steroida i hormona.
Ova optužba je daleko od istine, ali Pezić-Ahmetpašić kaže da je kritike samo motivišu.
“Svaka kritika je dobrodošla, jer me svaka motiviše za dalji razvoj, čini me ambicioznijom, odlučnijom, i posvećenijom sportistkinjom. Uvijek nađem svoje mjesto u teretani punoj nadmenih muškaraca, jer ovo je sport kome sam posvećena i koji volim”, kaže ona.
Pezić-Ahmetpašić predstavlja kontrast načinu na koji su žene u konzervativnom bh. društvu inače predstavljene: slabe, zavisne žrtve, čija je vrijednost određena njihovom privlačnošću i reproduktivnim sposobnostima. Čak je i bosanski jezik protiv žena na neki način. Živimo u društvu koje konstantno odbija ženski rod za riječi kao što su vojnik, pilot, delegat i psiholog. Nema muškog roda za riječi domaćica, stjuardesa i medicinska sestra.
Nakon braka, samo mali broj žena u Bosni i Hercegovini će zadržati samo svoje prezime i suočiti se sa posljedicama. U haustoru ćete gotovo sigurno sresti komšiju koji će pitati da li živite u vanbračnoj zajednici, jer su dva prezimena na vratima. Ako ikada spomenete da se ne želite udati, vaš uspjeh će biti potpuno potkopan. Čak i da dobijete Nobelovu nagradu, nakon toga, smatrati će vas manje uspješnom, nego da ste se udali i imali djecu.
Nevjerovatno je teško boriti se sa većinom u bh. društvu, ali okrenimo se nekolicini žena koje su bile dovoljno hrabre da budu drugačije, koje se trenutno ističu u tipično “muškim” poljima.
Zlata Delić, iz Doboja, je profesionalna vojnikinja OSBiH, već duže od tri godine. Kao i njene muške kolege, rukovala je sofisticiranim naoružanjem, vozila vojna vozila i učestvovala u izvođenju vježbe gašenja požara protivpožarnim aparatom. Za PCRC je rekla da nije nailazila na predrasude ili rodne stereotipe u poslu koji obavlja.
Aida dr. Sinanović je, također, član OSBiH, ali kao oficir i ljekar.
“Već petu godinu sam na formacijskom mjestu majora“, rekla je za PCRC. “Primam za svoj rad majorsku platu i čekam taj čin. Komandir sam sanitetske čete, koja broji 50 vojnih i građanskih lica. Nikada nisam nailazila na rodne probleme.”
Dodala je da učestvuje u projektima vezanim za rod, i da je rezolucija 1325 Savjeta bezbjednosti UN, koja se bavi ulogom žene u upravljanju konfliktom, rezoluciji konflikta i održivom miru, nešto o čemu se priča i vodi računa u OSBiH.
Maira Brkić, iz Gračanice, je po zanimanju diplomirana ekonomistica, ali je odabrala lov, kao hobi, kada je imala 19 godina.
“Kada sam odlučila postati lovočuvar mnogi ljudi su me čudno gledali. U vrijeme kada sam polagala lovočuvarski ispit sa mnom je bilo 50 muškaraca i niti jedna žena.”
Brkić je dodala da ne obraća pažnju na stereotipe i da misli da žena može raditi svaki posao koji poželi. Samo joj je potrebna dobra volja i odlučnost.
Svim ženama u BiH i širom svijeta, koje kuju svoju sreću i rade na okončanju diskriminacije, koje ignorišu stereotipe i ne daju drugima da odrede njihove mogućnosti, Centar za postkonfliktna istraživanja želi sretan Međunarodni dan žena!


text:
Borba za vidljivost – „coming out“ u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
14. marta, 2015.
Svjetska zdravstvena organizacija (SZO) je 17. maja 1990. godine prekrižila homoseksualnost u Međunarodnoj klasifikaciji oboljenja. Iako je većina zemalja, koje pripadaju Svjetskoj zdravstvenoj organizaciji, posvećena borbi protiv diskriminacije na osnovu seksualne orijentacije i roda, neke od zemalja pripadnica ostaju neodlučne u potpunom implementiranju neophodnih mjera koje garantuju efikasnu zaštitu, ostavljajući time prostor nasilju i diskriminaciji protiv lezbijske, gej, bi i trans (LGBT) zajednice.
Bosna i Hercegovina je jedna od onih zemalja koje pripadaju SZO, a u kojoj su pripadnici/e LGBT zajednice dikskriminirani i stigmatizirani. Ova mala zemlja od 3,871,643 stanovnika je sastavljena od tri etničke skupine: 48% bošnjaci, 37.1% srbi i 14.3% hrvati. Nakon rata 1995. godine i potpisivanja Dejtonskog mirovnog ugovora, Bosna i Hercegovina je podijeljena na Distrikt Brčko i dva entiteta, Federaciju BiH kao bošnjačko-hrvatski entitet i Republiku Srpsku kao većinsko srpski entitet. Oba entiteta su legalizirala homoseksualne odnose između 1998. i 2000. godine, što je LGBT zajednici u BiH dalo nadu da bi stvari mogle ići u pravcu poboljšanja. Tako je 2003. godine na državnom nivou usvojen Zakon o rodnoj ravnopravnosti koji, između ostalog, zabranjuje diskriminaciju na temelju roda i seksualne orijentacije, ali bez jasnog pominjanja homoseksualnosti i roda.
Usvajanje Zakona o rodnoj ravnopravnosti je označilo iskru nade za LGBT zajednicu i početak formiranja udruženja i grupa podrške aktivista i aktivistkinja u BiH, u borbi za zaštitu i ravnopravnost, koja će uskoro biti suočena sa brutalnim nasiljem.
Jedan od prvih događaja u BiH, koji je trebao da poboljša vidljivost LGBT zajednice u BiH, bio je Queer Sarajevo festival (QSF), organiziran 2008. godine. Odabir datuma održavanja bio je žestoko kritiziran, jer se podudarao sa mjesecom Ramazanom. Nekoliko događaja je trebalo biti održano u okviru petodnevnog festivala, međutim, organizatorke su bile primorane otkazati festival nakon samog otvaranja, zbog nasilnih napada vjerskih fundamentalista i huligana koji su ozlijedili osmoro ljudi, uključujući i pripadnike MUP-a.
Od tada je LGBT zajednica ostala poprilično nevidljiva, a svaki događaj koji je imao za cilj poboljšanje vidljivosti postao je metom prijetnji koje su rezultirale nasiljem. Nakon izvjesnog vremena, bez obzira na napredak u susjednim zemljama kao što je Hrvatska npr., koja je nedavno legalizirala istospolna partnerstva, u Bosni i Hercegovini se situacija nije značajno promijenila. U februaru 2014. godine je grupa maskiranih lica na otvaranju Merlinka festivala, u Art kinu Kriterion, napala goste/šće i posjetitelje/ke, što ukazuje na to da se malo šta promijenilo u odnosu na 2008. godinu. Još je alarmantnije što ankete iz 2013. godine pokazuju da 59,5% građana i građanki BiH smatra da je promjena spola “odvratna“ i da 56,5% ispitanika smatra da homoseksualnost treba biti liječena. S obzirom na pokazatelje anketa i opštu klimu nerazumijevanja i nasilja u BiH, postavlja se pitanje: Da li pripadnici LGBT zajednice mogu živjeti otvoreno i slobodno u Bosni i Hercegovini?
Kako izgleda roditi se u svijetu u kojem društvo od tebe očekuje da budeš heteroseksualan/a, a ispadanje izvan “norme“ implicira da moraš “izaći iz ormara“. Kako je definirano u “Pink report-u“ (2014.), “koncept izlaska (coming-out-a), deriviran iz izraza “izlaska iz ormara (eng. Coming out of the closet), je izraz koji opisuje javno ili otvoreno deklarisanje i afirmaciju vlastite (homo)seksualne orijentacije.“
Niki, Selma i Aleks su tri mlada/e bosanskohercegovačka/e aktivista/kinje koji/e su se složili/e podijeliti svoje coming out priče.
Niki je bosanskohercegovačka aktivistkinja koja se identificira kao queer. Ona je još u ranom djetinstvu shvatila da ne može da se pronađe u konceptu identiteta u okviru binarnosti “muško – žensko“. Odrastajući shvatila je da su rodni normativi društveni konstrukti i da je sasvim okej biti “izvan kutije“.
“Imala sam četrnaest godina kada sam se “outala“ svojim roditeljima i najteže mi je zapravo palo “outanje“ samoj sebi. Na kraju je sve ispalo dobro, jer su me roditelji u potpunosti podržali. Ne mogu reći da je uvijek bilo tako lako i postojali su momenti kada sam birala da se ne “outujem“, dok sam radila u obrazovanju i za određene privatne firme, na primjer. Tada sam jednostavno prešućivala ovu temu, kako bih izbjegla moguće posljedice poput otkaza i slično.“
Selma je, također, LGBT aktivistkinja, koja se outala kao lezbijka, prije nego što je shvatila da je privlače i osobe čiji rod nije ni muški ni ženski, stoga se ona identificira kao panseksualna osoba. Kako je Selma članica vrlo konzervativne i religiozne obitelji, coming out smatra iznimno velikim osobnim izazovom.
“Moji roditelji ništa ne znaju. Poprilično sam out na fakultetu i među prijateljima, međutim, kada je riječ o obitelji, samo sam sestri i rodici out. Moji roditelji su duboko religiozni ljudi i od oboje sam iskusila nasilje. Sigurno im se neću “outati“ u neko skorije vrijeme, iz razloga što se ne osjećam sigurnom. Umorna sam od vođenja duplog života, želim jednostavno biti ono što jesam.“
Osjećaj nesigurnosti je dominantan unutar LGBT zajednice, naročito kada je riječ o ženama. Štaviše, nasilje nad lezbijkama je vrlo učestalo u BiH i “lezbijke u dobi od 20 do 30 godina su najizloženije diskriminaciji gdje je 74% lezbijki ove starosne skupine iskusilo neki vid diskriminacije“.
Transfobija je također vrlo izražena u BiH, kako objašnjava Aleks, jedan od istaknutijih aktivista trans zajednice na Balkanu.
“Iskusio sam oboje, transfobiju i homofobiju. Bio sam premlaćivan više puta i iskusio sam dosta verbalnog i fizičkog nasilja vezanog za moj rodni identitet. Teško je istaći jedan primjer jer ih, nažalost, ima jako mnogo. Coming out trans osoba se razlikuje od ostalih izlazaka iz ormara. Trans osoba koja započinje hormonalnu terapiju i koja se podvrgne hirurškim zahvatima nema izbora već se mora “outovati“, zbog vidljivih fizičkih promjena koje se dešavaju.
Aleks se “outao“ kao trans osoba, kada je imao 22 godine, zahtijevajući od ljudi da koriste zamjenicu “on“, kada mu se obraćaju. On naglašava da je sam čin izlaska iz ormara ili “outanja“ značajan, upravo zato što to u BiH još uvijek predstavlja politički čin.
“Ja osobno ne volim etikete, ali vidljivost trans zajednice je bitna zbog političkih razloga. Nije jednostavno biti out prijateljima i obitelji, kada živiš u vrlo konzervativnom, patrijarhalnom i heteronormativnom društvu. Postoji jako mnogo nasilja i mržnje prema LGBT zajednici, tako da se ljudi ne osjećaju sigurnim ili ih je strah da ne budu odbačeni ili izbačeni iz dvojih domova. Unatoč svemu, to je vrlo bitan korak koji, naposlijetku, ljudima omogućava da budu ono što doista jesu i da se bore za svoja prava.“
U kontekstu duboko patrijarhalnog društva i nedostatku njegove političke zrelosti kada je u pitanju inkluzija etničkih i drugih manjina kao što su Romi, Jevreji i osobe sa poteškoćama, LGBT pitanja se čine pitanjima same margine društveno-političke vidljivosti i prihvatanja. Zbog represivnih mehanizama društva i institucionalizirane diskriminacije otjelovljene u zakonu, zdravstvu i sistemu obrazovanja, biti “out“, u Bosni i Hercegovini, podrazumijeva niz rizika, kako na društvenoj, tako i osobnoj razini.
Ipak, LGBT aktivisti i aktivistkinje u BiH, ukazujući na značaj političke perspektive coming out-a u njihovoj zemlji, ističu činjenicu da sam čin izlaska iz ormara treba više shvatiti kao politički čin, a ne osobni izazov. Afirmirajući svoj identitet, hrabri i samouvjereni članovi i članice LGBT zajednice u BiH, kao i aktivisti i aktivistkinje, izlažući sebe raznim rizicima i prijetnjama, zapravo pomažu zajednici da postane vidljivija, ohrabrujući druge da izađu iz ormara i pridruže se borbi protiv diskriminacije. Nažalost, put se čini jako dugim, obzirom da BiH još uvijek vodi bitku sa osnovnim postkonfliktnim problemima kao što su siromaštvo, etnonacionalizam i korupcija.