text:
POZIV ZA PRIJAVE: Trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. marta, 2022.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) poziva mlade ljude iz Bosne i Hercegovine (BiH) između 18-30 godina starosti da učestvuju na osmom treningu i programu mentorstva za omladinske dopisnike koji će se održati od 5. do 9. maja 2022. godine u etno selu ,,Čardaci” u Vitezu.
Prvi dio treninga, u saradnji sa novinarima Balkan Diskursa, će se fokusirati na edukaciju učesnika o tehnikama istraživačkog i građanskog novinarstva, pravičnom i uravnoteženom izvještavanju, provjeri činjenica i tehnikama intervjua. Drugi dio treninga, u saradnji sa fotografima i umjetnicima iz stručne mreže CPI, će se fokusirati na korištenje fotografije i vizualnog storytelling-a za proaktivno izazivanje negativnih stereotipa i predrasuda prema drugim etničkim i manjinskim grupama u BiH. Na ovaj način, odabrani učesnici će imati mogućnost da uče od lokalnih i međunarodnih stručnjaka iz oblasti novinarstva, fotografije i filmskog stvaralaštva.
Ovaj trening i program mentorstva se realizuje uz podršku i monitoring stručnjaka i istraživača sa tri Londonska univerziteta, i to University of the Arts London, London School of Economics i Kings College London, a istraživanje finansira Arts and Humanities Research Board Velike Britanije.
Nakon treninga, učesnici će imati priliku i podršku da u narednoj godini dana objavljuju svoje publikacije na multimedijalnoj platformi Balkan Diskurs, a CPI će učesnicima pružiti priliku za zaradu novčanih honorara.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih dana treninga. Troškovi prevoza, smještaja i hrane će biti obezbjeđeni od strane CPI. Očekivani broj učesnika je 15. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave na trening je 22. april 2022. godine.


text:
Obilježavanje 30 godina od opsade Sarajeva | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
30. marta, 2022.
Grad Sarajevo, Informativni centar Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju, Centar za postkonfliktna istraživanja, Memorijalni centar Srebrenica i Modul memorije, pozivaju Vas da  4. i 5. aprila 2022. godine prisustvujete programu u sarajevskoj Vijećnici i obilježite 30 godina od početka opsade Sarajeva.
Opsada glavnog grada – Sarajeva – najduža u modernoj historiji, počela je u noći sa 4. na 5. april 1992. godine kada je Jugoslavenska narodna armija zauzela međunarodni aerodrom Ilidža, a završila 29. februara 1996. godine. Tokom opsade, kako je utvrđeno sudskim presudama, Vojska Republike Srpske je provodila kampanju snajperskog djelovanja i granatiranja s ciljem širenja terora i teroriziranja građana Sarajeva. Posljedice opsade Sarajeva su na hiljade ubijenih muškaraca i žena svih starosnih dobi, uključujući djecu, ranjavanje i sakaćenje hiljada ljudi, a za sve Sarajlije duboke i neizlječive traume i ožiljci.
Svakodnevni život građana Sarajeva tokom opsade zabilježio je britanski fotograf Paul Lowe. Za crno-bijele fotografije, 30 godina nakon početka opsade, Lowe je kazao da imaju posebnu moć jer predstavljaju svakodnevnu borbu i otpor građana Sarajeva predstavljajući fotografije kao „sablasne figure iz prošlosti“.
će biti otvorena 4. aprila u 17 sati u auli sarajevske Vijećnice.
Uz izvođenje prigodnog muzičkog programa i čitanje novinarskih članaka na različitim svjetskim jezicima prisutnima će se obratiti autor izložbe, , višestruko nagrađivani fotograf koji je objavljivao svoja djela u „Time“, „News Week“, „Life“, „The Sunday Time Magazine“ i „The Observer“, gradonačelnica Grada Sarajeva, , direktorica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, i otpravnik poslova u britanskoj ambasadi u Bosni i Hercegovini,
s imenima i crtežima ubijene djece tokom opsade Sarajeva uz fotografije Velije Hasanbegovića i grafički dizajn Šejle Bratić biti će prikazana 4. aprila 2022. godine u 20 sati na sarajevskoj Vijećnici.
će biti održana 5. aprila s početkom u 12 sati, pozdravnim govorom gradonačelnice Sarajeva,  i uvodnim riječima predsjednika Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, , glavog tužioca Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, i direktora Memorijalnog centra Srebrenica, .
O opsadi Sarajeva, bosanskohercegovačkom ratu i procesuiranju ratnih zločina s fokusom na međunarodna iskustva i perspektive govoriti će prof. , profesor na Kraljevskom koledžu u Londonu, , bivši komandant UNPROFOR-a u Sarajevu, dr, bivša savjetnica UN-a za Balkan, , predstavnica Outreach programa Međunarodnog rezidualnog mezanizma za krivične sudove, kao i ratni reporteri , koji je izvještavao za „Reuters“ i  za „Le Monde“. Moderator sesije, koja počinje u 12:45 sati je , profesor na Londonskoj školi za komunikacije.
O kulturi sjećanja i otporu kulture u periodu opsade Sarajeva će biti prikazan desetominutni film „Kultura otpora“, produkcije Modul Memorije, a u kojem je prikazan otpor kroz kulturu kao specifičan fenomen koji je karakterizirao otpor građanki i građana Sarajeva. Prisutnima će se obratiti dr. bivši gradonačelnik Sarajeva i član ratnog Predsjedništva BiH, dr. , savjetnik za kulturu i religiju Jevrejske zajednice u BiH, , autorica knjige o opsadi Sarajeva, , glumac i , autorica knjige o kulturnoj historiji u BiH. Moderator sesije, koja počinje u 15 sati je , historičar, pisac i direktor festivala MESS.
O budućnosti u miru i predstavljanju magazina „Mir“, Centra za postkonfliktna istraživanja, govorit će gradonačelnica Sarajeva, , šef Delegacije Evropske unije u BiH i specijalni predstavnik Evropske unije u BiH, ambasador , urednica magazina „Mir“,  kao i mladi iz Bosne i Hercegovine, koji su autori članaka objavljenih u magazinu „Mir“. Moderatorica sesije, koja počinje u 16:45 sati je dr. , profesorica na Kraljevskom koledžu u Londonu.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Balkan Diskurs


text:
Međunarodna konferencija 30 godina poslije – Sarajevo: Neophodan mir i stabilnost | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
6. aprila, 2022.
Na međunarodnoj konferenciji 30 godina poslije – Sarajevo, Johann Sattler, šef delegacije Evropske unije (EU) u BiH i specijalni predstavnik EU u BiH, Benjamina Karić, gradonačelnica Grada Sarajeva i nekoliko mladih dopisnika Balkan Diskursa, multimedijalne platforme Centra za postkonfliktna istraživanja poslali su poruku da su na prvom mjestu ovoj državi neophodni mir i stabilnost.
Predstavljajući magazin „Mir“ Centra za postkonfliktna istraživanja, u kojem su 33 mlada autora iz cijele BiH pisala o različitim temama, uključujući i suočavanje sa prošlošću, Karić se zahvalila što je „ovako uspješan projekat dao doprinos obilježavanju 30 godišnjice od početka opsade Sarajeva“, istaknuvši da Grad Sarajevo mlade stavlja na prvo mjesto i pruža priliku mladim ljudima.
„Sama naslovnica ovog magazina uljeva raspoloženje, ali pored raspoloženja kada pročitamo mir i vidimo bijelog goluba sa grančicom masline nekako smo sigurni da naši mladi ljudi znaju za šta se trebaju boriti. Znaju da su mir i stabilnost na prvom mjestu, a da mi svojim kapacitetima, znanjem i energijom, možemo postići sve ostalo bez ikakvih problema“, kazala je Karić.
Delegacija Evropske unije u BiH pruža podršku lokalnim graditeljima mira u različitim mjestima u BiH, a Sattler je kazao da ga posebno čini sretnim što je podržao magazin „Mir“.
„Moja motivacija su ljudi na ovom panelu, ovi mladi ljudi iz čitave BiH koji su spremni da se suoče sa prošlošću i grade bolju budućnost“, kazao je Sattler, podsjetivši na to kako je bio dug put i način zemalja poput Austrije tokom suočavanja sa strašnom prošlošću nacizma.
Tatjana Milovanović, programska direktorica Centra za postkonfliktna istraživanja, istaknula je da je magazin „Mir“ put ka novoj priči o radu Centra, odnosno kreiranja Muzeja mira, koji će uskoro biti uspostavljen.
„Mi preko mladih iz cijele BiH koje edukujemo i dajemo im treninge, ujedno dajemo im priliku da izraze svoje mišljenje i pišu o različitim temama. Tako je i sa magazinom „Mir“, mi smo dali priliku mladima da kreiraju svoje stranice istorije“, kazala je Milovanović.
Kristina Gadže iz Mostara je istaknula da je preko Balkan Diskursa i Centra za postkonfliktna istraživanja upoznala glavni grad Bosne i Hercegovine, blisku povjest, odnosno „osjećaj pripadnosti BiH“, ali i nastavila svoje profesionalno usavršavanje.
Alem Bajramović iz Goražda je kazao da se ne sjeća ni početka opsade ni rata u BiH, ali ono što je naučio je da se „zlo ne smije ponoviti“, odnosno da želja za životom i slobodom mora prevagnuti.
Magazin „Mir“ je objavljen na engleskom i b/h/s jezicima, a biće dostupan širom Bosne i Hercegovine.


text:
Sarajevo podržava ukrajinski narod i stoji uz Ukrajinu | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
12. aprila, 2022.
U danima kada se obilježava 30 godina od početka najduže opsade u modernoj historiji jednog glavnog grada, više stotina građanki i građana Sarajeva protestovalo je protiv agresije Rusije na Ukrajinu, šaljući jedinstvenu poruku da suosjećaju s narodom Ukrajine, apelujući na bosanskohercegovačke vlasti da osiguraju mogućnost boravka ukrajinskih izbjeglica u našoj državi duže od 30 dana.
Benjamina Karić, gradonačelnica Sarajeva je kazala da svakodnevna patnja ukrajinskog naroda podsjeća na patnju građana Sarajeva ali i svih Bosanaca i Hercegovaca tokom agresije. „To u nama budi teške emocije i izaziva potrebu da podržimo ukrajinski narod“, kazala je Karić na protestu „Stojimo uz Ukrajinu“, koji je organizirao Centar za postkonfliktna istraživanja 09. aprila u Sarajevu.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, kazala je da je podrška Ukrajini obaveza svih nas koji vjerujemo u pravdu, jednakost, toleranciju i mir. „Podrška Ukrajini je podrška svim žrtvama i preživjelima koji su osjetili ili i dalje osjećaju nepravdu, zločine i genocid, od Bosne i Hercegovine, Ruande, pa do Sirije, Jemena i tako dalje“, kazala je Šarić.
Apelovala je na Vijeće ministara BiH da riješi pitanje boravka ukrajinskih izbjeglica na području BiH, obzirom da sada mogu biti u našoj državi samo 30 dana.
„Činjenica da nakon 45 dana čitav svijet je uz nas, podržava nas i podupire ne samo riječima već i prikupljanjem humanitarne pomoći je vrlo važna za Ukrajince. To za nas znači – pobijedit ćemo!“, kazao je Serhii Miniailo, otpravnik poslova ambasade Ukrajine u BiH, dodavši da je „svjetlo na našoj strani i postoji nada za istinom“.
Dino Mustafić, direktor Narodnog pozorišta u Sarajevu, ispred kojeg je održan mirni protest „Stojimo uz Ukrajinu“, kazao je da je moralna obaveza svih nas da budemo na strani Ukrajine. „Mi znamo da niko nikada na dugi rok ne izvuče poruke. Naš današnji skup je dokaz Ukrajincima da nisu sami. Svaka ratna slika iz Ukrajine doziva prizore iz 90- tih. Mi najbolje u Evropi znamo šta se tamo dešava“, kazao je Mustafić.
Tatjana Milovanović, programska direktorica Centra za postkonfliktna istraživanja, je kazala da je agresija na Ukrajinu počela 24. februara 2022. godine, hiljade civila je ubijeno, među kojima i preko 130 djece, stotine hiljada ljudi je izgubilo svoje domove, na hiljade objekata je uništeno, uključujući nacionalne spomenike, bolnice i historijske građevine. „Ovaj mirni protest je organizovan kao podrška Grada Sarajeva, civilnog društva i građana narodu Ukrajine i svim nedužnim žrtvama mržnje, podjela i terora“, kazala je Milovanović.
Prisutnima ispred Narodnog pozorišta na protestu podrške “Stojimo uz Ukrajinu” pridružile su se mnogobrojne poznate ličnosti iz svijeta kulture, politike ali i predstavnici ambasada Velike Britanije, Norveške, Poljske, Austrije, Slovačke, Švedske, Češke i SAD-a.
Saša Magazinović, državni zastupnik i predstavnik Socijaldemokratske partije (SDP) je kazao da je moralna i svaka druga obaveza u Sarajevu ali i u BiH izraziti stav o ruskoj agresiji na Ukrajinu. „Glas protiv ruske agresije posebno smo dužni podići svi mi koje je bolila tuđa šutnja i okretanje glave na drugu stranu“, kazao je Magazinović.
Mirni protest „Stojimo uz Ukrajinu“ je pratila muzička izvedba Belme Alić na violončelu.


text:
Neophodno riješiti problem bijele kuge i odlaska mladih | Balkan Diskurs
Edina Šahmanović
15. aprila, 2022.
Da li će Bosna i Hercegovina postati država staraca je vrlo često postavljeno pitanje na čiji rezultat mogu uticati predstavnici vlasti na svim nivoima, i to pružanjem prilika mladim ljudima da se zaposle i dobiju solidna primanja za normalan život, da osiguraju poticaje za smanjenje bijele kuge a samim time i da školske klupe u nekim kantonima ne budu prazne.
Sociolog Jusuf Žiga pojašnjava da su negativni demografski trendovi već u kontinuitetu i da je problem bijele kuge prisutan više od decenije, uz enorman pad fertiliteta, nataliteta ali i povećanje mortaliteta.
Uz to, veliki broj mladih odlazi iz Bosne i Hercegovine. Među njima je i muzičar Dino (Senadin Šahmanović) koji planira da ode u Njemačku i da tamo osnuje porodicu.
„Formirati porodicu u našoj zemlji je skupo, previše. Evo, ovdje sam radio kao muzičar i to je bilo sasvim dovoljno da preguram mjesec, ali i ne da uštedim ili da sebi godišnje priuštim malo luksuza, odlazak do Neuma, Makarske, negdje na primorje“, objašnjava Dino, pitajući se kako čovjek može da se ne plaši imati dijete a znati da mu ne možete mnogo toga priuštiti jer su poslovi od danas do sutra.
Demografski analitičar Aleksandar Čavić istaknuo je da postoji niz problema zbog kojih mladi ljudi odlaze: ,,Istraživanje koje smo radili na osnovu skupine koja ima namjeru odlaska došli smo do nekoliko grupa. Jedna grupa je vezana za uslove rada, visinu plate, sigurnost radnog mjesta, a druga je vezana za opšte uslove života a tiče se kvaliteta zdravstvenog i obrazovnog sistema, treća ovisi od perspektive za potencijalne migrante i njihove porodice, nepotizam, korupcija i tako dalje“.
Kako navodi Čavić, nema statistike spoljnih migracija na nivou države zbog čega ne postoje tačni podaci koliko je stanovništva napustilo zemlju, a što, kako je kazao, govori kakav je odnos države prema tom problemu.
Prema Federalnom zavodu za statistiku, u periodu od 2016. do 2020. godine iz Federacije BiH iselila je 21.551 osoba, a broj novorođenih smanjio se za 12,4 posto. Nezaposlenost, manjak perspektive i nizak životni standard navode mlade da iseljavaju iz države a što utječe na pad nataliteta i ostavlja prazne školske klupe.
,,Prosvjetni radnici Unsko-sanskog kantona se prebrojavaju na listi tehnološkog viška i bilježe svake godine manjak učenika u školskim klupama. Oni su ogorčeni jer jedino oni osjećaju odljev stanovništva i jedino oni ispaštaju što nam ljudi odlaze“, kazala je predsjednica Sindikata osnovnog obrazovanja Unsko-sanskog kantona, Zehra Hadžić.
Veliko iseljavanje stanovništva bilježi i Kanton 10, a ministrica znanosti, prosvjete, kulture i športa tog kantona, Gordana Nakić, je kazala da su u akademskoj 2010/2011. godine imali  8.900 učenika, a pet godina kasnije taj broj se značajno smanjio na 7.500.
,,U prošloj godini imali smo nešto malo manje od 5.900 učenika. U zadnjih deset godina izgubili smo ukupno 3.000 učenika ili jednu trećinu, što su izuzetno loši statistički podaci i zbilja apeliram na sve da se što se prije uhvatimo u koštac s ovom bijelom kugom“, kazala je ministrica Nakić.
Ni u Gradu Mostaru situacija nije mnogo drugačija. Gradski vijećnik Stanko Ćosić je kazao da su demografski podaci alarmantni: ,,U zadnjih deset godina, 1.200 djece je manje u osnovnim školama što je nekih od 50 do 60 razreda“.
„U Mostaru je zadnjih desetak godina natalitet 9.2 posto, zadnje četiri godine je i manji. Prema demografima ako imamo natalitet manji od 15 posto kaže se da je rodnost niska. Ako udio populacije starijih od 65 godina je 8 posto tada se kaže da stanovništvo stari, a mi u Gradu Mostaru imamo čak 17 posto takve populacije“, kazao je Ćosić.
Kako bi povećali natalitet, Ćosić je kazao da su uveli jednokratnu novčanu pomoć koja varira od broja djeca u jednoj porodici.
Vlada Kantona Sarajevo je donijela prošle godine odluku da se osigura naknada porodiljama godinu dana bez obzira da li su zaposlene ili ne u iznosu nešto manjem od 1.000 konvertibilnih maraka. Odluka se primjenjuje na području Sarajevskog kantona. Po uzoru na ovu odluku i neki drugi kantoni poput Tuzlanskog, Zeničko-dobojskog, Bosansko-podrinjskog, Srednjo-bosanskog planiraju ili su već uveli veće naknade za porodilje.
Kao moguće rješenje za zaustavljanje odlaska mladih, analitičar Čavić je kazao da je potrebno uspostaviti sistem za praćenje spoljnih migracija i onda ići dalje na način da se provede veliko istraživanje u iseljeništvu posebno posljednjih deset ili 12 godina i ustanove razlozi odseljavanja a onda raditi na otklanjanju tih uzoraka.
„Ono što ja vidim kao rješenje je uspostaviti jedan normalan sistem vlasti koja bi brinula o ključnim problemima ljudi“, kazao je Čavić.
Sličnog je mišljenja i sociolog Žiga, koji smatra da se u problem iseljavanja trebaju uključiti svi i stvoriti ambijent za poželjan život mladom čovjeku da se može zaposliti i pristojno od svog rada živjeti.

author: Edina Šahmanović


text:
POZIV ZA PRIJAVE: Škola za mlade Srebrenica | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
15. aprila, 2022.
Ovog jula, u okviru programa obilježavanja 27. godišnjice genocida u Srebrenici, u saradnji sa Memorijalnim centrom Srebrenica, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) organizuje treće izdanje Škole za mlade Srebrenica.
Škola će okupiti 50 mladih ljudi iz zemalja Zapadnog Balkana, Evrope i svijeta da tokom osmodnevnog programa (5 – 13. jul) uče od regionalnih i svjetskih stručnjaka iz oblasti tranzicione pravde, memorijalizacije i gradnje historijskih narativa, ljudskih prava i prevencije genocida i masovnih zločina.
Škola će uključiti niz predavanja i radionica sa ciljem predstavljanja inovativnih pristupa i tehnika, te najboljih praksi za rad na pitanjima prevencije genocida i masovnih zločina, tranzicione pravde i ljudskih prava. Tokom prva dva izdanja škole, govornici i predavači su bili Emir Suljagić, Sabina Čehajić-Clancy, Matthew Holliday, Denis Džidić, Marijana Toma, Nick Teunissen, Aida Šehović, Paul Lowe, Mehnaz Afridi, kao i predstavnici Misije OSCE-a u BiH, Ujedinjenih naroda u BiH, TRIAL u BiH, Balkanske istraživačke mreže, Regionalne kancelarije za saradnju mladih (RYCO), Inicijative mladih za ljudska prava i mnogi drugi.
Škola je osmišljena za 50 studenata i istraživača iz cijelog svijeta (starosti između 18 i 30 godina) koji imaju interes za oblasti tranzicione pravde, memorijalizacije i prevencije masovnih zločina, a radni jezik škole je engleski. Troškove smještaja, prevoza (iz BiH i regiona Zapadnog Balkana), hrane i materijala za učesnike snose organizatori.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih dana škole. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave je 17. jun 2022. godine.


text:
Jugoslovenski spomenici: Zaboravljena mjesta otpora i sjećanja | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
18. aprila, 2022.
Stotine djece trčalo je po Kosmaju, Kozari, Sutjesci i drugim značajnim mjestima nastalim u spomen žrtava Drugog svjetskog rata. Sada su te posjete rijetke, a neki spomenici godinama nisu dočekali turiste.
Većina spomenika posvećena antifašističkoj borbi napravljena je tokom šezdesetih i sedamdesetih godina prošlog vijeka. Sagrađeni su na lokacijama značajnih istorijskih bitaka iz Drugog svjetskog rata ili na mjestima stradanja civila i partizana. Djela su to tada vrsnih domaćih kipara i arhitekata, poput Dušana Džamonje, Vojina Bakića, Bogdana Bogdanovića, Ivana Sabolića, Svetislava Ličine, Vojina Stojića, Vanje Radauša, Gradimira Medakovića, Miodraga Živkovića, Jovana Grabulovskog, Janeza Lenassija, Petra Krstića, Vuke Bombardellija, Boška Kućanskog ili Marka Mušiča.
Temom jugoslovenskih spomenika bavio se i belgijski umjetnik, Jan Kempenaers kroz projekat „Spomenici: Kraj jedne ere“. On je na taj način zainteresovao zapadni svijet fotografijama spomenika koje su izložene u brojnim galerijama širom svijeta. Ono što je autora, ali i posjetioce izložbi najviše impresioniralo, je apstraktnost jugoslovenskih spomenika, njihov futuristički izgled i umjetnički kvalitet, netipičan za socrealizam kakav je tih godina bio prisutan u Istočnoj Evropi.
„Spomenici izgrađeni u spomen žrtvama Drugog svjetskog rata na prostoru svih država nastalih raspadom Jugoslavije danas predstavljaju samo trag u prostoru, a ne i trag u vremenu“, kaže arhitektica Nina Stevanović. Njihov memorijalni karakter, dodaje ona, obzirom na političke struje danas je često minimiziran, nekada i zaboravljen, a jako često i potpuno izbrisan.
„Njihova arhitektonska, skulpturalna i sveukupna umjetnička vrijednost, u odnosu na arhitekturu koju danas praktikujemo i umjetnost kojoj smo naklonjeni na prostorima zemalja bivše Jugoslavije, zapaža se kao ‘incident’, kao momenat u vremenu, kao akces“, objašnjava.
Smatra da se danas na ovim prostorima umjetnički i arhitektonski „ne pruža ruka umjetničkom izrazu koji je cvjetao 60-ih i 70-ih godina prošlog vijeka“, te da taj izraz nije prisutan u arhitekturi današnjice, pa se stoga ovi spomenici često doživljavaju kao nešto strano, čudesno, kao nasljeđe koje nam takorečeno posve i ne pripada.
„Brišući njihov memorijski značaj i ne nalazeći njihov arhitektonski i umjetnički ‘stil’ našim, tradicionalnim, ne prisvajajući ga u potpunosti, oni nestaju kao trag vremena i opstaju isključivo kao trag u prostoru“, kaže.
Arhitektica i istoričarka arhitekture Sabina Tanović smatra da je bivša Jugoslavija kreirala i uzgajala specifičnu kulturu sjećanja koja je bila fokusirana na formiranje kolektiviteta i osjećaja pripadnosti. ,,Do koje mjere je projekat uspio djelomično se ogleda u trenutnom odnosu prema spomenicima“, kaže ona, odgovarajući na pitanje šta spomenici nastali 60-ih i 70-ih godina prošlog vijeka izgrađeni u spomen žrtvama Drugog svjetskog rada predstavljaju danas u odnosu na period Jugoslavije.
Konkretno u Bosni i Hercegovini, memorijalna mjesta posvećena Drugom svjetskom ratu su istovremeno duhovi prošlosti, ali kako objašnjava Tanović, i mjesta otpora i sjećanja. ,,Civilne organizacije, mlađe generacije i aktivisti ih prepoznaju i koriste kao platformu za progresivne poruke. Nažalost, i obrnuto je tačno: antifašistički simboli se prisvajaju za populističke propagande“, dodaje Tanović.
Brojni memorijali i memorijalni kompleksi u Bosni i Hercegovini, nastali tokom jugoslovenskog perioda posvećeni žrtvama Drugog svjetskog rata su danas uglavnom zapušteni ili, kako Tanović kaže, čak posvojeni za promovisanje etnonacionalnih interesa.
,,Riječit primjer jeste i memorijalni kompleks Vraca u Sarajevu koji se može tretirati kao slojevit dokaz prošlosti – od njegove inauguracije u 80-im, preko agresivnog uništavanja grada (tokom opsade 1992-95), do sistematskog uništavanja fizičkog prostora sjećanja kroz nemar i vandalizam tokom protekle tri decenije“, dodaje.
Današnje vlasti, prvenstveno su zainteresovane za gradnju novih spomenika, memorijala i memorijalnih kompleksa posvećenih memorijalizaciji rata u Bosni i Hercegovini, objašnjava Tanović, pa tretiraju Vraca kao periferni projekat koji se aktuelizuje kao simbolično mjesto okupljanja samo na relevantne godišnjice.
Nina Stevanović smatra da današnje vlasti ne gledaju na te spomenike, jer, zapravo, ne znaju što će s njima. Ne mogu ih prisvojiti, kaže ona, jer se ne uklapaju u nacionalističke političke narative današnjih balkanskih politika. Objašnjava da savremenost i apstraktnost izraza Dušana Džamonje, Vojina Bakića, Bogdana Bogdanovića, Jordana Grabulovskog, Miodraga Živkovića, Edvarda Ravnikara, kao i multinacionalni, tj. multietnički memorijalni narativ njihovih djela ostaju po strani, jer se ne mogu iskoristiti za produbljivanje političkih nacionalnih narativa.
Samo u Hrvatskoj je uništeno blizu 3 hiljade spomenika iz Drugog svjetskog rata. Iako su antifašistički spomenici iz doba bivše Jugoslavije masovno zapušteni, a neki od njih u Bosni i Hercegovini stalna su meta vandalskih napada, Sabina Tanović vjeruje da oni neće biti zaboravljeni.
,,Zapravo, možda će biti zaboravljeni pa ponovo otkriveni, a vjerujem da im ima spasa sve dok postoji javni interes za njihovo očuvanje. Memorijalni kompleks Vraca u Sarajevu je uprkos nezainteresovanosti vlasti prepoznat od strane građana i aktivista kao unikatno istorijsko nasljeđe na čijem su prostoru organizovane akcije čišćenja, javne rasprave i koncerti. Vjerovatno su ovi događaji podstakli interes vlasti da preduzmu određene mjere namijenjene očuvanju kompleksa“, kaže.
Za Ninu Stevanović pitanje zaštite i obnove spomenika žrtvama Drugog svjetskog rata je veoma kompleksno i mora se posmatrati unutar pitanja sveukupne zaštite i obnove arhitekture nastale u periodu 1945-1990. „Iako su mnogi od ovih spomenika zaštićeni formalno, kada se radi o njihovoj zaštiti i obnovi u praktičnom smislu formalna zaštita postaje nedovoljna. Kao prvo, i u slučaju kada budu obnovljeni, ovi spomenici jako brzo ponovo budu devastirani, kao naprimjer Partizanska nekropola u Mostaru (Bogdan Bogdanović, 1961 – 1965) obnovljena početkom maja 2018. godine već je ponovo devastirana u novembru iste godine“, podsjeća Stevanović.
Uzrok ponovne devastacije, prema njenom mišljenju, je nepostojanje ovih prostora u svakodnevnim životima građana. „Spomenici žrtvama Drugog svjetskog rata ostaju ‘prazni’ od namjene, oni postaju ‘rupe’ u kolektivnom sjećanju, naravno, zahvaljujući politikama koje živimo na ovim prostorima, te kao takvi oni gube ‘svakodnevnu upotrebnu vrijednost’ koja je neophodna za njihovu istinsku zaštitu i uspješnu revitalizaciju“, dodaje.
Veliki broj spomenika iz tog perioda predstavlja vrijedna umjetnička djela koja svjedoče o jednom vremenu. Njihovim zapostavljanjem načinjena je velika šteta kulturi naroda na Balkanu. ,,Istovremeno, prepoznavanje potencijala ovog nasljeđa kroz dokumentaciju, arhiviranje, istraživanje i reaktualizaciju može imati značajan uticaj na očuvanje i prezervaciju nasljeđa“, kaže Tanović.
Podsjeća da Evropa inovativno pristupa očuvanju sjećanja na Prvi i Drugi svjetski rat tako što koristi arhitektonski dizajn i savremene tehnologije u rekonstrukciji i revitalizaciji uništenog nasljeđa, a sve s ciljem odgovora na počinjenu štetu.
Nina Stevanović smatra da je šteta načinjena na dva načina. Prvo, tim što se propušta stvarno vrednovanje umjetničkih izraza spomenika žrtvama Drugog svjetskog rata kroz njihovu istinsku zaštitu i stvarnu revitalizaciju.
,,Drugo, tim što se u našoj arhitekturi danas ne vidi poveznica s arhitektonskim, to jeste umjetničkim izrazom tog vremena. Spomenici koji se grade danas umjetnički su daleko iza spomenika žrtvama Drugog svjetskog rata“, kaže ona.
Čini se, dodaje Stevanović, da se danas nastoji obrisati taj dio prošlosti pa tim i njegova arhitektonska, skulpturalna i umjetnička zaostavština. ,,Arhitektura i umjetnost perioda 1945-1990 obiluju smjelošću i izvrsnošću a spomenici iz tog perioda su najdirektniji primjer. Zanemarujući ih, uskraćujemo našoj kulturi baš tu izuzetnost i smjelost koja joj je potrebna i kao memorija i kao vodilja“, kaže Stevanović.
Spomenička kultura u Jugoslaviji vremenom je razvijala nove tendencije u umjetničkim stilovima, pa se može vidjeti da mnogi spomenici izgledaju apstraktno i neke je teško tumačiti. Pitanje apstrakcije je, kaže Tanović, naročito aktuelno u komemoraciji kolektivnih trauma, kao što je na primjer Holokaust. Apstraktni izražaj je, kako objašnjava, moguće pratiti od memorijalnih projekata nakon Prvog svjetskog rata, kada je bilo neophodno dizajnirati memorijalna groblja i kosturnice na način da se oda počast vojnicima različitog porijekla.
,,Rješenja Edwina Lutyensa, na primjer, insistiraju na apstrakciji simbola s ciljem stvaranja uniformnog kolektiviteta u kontekstu memorijalnog groblja“, dodaje.
Nina Stevanović dodaje da je apstraktnost umjetničkog izraza većine spomenika žrtvama Drugog svjetskog rata, uz ostalo, doprinijela tome da se teško povezujemo s istim. „Kao i s modernom arhitekturom, mi smo navikli crtati kuću kao kvadrat s dva prozora, vratima i kosim krovom. A na spomenik kao na bistu, statuu nekog velikodostojnika. Spomenik, apstraktni, nama samima… teško pojmimo njegovu umjetničku i duhovnu prirodu“, objašnjava.
To u konačnici, kako kaže, doprinosi kolektivnom zaboravu spomenika izgrađenih u spomen žrtvama Drugog svjetskog rata. ,,Tek u zadnjim decenijama – na stoljetnicu Prvog svjetskog rata – memorijalna mjesta dobijaju tzv. ‘visitor’ centre i memorijalne muzeje, s ciljem da se prošlost sačuva i da se, između ostalog, apstrakcija memorijalnog izražaja približi savremenom posjetiocu“, dodaje Tanović.
Isti je slučaj, kako kaže, i s memorijalnim mjestima Drugog svjetskog rata gdje svjedočimo velikom broju memorijalnih muzeja, memorijala i spomenika izgrađenih u posljednje dvije decenije. Memorijalni projekti Jugoslavije, prema njenom mišljenju, bili su veoma progresivni, a naročito u aspektu muzeološke konceptualizacije gdje su se pored spomenika planirali i memorijalni muzeji kao sto je slučaj sa Tjentištem, Kozarom i Vracama.
,,Dakle pored apstraktnog (i figurativnog) simbolizma, projekti su obuhvatali i edukativnu, istorijsku kontekstualizaciju kroz dizajn memorijalnog muzeja kao npr. Spomen-muzej ’21. Oktobar’ u Kragujevcu. Esencija jugoslovenskih antifašističkih memorijala jeste upravo jedinstvo u različitosti što je sigurno, pored tada dominantnih umjetničkih tokova, imalo uticaja na memorijalnu kulturu i izražaj“, objašnjava Tanović.

author: Andrea Aleksić


text:
Ljetnja škola za mlade u Srebrenici 2020/21: I mir ima svoje pobjede | Balkan Diskurs
Benisa Bibuljica
22. aprila, 2022.
U protekle dvije godine, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Memorijalni centar Srebrenica organizovali su dvije ljetnje škole za mlade u Srebrenici. Prva, pod nazivom ,,Suočavanje s prošlošću za budućnost“, održana je u periodu od 08. do 13. jula 2020. godine, dok je druga, naziva ,,Istina. Pravda. Prevencija.“, trajala od 06. do 13. jula 2021. godine.
Škole su zamišljene kao multidisciplinarni programi za učenje i razvijanje kritičkog mišljenja u oblastima sjećanja, umjetnosti, tranzicione pravde i sprečavanja genocida. Kroz niz predavanja i radionica, upotrebe inovativnih pristupa, tehnika i najboljih praksi za rad na pitanjima prevencije genocida i postkonfliktnih tranzicija, učesnici su imali priliku da uče od stručnjaka, akademika i umjetnika iz oblasti tranzicione pravde, istorijskog pamćenja, novinarstva, sprečavanja nasilja i ljudskih prava.
Prva škola je okupila 25 mladih iz različitih lokalnih zajednica Bosne i Hercegovine. Iako je pandemija virusa COVID-19 ograničila mogućnosti i broj učesnika, nije ograničila raznovrsnost sadržaja, kao ni učesnike/ce da stiču iskustva i prave najbolje uspomene.
,,Osjećala sam se zaista privilegovanom da ove godine budem u Srebrenici, da odam počast žrtvama genocida, ali i da radim s mladim ljudima širom Bosne i Hercegovine. Da budem dio tog tima i obavim sve te aktivnosti u sklopu Memorijalnog centra, pogotovo zbog situacije s virusom. Svi zajedno smo učili i pokupili sva znanja i sjećanja potrebna za gradnju održivog mira“, navodi Amira Banjić, učesnica iz Doboj Istoka.
Tokom boravka u Srebrenici, učesnici/e su imali priliku prisustvovati komemoraciji i obilježavanju 25. godišnjice genocida. Rebeka Matičević, učesnica iz Tuzle, kaže da je na komemoraciji i ukopu žrtava u Srebrenici bila više puta ali da joj je uvijek osjećaj bio drugačiji.
,,Preplave vas emocije u svakom smislu te riječi, osjećate tugu, strah, ljutnju, dolazite do psihičke barijere između ljutnje, nerazumijevanja, pokušaja razumijevanja, priče, pa možda i oprosta“, dodaje Rebeka.
Prema riječima Nikoline Gagić iz Srebrenice, ovo je bio način da ljudi koji ne žive tamo vide kakav je svakodnevni život ljudi u ovom gradu. Nju je ovaj događaj, kako kaže, mnogo više povezao s ljudima koje zna i ne zna, s onima koji žive i koji će nekada živjeti u Srebrenici.
Mnogima je upoznavanje mladih Srebreničana bilo od izuzetnog značaja, budući da su tako mogli direktno slušati o tome kako je živjeti u mjestu koje diše sramotnom historijom čovječanstva. Iako svakodnevno suočeni s onim što se desilo prije 26 godina, ovi mladi ljudi u sebi nose mnogo pozitivne energije i ljubavi koje zaista ulijevaju nadu u bolje sutra i razbijaju stereotipe o Srebrenici kao ,,mrtvom gradu“ kojeg pamtimo i znamo samo po mračnim i bolnim pričama.
,,Srebrenica kao grad treba da se posjećuje ne samo 11. jula, već i drugim danima kako bi na svojoj koži mogli da osjetite da nakon toliko godina poslije rata ovdje stvarno nema toliko mržnje i da pogotovo mladi ovdje imaju vrlo, vrlo dobar suživot. Čak bolji nego u nekim drugim dijelovima Bosne i Hercegovine“, ističe Sandro Sekulić iz Srebrenice.
Za razliku od programa ,,Suočavanje s prošlošću za budućnost“, na programu ,,Istina. Pravda. Prevencija.“ učestvovalo je 50 mladih ne samo iz Bosne i Hercegovine, već i iz država Zapadnog Balkana i svijeta.
Prema riječima Selme Mašić, učesnice iz Zenice, ovo je bila prilika da se upoznaju mladi iz zemalja bivše Jugoslavije, ali i mladi sa stranih univerziteta. ,,Mislim da je ovo jedan odličan način da učimo o prošlosti i upozoravamo na budućnost. Da zajedno komuniciramo, da zajedno iznosimo naše stavove, da upoređujemo naše narative i što je najvažnije da ih na kraju pomirimo i da jednostavno krenemo dalje“, kaže Selma.
Važnost ovakvog internacionalnog susreta istakli su i ovogodišnji pripravnici Centra za postkonfliktna istraživanja koji dolaze iz različitih država svijeta. ,,Kroz različite programe smo uspjeli razmijeniti iskustva, ali i tokom pauza za ručak razgovarati s nekima o tome zašto žele ostati u Bosni i Hercegovini ili zašto žele otići, i govoriti o doista složenim pitanjima na način koji obogaćuje moje razumijevanje istih, ali i dozvoljava lokalnim studentima isto“, kaže Taylor Whitsell iz Sjedinjenih Američkih Država.
Različitim radionicama, sesijama, panel diskusijama s umjetnicima, predstavnicima i stručnjacima iz međunarodnih organizacija i nevladinog sektora obuhvaćene su različite teme koje su imale za cilj da podstaknu učesnike na kritičko razmišljanje ali i kreiranje pozitivnijih narativa u budućnosti kako se ovakvi zločini nikada i nikome ne bi ponovili.
,,Fascinantno je da svako u svom polju imao puno iskustava koje su podijelili s nama. Svaka velika i mala priča, svaka lična i generalna priča je bitna da bismo mi mogli sve to skupiti u jednu veliku ideju da izgradimo neku novu budućnost koja će biti bolja za sve nas. Ne samo za nas, mi starimo, već i za buduće generacije“, kaže Matej Trojačanec, učesnik iz Sjeverne Makedonije.
Osim što je škola bila mjesto sticanja novih znanja i međusobnog upoznavanja mladih različitih profila, ona je za neke bila susret s ličnim uspomenama i bolnim sjećanjima. Jedna od njih je Samra Ljukanović, učesnica iz Crne Gore, kojoj je Srebrenica rodno mjesto.
,,Samo učešće u ovoj školi meni lično ima veliki značaj zato što sam i sama iz ovoga grada i zato što sam na neki način žrtva genocida u Srebrenici“, govori.
Dodaje da su slike i razgovori teško uticali na nju jer je došla s velikim znanjem o svemu što se desilo. ,,Prenijet ću ga ostalim generacijama i čuvat ćemo ovo i u srcu“, ističe Samra.
Prošle godine, Centar za postkonfliktna istraživanja i Memorijalni centar Srebrenica kreirali su multimedijalni projekat ,,Duh doma“, a izložba radova je svečano otvorena 10. jula. Projekt je kreiran s ciljem predstavljanja svakodnevnog života u Srebrenici i Podrinju kroz vizualni prikaz posljedica genocida, uključujući pitanja povratka i obnove porodičnih kuća, a otvorenju su prisustvovali i učesnici ljetnje škole.
Ističući značaj uloge Memorijalnog centra Srebrenica kao mjesta koji pažljivo čuva sjećanja na preminule, Adelisa Mašić iz Sarajeva navodi koliko je važno da baš na takvom mjestu budu viđeni ovakvi projekti koji prate ovakve priče.
,,Izložba ,,Duh doma“ je na mene zaista ostavila poseban utisak. Kada vidite sve te porušene domove jedino zaslijepljeni možete ostati ravnodušni. Smatram da stanovnicima Srebrenice trebamo pomoći ne samo pružanjem moralne podrške, već i ulaganjem u infrastrukturu upravo na način da se prethodno upoznamo s njihovom situacijom – baš onako kako je kroz ovu izložbu to predstavljeno“, govori Adelisa.
Pojedini učesnici prisustvuju komemoraciji skoro svake godine, dok su ostali prvi put bili na mjestu obilježavanja, u ovom slučaju 26. godišnjice genocida u Srebrenici.
,,Izuzetno sam zadovoljan što sam donio takvu odluku i evo me danas ovdje u Srebrenici s vama, na ovaj sveti dan, 11. juli, kada se obilježava godišnjica Srebrenice“, kaže Ilija Đuričić iz Srbije.
Dodaje da je na ovaj način naučio mnogo više o samoj Srebrenici i shvatio važnost ovog događaja. ,,Sa sobom ću ponijeti jedno iskustvo s terena, jedno živo iskustvo bazirano na emocijama i razumijevanju ljudi i značaja samog događaja“, kaže.
Emocije nisu izostale ni kod Aleca Andersona iz Sjedinjenih Američkih Država. ,,Tokom komemoracije sam shvatio nešto što nikada neću zaboraviti. I ne dešava se tako često da u jednom trenutku postanete svjesni onoga što će vas zauvijek pratiti. Ali vidjeti majke, sve te ljude koji su izgubili nekoga u genocidu u Srebrenici su jaki prizori. Neizmjerno sam zahvalan na prilici da tome svjedočim“, naglašava.
Ističe kako većina ljudi u njegovoj državi ne zna šta se dogodilo u Srebrenici i da mu znači što će nakon ovog iskustva on o tome moći da priča. ,,Ako želimo izgraditi svijet gdje se ovakve stvari ne ponavljaju, važno je da širimo istinu i da ističemo iskustva žrtava i preživjelih užasnih stvari poput ovih“, zaključuje.
U pravcima djelovanja Centra za postkonfliktna istraživanja istaknuto je i mirovno obrazovanje, a škola predstavlja još jedan način ukazivanja na važnost tog usmjerenja. Dunja Mijatović, povjerenica Vijeća Evrope za ljudska prava, je na svojim društvenim mrežama objavila da joj je zadovoljstvo vidjeti mlade ljude koji su na ljetnjoj školi ujedinjeni oko promocije kulture mira kroz obrazovanje, jer kako navodi, obrazovanje je ključ za prevazilaženje poricanja, razbijanje mitova, promovisanje pravde i put ka pomirenju.
,,Ne znam šta je bila inicijalna ideja ove škole, ali mislim da je ona pogodila suštinu. Zahvalio bih se još jednom i volio bih da ovaj projekat nastavi i da se održava i u većem kapacitetu i možda više dana ili nekoliko puta tokom godine. Da to ne bude samo tokom mjeseca jula, već da prerasta u neku školu koja bi bila u kontinuitetu kako bi mladi ljudi imali mogućnost da dođu ovdje“, poručio je Alek Barović iz Crne Gore.
Spoj lokalnih zajednica, nacija, vjera, spolova, interesovanja, emocija – ovo je definicija ljetnjih škola za mlade u Srebrenici. Učešćem na ovim programima mladi su pokazali da se mir ne gradi sporazumima već razgovorom, razumijevanjem, suočavanjem i prevazilaženjem svega onoga što nas razdvaja.

author: Benisa Bibuljica


text:
„ŠTO TE NEMA“: Kako povezati umjetnost i društvo koje još uvijek liječi ratne rane | Balkan Diskurs
Valentina Grganović
25. aprila, 2022.
Moglo bi se pomisliti da umjetnost i poslijeratne rane nisu toliko povezane. Aida Šehović, bosanskohercegovačka umjetnica sa sjedištem u New York-u, tvrdi drugačije. Ona tome svjedoči posljednjih 15 godina – dokazala je da umjetnost može pomoći oporavku nakon sukoba.
Njen nomadski spomenik obišao je svijet, obrazovao ljude i, što je najvažnije, pokazao empatiju prema žrtvama genocida u Srebrenici i njihovim porodicama.
Ideja je bila jednostavna bez obzira na složenost umjetničkih djela. Sve je počelo od bosanskog fildžana (mala šoljica za kafu) i tradicije koja ga je pratila. Kafa iz fildžana se obično pije s porodicom, uz nju se dugo kafeniše i razgovara. Kao što je Aida rekla mladim ljudima koji su došli iz cijele Bosne i Hercegovine (BiH) na Omladinski kamp u Srebrenici koji je održan 2020. godine, tradicija pijenja bosanske kafe bila je jedna od stvari koja je ostala dio njene porodice čak i nakon bijega od rata – prvo u Tursku, a zatim u Sjedinjene Američke Države. Sve što im je ostalo od te tradicije je miris bosanske kafe i uspomene vezane za satima dugo kafenisanje.
Tokom svoje prve posjete BiH nakon rata, posjetila je i Srebrenicu. Aida se sastala s jednom porodicom žrtava genocida i rečeno joj je da im najteže pada to što s njima više ne mogu popiti kafu. Rečenica koja je mladoj umjetnici ostala urezana u sjećanje. I upravo ju je ona inspirisala za umjetničko djelo koje će kasnije putovati svijetom pokazujući svu ljepotu njene domovine, ali i okrutnost koja se dogodila tokom rata u BiH.
Aida je 11. jula 2006. godine u Sarajevu predstavila prva 932 fildžana kafe koje su sakupile i donirale ,,Žene Srebrenice“. Tu je dobila ideju da sakupi 8 372 fildžana koji predstavljaju broj duša ubijenih tokom genocida u Srebrenici. Još je fascinantnije to što se kafa priprema i toči na licu mjesta, gdje slučajni prolaznici također mogu učestvovati i educirati se o onome što se dogodilo u Srebrenici u julu 1995. godine.
Spomenik „Što te nema“ se postavljao 11. jula svake naredne godine u različitim gradovima počevši od New Yorka, Den Haaga, Stockholma, Istanbula, Toronta, Čikaga, Ženeve i Venecije. Spomenik je postavljen po posljednji put 2020. godine jer je Aida Šehović željela da se na petnaestu godišnjicu spomenik vrati svom domu, u Srebrenicu. Pripreme su trajale mjesecima, a globalna pandemija nije spriječila umjetnicu i njenu ekipu da postignu cilj da ga vrate kući. Svemu je pomogla njena saradnja s Memorijalnim centrom Srebrenica-Potočari i Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI).
Dok su Aida i njena filmska ekipa snimali lične priče ljudi koji su donirali fildžane za ovaj projekat, Centar za postkonfliktna istraživanja organizovao je Kamp za mlade Srebrenica, četverodnevnu aktivnost za 25 mladih iz 14 različitih gradova širom BiH. Za vrijeme trajanja kampa, mladi su slušali predavanja istaknutih govornika i istraživača iz područja transnacionalne pravde, ljudskih prava, pomirenja i novinarstva. Posljednjeg dana Aida je održala predavanje kada je objasnila cijeli projekt „Što te nema“ naglasivši koliko je važno vrijedno raditi i vjerovati u svoje ideje čak i kad drugi to ne čine. Nadalje, Aida je objasnila kako će instalacija spomenika započeti 10. jula i u tom trenutku niko od učesnika kampa, kao ni pripravnici CPI-a, poput mene, nisu bili potpuno svjesni jakog uticaja tog projekta.
Desetog jula svi smo bili spremni da počnemo s radom i pomognemo Aidi. Još uvijek nismo mogli shvatiti ogroman uticaj koji će spomenik tek imati na nas i na sve koji će ga vidjeti. Jutarnje pripreme su krenule sporo, jer je svaka kafa morala biti pripremljena na tradicionalni bosanski način. Oko 10 sati bilo je vrijeme za sipanje kafe u prvih par fildžana. Kad je Aida nasula kafu u prvi fildžan, tišina i suze probudile su svijest o onome što je slijedilo. Svaki fildžan je pričao svoju priču. Svaki predstavlja spomen na žrtvu. Neki od učesnika kampa izgubili su članove porodice ili u Srebrenici ili negdje drugo tokom rata u BiH. Oni su sipali kafu za svoje najmilije. Rijetki su trenuci u životu kada ostanete bez teksta, kada samo stojite i divite se onome pred vama. Ovo je bio jedan od takvih trenutaka.
Kako je dan odmicao, iako je bilo teško nositi se s vrućinom, niko tokom 12 sati rada nije ni pomislio da odustane. Jedan od najvažnijih aspekata cijele instalacije je razgovor o onome šta se događa u određenom trenutku. Radoznalosti i pitanja bilo je mnogo, kao i priča koje su dijelili oni koji su izgubili braću ili rođake, govoreći o tome kada ili šta najviše boli. Jedna majka nam je rekla: „Cijenim to što radite ovdje i poštovanje koje pokazujete prema žrtvama genocida, ali voljela bih pronaći samo jednu kost svog sina kako bih se barem mogla pomoliti na njegovom grobu prije nego umrem.“ Čujete priče, pa onda sipate kafu s više razumijevanja. Jedna po jedna i do zalaska sunca bila je nasuta posljednja, 9 099 kafa.
Spomenik ,,Što te nema“ je ponosno dočekao 11. juli. Iako okolo spomenika nije bilo gužve kao dan ranije, svaki fildžan pun kafe i dalje je pričao svoju priču. U tišini. U čast žrtvama. Kao podsjetnik da se ono što se dogodilo u Srebrenici nikada nikome ne bi smjelo dogoditi.
Tišina komemoracije prekinuta je poslijepodne. Preživjeli, porodice, posjetioci, diplomate, političari – svi oni koji su bili tu posjetili su i spomenik, postavljali pitanja i dijelili svoje priče. Volonteri i učesnici kampa su očistili prostor od smeća te sakupili fildžane. Ali prije nego što smo počeli s tim, poredali smo se oko fildžana da podijelimo svoja razmišljanja o tome šta rad na „Što te nema“ znači za nas. Mladi učesnici podijelili su svoje emocije i priče o tome kako su se međusobno povezali uprkos razlikama; kako su se, uprkos teškim vremenskim uslovima, zajedno snašli. Stariji volonteri dijelili su svoje suze i ratne rane, ali uz podsjećanje da bi mladi koji sjede oko njih trebali biti ti koji će raditi na izgradnji društva koje sprečava da se išta takvo više ponovi. Da bi trebali raditi na tome da govore istinu i da je pravilno obrazovanje ključno. Jedan od učesnika zamolio nas je da svaki fildžan kafe zamislimo kao osobu koja stoji ispred nas. To je bio trenutak koji nas je ostavio bez riječi.
Dok smo čistili i sušili fildžane, mladi učesnici nastavili su dijeliti svoja razmišljanja o trenutnoj situaciji u svom društvu i svojim željama za budućnost. Svi smo naučili nešto novo, o sebi, o drugima, o jednostavnoj želji majke da pronađe jednu jedinu kost kako bi mogla sahraniti i pomoliti se za svog sina. Teško je pisati o projektu ,,Što te nema“ i o učestvovanju u Kampu za mlade Srebrenica, ali mogu reći ovo: mir je nešto što bismo trebali poštovati i štititi svom snagom.

author: Valentina Grganović


text:
Rukotvorine porodice Hambašić: Namještaj koji miriše na merak | Balkan Diskurs
Amina Cerić
29. aprila, 2022.
Ova porodica iz naselja Donji Ulišnjak pored Maglaja zahvaljujući proizvodnji starobosanskog namještaja jedna je od onih rijetkih koji se u današnjici zalažu za očuvanje kulture, tradicije i isticanje vrijednosti zanata.
Elvir Hambašić je izradu namještaja pretvorio u unikatan biznis kojim prehranjuje svoju porodicu. Interesovanje je prenio i na svoje dvoje starije djece, a pomaže mu i supruga Sanida. Zbog kvalitete i posebnosti svojih rukotvorina, veliki broj kupaca broje i u inostranstvu.
Od petorice braće koliko ih Elvir ima, on je bio jedini koji je odlučio da se ovom zanatu u potpunosti posveti. Istrajan trud, rad i usavršavanje omogućili su mu da od ovog posla može da živi zajedno sa svojom suprugom i troje djece. Zbog kvalitete svojih proizvoda, imaju veliki broj internacionalnih mušterija.
U rezbariji broji već, otprilike, 15 godina rada. Prvobitno je radnja bila prijavljena kao domaća radinost, a poslije je Hambašić htio da je prijavi kao tradicionalni i stari obrt – drvorezbarstvo. Kako se ono nalazi pod zaštitom UNESCO-a, to je iziskivalo posjetu komisije kako bi se utvrdilo da je šara izrezbarena bez upotrebe bilo kakvih šablona i pomagala te da zadovoljava utvrđene kriterije. Nakon što su uslovi ispunjeni, radnja je prijavljena. Danas ona nosi simboličan naziv „Suvenir“.
U svojoj radionici, u kojoj mu nesebično i vrijedno pomažu sin Amar i starija kćerka Irma, posjeduje sve potrebne mašine – od presa za lijepljenje, hoblarica i kombinovane mašine za rezanje i krojenje daske, pa do banseka za iskruživanje te mašine za obradu ivica i oblina. Nedavno je toj kolekciji dodao i cekular koji može obarati pilu pod uglom i još jednu manju hoblaricu. Njegov cilj je da njegova djeca po završetku srednjeg obrazovanja imaju spremno radno mjesto.
,,Zbog opasnosti, rad na mašinama još uvijek ne mogu prepustiti djeci. Taj dio posla obavljam ja. Sve iscrtam i dam njima, a oni već znaju koji dio posla se radi kojim alatom. Sin je počeo raditi s dijetlom, a moram priznati da je Irma privrženija ovom poslu. Uglavnom, raspodijelimo se tako da za svakog bude po nešto, a nakon što naplatim gotove proizvode jedan dio dajem djeci kako bih ih dodatno motivisao“, kaže.
Moguće je naručiti bosansku sobu u kompletu, što podrazumijeva sećiju, sto, veći ili manji peškun, komodu, fotelju, rafe, … Naravno, svaki komad dostupan je i pojedinačno. Pored toga, u ponudi imaju i drvene zdjele i tacne te drvene predmete, najviše ljubavnih motiva koje u potpunosti izrađuje kćerka Irma. Za proizvodnju koriste drvo oraha, trešnje, parene i sušene bukve. Kako je u pitanju ručni rad, na samo jedan komad odlazi puno vremena.
„Imamo male peškune od 100 KM, stolove od 350 do 1.500 KM, sećije do 2.500 KM. Moje najveće tržište je Sarajevo, ali kupuju i stranci. Moram da napomenem da su moje mušterije svih religija i nacija. Sasvim je nebitno ko si i šta si. Uzima svako kome se ovakav namještaj sviđa i ko je spreman da uloži novac u ovako nešto“, kaže Elvir. Dodaje da se ovakav namještaj održava kao i svaki drugi, bez posebnih postupaka.
Izrada započinje biranjem daske u skladu s tim koji komad namještaja izrađuju. Odabrana daska prebacuje se na mašine za hoblanje, rezanje i lijepljenje. Nakon toga je potrebno iskrojiti dijelove. Recimo, sama ploča jednog stola se sastoji od 20 različitih dijelova. Elvir ih ocrta, Amar i Irma lupaju, a potom očiste. Ponavlja se proces lijepljenja, a završnica podrazumijeva fino brušenje, farbanje i lakiranje.
„Ovom poslu moraš posvetiti pažnju. Isto je i s bilo kojim drugim, ako ga radiš bez volje i ljubavi onda to ne može ni uspjeti. Sve dok voliš ono što radiš težićeš ka tome da ide na bolje i da taj posao usavršavaš. U prilog mi ide što se radionica nalazi odmah pored kuće, pa mogu raditi i odmoriti se kad god hoću“, ističući da je za izradu jednog stola potrebno i do 25 dana intenzivnog rada. Dosta manje vremena oduzimaju zdjele, tacne i kutije, a rasprodaju se jako brzo.
Hambašićevo radno vrijeme počinje od 8h ujutru, a ponekad se u radionici zadrži i do 23h kako bi se sve stiglo završiti na vrijeme. Niti jedan izrađeni produkt ne nalikuje drugom.
Prodaja je bila znatno smanjena zbog epidemiološke situacije, ali polako se sve vraća u prijašnje stanje. Iako je ovo porodični biznis, Elvir je namjeravao da zaposli stolara za rad na mašini, ali potraga je bila bezuspješna. Oslanja se na pomoć djece i supruge. Kao jedna ekipa, zajedničkim snagama začinjenim porodičnom ljubavlju predstavljaju čuvare starobosanske tradicije što se danas rijetko sreće.
„Mislim da će se kroz nekoliko generacija sve zaboraviti i da će se potražnja znatno smanjiti. Samo ophođenje mlađih generacija prema svojoj historiji i njenim ljepotama dovoljno ukazuje na to. Ipak, uvijek postoji mogućnost da sve ustvari bude obrnuto, a to bih iskreno i želio“, kaže Elvir.

author: Amina Cerić


text:
Neophodna veća odgovornost za inkluzivnije društvo | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
4. maja, 2022.
Osobe s invaliditetom se svakodnevno susreću s mnogobrojnim poteškoćama, a i sistem ih često zanemaruje. Alma Mujanović, pored mnogih izazova s kojima se suočava kao osoba s oštećenjem sluha, uz mnogo rada i truda, uspjela se uključiti u profesionalni i društveni život.
Poručuje da je izuzetno važno raditi na sebi ali da naša zemlja mora preuzeti veću odgovornost kako bi izgradili inkluzivnije društvo.
Skoro 20 godina od početka reforme obrazovanja, koja uključuje model inkluzivnog obrazovanja, još uvijek nema većeg napretka. Međutim, Mujanović je kazala da postoje pozitivne promjene ali i da u tome prednjači Kanton Sarajevo.
„Mi smo svakodnevno uskraćeni za veliki broj informacija a postoji i niz poteškoća koje se uz to vežu“, kazala je Mujanović, istaknuvši da se najčešće gluhe i nagluhe osobe susreću s problemom needuciranosti sredine u pristupu prema njima.
Mujanović je diplomirala na Fakultetu zdravstvenih studija i magistrirala mikrobiologiju. Ne voli puno govoriti o negativnim iskustvima, ali ističe ona pozitivna: „Jedan lijep primjer se desio na prvoj godini studija. Pisala sam seminarski rad i držala prezentaciju na temu ‘Buka’, gdje sam govorila o tome iz svog ugla. Tada sam ispričala na koji način se pristupa prema osobama s oštećenjem sluha i zašto je važno da mi kao zdravstveni radnici budemo svjesni toga. Od tada sam tokom sve četiri godine studija imala pozitivno iskustvo s profesorima, asistentima, ali i kolegama s kojima sam studirala“.
O needuciranosti sredine, Mujanović pojašnjava da se često osobe s oštećenjem sluha nazivaju gluhonijeme, što je neispravno pa čak i uvredljivo za gluhe i nagluhe osobe jer nisu sve osobe koje su gluhe i nijeme i obrnuto.
Mujanović radi u jednoj grafičkoj firmi. Aktivna je u nevladinom sektoru, gdje se bori za prava osoba s invaliditetom s posebnim fokusom na gluhe i nagluhe osobe, ali i vodi udruženje „Znak za riječ“, koje je proisteklo iz Facebook grupe. Članica je i konsultantica savjetodavne grupe mladih Misije OSCE-a u BiH.
Udruženje „Znak za riječ“ je nastalo s ciljem podizanja svijesti upotrebe znakovnog jezika. Na početku je Mujanović zajedno s drugaricom kreirala video sadržaje na kojima se vidjela upotreba znakovnog jezika i reakcije ljudi su bile jako pozitivne, što ih je motivisalo da snimaju i objavljuju nove riječi.
„Vremenom se neformalna grupa pretvorila u udruženje, čija sam trenutno i predsjednica. U skorijoj budućnosti imamo u planu održati nekoliko radionica, ali i brojne aktivnosti koje će biti fokusirane na inkluziju. Nakon što se pandemija konačno smiri, što se nadam da će uskoro biti, imamo u planu realizovati nekoliko dugoročnih projekata inkluzije u Bosni i Hercegovini, ali i regionu“, kazala je Mujanović.
Govoreći o znakovnom jeziku, pojasnila je da nije univerzalan i da svaka zemlja ima zaseban ali i da postoji Internacionalni znakovni jezik koji služi za sporazumijevanje gluhih širom Evrope ali i svijeta.
Osobe s oštećenim sluhom imaju problem i s praćenjem televizijskih programa jer nije dovoljno zastupljeno tumačenje na znakovnom jeziku. Prema članu 10. Zakona o upotrebi znakovnog jezika u BiH, prilikom direktnog prijenosa ili emitovanja snimaka sjednica organa i institucija BiH putem audiovizuelnih medija bit će osiguran prevod na znakovni jezik. Ipak, Mujanović smatra da je nedovoljno zastupljeno tumačenje znakovnog jezika.
U Bosni i Hercegovini je 80.000 osoba s oštećenim sluhom, a 14 je certificiranih tumača znakovnog jezika.
U svakodnevnom životu, osobama s oštećenim sluhom problem je otići i ljekaru jer trebaju pratnju druge osobe kako bi uspjeli ostvariti komunikaciju. Uz to, vrlo teško se zapošljavaju a ne postoje nikakve mjere kako bi došlo do poboljšanja ili da im se pruži prilika za napredak.
Obzirom da je uvidjela da su društvu u kojem živi potrebne promjene, Mujanović se počela baviti aktivizmom s ciljem da napravi barem i male pozitivne promjene.
„Osobama s invaliditetom je potrebna velika podrška, stoga sam se odlučila boriti za promjene i njihov status u društvu“, kazala je Mujanović, istaknuvši da osobe s oštećenjem sluha se često susreću s predrasudama.
Pojasnila je da je na neki način igra njenog djetinjstva bila „Gluhi telefoni“, gdje bi ona pogrešno nešto čula i prenijela neku riječ zbog čega se osjećala loše i krivila svoje društvo a kasnije je tek shvatila da nisu razumjeli o čemu se radi. S vremenom, kako je istakla, naučila je da objasni ljudima da je osoba s oštećenim sluhom i na taj način olakša sebi ali i drugima.

author: Mirnes Bakija


text:
Wood Surgery: Zeničanka koja daje dušu starom namještaju | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
6. maja, 2022.
Redizajn i restauracija starog namještaja – to je ono čime se bavi Lejla Selimović, po struci diplomirana pravnica. Trošan i stari namještaj Lejla već osam godina pretvara u nešto što je moderno i privlačno za kupce. Sam početak se, kako kaže, odvijao spontano i neproračunato, iz čiste ljubavi.
,,Pravo nikada nije bila oblast koja me zanimala jer sam oduvijek bila kreativniji tip. U jednom trenutku dok sam uređivala vlastiti životni prostor uvidjela sam da se od starih naizgled dotrajalih komada namještaja mogu dobiti fantastični komadi.  Ogroman izazov bio je krenuti od nule i posvetiti se oblasti o kojoj do tada nisam znala gotovo ništa. Počela sam istraživati, učiti o drvetu i dizajnu, posmatrati na drugi način stvari koje do tada nisam opažala, raspitivala sam se kod majstora, počela kupovati alat i opremu koju do tada nisam poznavala”, priča Lejla koja je, kada je stekla dovoljno vještina, počela s pričom zvanom “Wood Surgery”.
Njen jedan običan dan uključuje mnogo dinamike i posvećenosti. ,,Radionica se nalazi odmah uz stan u kojem živim, tako da je sve usko vezano. Dan počinje odgovaranjem na poruke i dogovaranjem narudžbi u stanu, a onda oblačim radno odijelo i silazim u radionicu. Dakle pored organizacije nabavke komada, materijala, dogovaranja narudžbi, osmišljavanja novog dizajna, radim i poslove šmirglanja, sitnijih popravki, bojenja, patiniranja, oslikavanja. Dio koji se tiče tapaciranja prepuštam saradniku koji to uradi na profesionalan način”, objašnjava Lejla.
Posao fotografiranja, plasmana na tržištu, reklamiranja, financija, organizacije transporta do kupca također je, kako navodi Lejla, njen dio posla. Vrijeme koje utroši na jedan komad ovisi od stanja u kakvom je stigao i zahtjevima kupaca, tvrdi. ,,Nekada pored šmirglanja, bajcanja, ljepljenja, mijenjanja unutrašnjosti i tapaciranja, fotelja zahtjeva potpuno rasklapanje i ponovno lijepljenje, stolarske poslove, mijenjanje opruga, tretiranje crvotočine…Ako je na starom drvetu bilo više slojeva različitih boja (što je jako često slučaj), onda će sve trajati puno duže nego kada je fotelja u izvornom stanju. Uglavnom sve može potrajati između četiri i sedam dana, ako uporedo radim i druge komade”, nastavlja ona.
Lejla opisuje bh. tržište kao nemilosrdno jer financijske olakšice gotovo da i ne postoje. Ipak, kaže kako postoje radionice za osnaživanje ženskog poduzetništva koje su korisne za umrežavanje i širenje znanja i iskustava. ,,Kao žena u poduzetništvu, obzirom na djelatnost koju sam odabrala, nisam se susretala sa negativnim komentarima. Doduše, još uvijek je neobično vidjeti ženu koja radi sa alatom, mašinama, ali su komentari gotovo uvijek bili pozitivni i ohrabrujući. O kolegama i kolegicama zaista imam samo riječi hvale, međusobno se pomažemo, preporučujemo, sarađujemo. Na moju sreću, okružena sam kreativnim, vrijednim i radišnim ljudima, mahom obrtnicima i među njima nema tipičnog tržišnog takmičenja”, dodaje Lejla.
Ono čime njeni proizvodi odišu je minimalizam i profinjenost dok inspiraciju pronalazi kada vidi – otpad. ,,Mislim da jako dobro vizualiziram stvari i čim vidim stari komad u njemu vidim potencijal, u trenutku vidim kako nakon restauracije može izgledati i vodim se tim osjećajem. Ja zaista uživam u ovom poslu koji je, istina, više poziv nego posao i vjerujem da je upravo to što u njemu uživam dok ga radim ono što me motiviše, tako da mi inspiracije nikada ne nestaje. Svakako su krajnosti mjesta gdje stari komad pronađem i mjesta na kojem na kraju završi uvijek motivirajuće. Uživam kada vidim da neki komad koji je bio “otpisan“ život nastavi na potpuno neočekivanim mjestima”, opisuje Lejla.
Lejlin dosadašnji najveći uspjeh je, kako kaže, osmišljavanje i realizacija vlastitog biznisa u popriličnom surovom okruženju krećući od nule. ,,Talenat, potrebu da stvaram i radim vlastitim rukama iskoristila sam kroz ovaj lijepi posao, koji apsolutno odgovara mojoj prirodi te ga učinila profitabilnim nudeći ljudima usluge koje do sada i nisu bile toliko popularne na našem tržištu”, nastavlja.
Osim dobre kvalitete proizvoda, za uspjeh je bitan i dobar marketing. Lejla svojim fotografijama na društvenim mrežama privlači sve veći broj obožavatelja/ki i potencijalnih kupaca. ,,Fotografija i profili na društvenim mrežama su danas ono što su nekada bili izlozi dućana, čini mi se. Dobrom i zanimljivom fotografijom pričamo priču i potencijalnim klijentima približavamo sebe i svoj rad. Privatno jako volim fotografiju i sretna sam da za fotografiju imam dovoljno talenta za sasvim solidnu prezentaciju na društvenim mrežama”, kaže Lejla.
No, da je obrt u nekim slučajevima povezan s umjetnošću, potvrđuje i Lejla. ,,Za mene je gotovo svaki zanatlija ujedno i umjetnik obzirom da izrađuje upotrebne predmete koji su i dekorativni. Imam posebnu vrstu respekta za sve vješte i vrijedne ljude (čiji je rad kod nas izuzetno podcijenjen i potplaćen) jer znam koliko rada i umijeća treba da se, npr. izradi bosanski ćilim ili uradi rezbarija u drvetu ili bakru”, ističe.
Svojim namještajem ova Zeničanka je ukrašavala i poslovne prostore drugih, no dodaje da sada uglavnom surađuje s arhitektima koji traže specifične i unikatne komade prilikom uređenja enterijera. Kako kaže, ovo nije posao od kojeg se može obogatiti, no zasigurno donosi novac i interes mnogih ljudi. Građani/ke stoga prepoznaju važnost domaćeg proizvoda i preporučuju radionicu kako bi, kako Lejla tvrdi, podržali domaći mali biznis iza kojeg stoji žena. ,,Jedina sam uposlena, ali kako je cijeli proces jako kompleksan imam par saradnika za poslove koje ne mogu sama obaviti. Nemam ambicija širenja na druge gradove jer je koncept osmišljen tako da klijenti donose ili naručuju komade koje radim po njihovim željama i to su ljudi iz cijele BiH, najmanje kupaca zapravo imam u Zenici”, kaže Lejla.
Svim ženama i muškarcima poduzetnicima/cama Lejla poručuje da pronađu nešto što zaista vole raditi, jer će tada raditi dobro, a kada rade dobro onda će to i biti prepoznato.
,,Poduzetništvo je jako izazovna avantura, posebno za žene, tako da će ljubav prema poslu koji se radi sve učiniti lakšim i ljepšim. Neka budu spremne na puno rada i odricanja, ali zadovoljstvo koje imate nakon što sami nešto osmislite i realizujete je jedinstven osjećaj i ne može se mjeriti ni sa jednim „korporacijskim“ poslom”, zaključuje Lejla za kraj našeg razgovora.
Lejlin rad možete pogledati na društvenim mrežama:
Facebook – https://www.facebook.com/selimoviclejlaa;
Instagram – https://www.instagram.com/lejla_woodsurgery/?hl=hr;
Twitter – https://twitter.com/restolarka.

author: Kristina Gadže


text:
Nova generacija omladinskih dopisnika Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
10. maja, 2022.
Na osmom treningu za omladinske dopisnike Balkan Diskursa, koji je organizirao Centar za postkonfliktna istraživanja, mladi iz 13 bosanskohercegovačkih gradova su učili osnovne vještine istraživačkog i građanskog novinarstva, kao i dokumentarne fotografije.
„Na Balkan Diskurs trening sam se prijavio zbog velikog interesovanja za dokumentarnu fotografiju – zanimljiv mi je taj trenutak koji zauvijek ostaje zabilježen na fotografiji. S druge strane, fotografija je dokument vremena i društva koji najbolje može predstaviti priču koju ćemo pričati u našim člancima“, istakao je Selmir Smajić iz Lukavca.
Osmi po redu trening za omladinske dopisnike održan je od 6. do 9. maja u Etno selu Čardaci s ciljem promovisanja glasova mladih ljudi na multietničkoj platformi o pitanjima koja izazivaju stereotipe i ne mogu se naći u drugim medijima.
Prvi dio treninga se bazirao na edukaciju učesnika o tehnikama istraživačkog i građanskog novinarstva, objektivnom i nepristrasnom izvještavanju, provjeri činjenica i tehnikama intervjua. Nakon što su se učesnici upoznali s različitim novinarskim formama i pravilima pisanja, radili su praktične vježbe, koje su opisali kao najkorisniji dio treninga.
Emilio Jarak iz Čapljine je kazao da je „najbolji dio treninga simulacija intervjua iz perspektive govornika i sugovornika“, opisujući cjelokupan trening kao stepenicu ka njegovom usavršavanju u ovom polju, naglasivši da je riječ o najkorisnijoj edukaciji kojoj je prisustvovao.
U saradnji s britanskim fotografom Paul Lowe-om urađen je drugi dio treninga o korištenju fotografije i vizualnog storytelling-a. Lowe je dopisnicima pokazao kako zabilježiti priču koju donosi trenutak u vremenu i otkrio im trikove za fotografisanje portreta i mrtve prirode.
„Paulovo predavanje je odlično. Temeljito i kreativno. Fotografije koje nam je prikazao su odlične i sve što nam je ispričao je jako inspirativno“, rekla je Sumeja Mehmedović iz Kalesije.
Jedan od ciljeva treninga je bio upoznati učesnike s borbom protiv negativnih stereotipa i predrasuda prema marginaliziranim i drugim etničkim grupama u Bosni i Hercegovini prikazivanjem jedne od četiri epizode nagrađivanog projekta „Obični heroji“, koji je urađen u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja i Pinch Media. Priča o Salihu i Đorđu – običnim herojima u ratnim vremenima – je mladim ljudima poslužila kao inspiracija da preuzmu aktivnu ulogu u promovisanju pozitivnih primjera građana Bosne i Hercegovine, a koji ostavljaju trag u životima drugih ljudi.
„Film je pokazao da su istinski heroji među nama, u našoj okolini. To su obični ljudi koji svojim zaslugama zaslužuju da ih zovemo herojima. Kada se u najvećem zlu i pomračenju ljudskog uma pojavi jedan takav tračak svjetlosti u pojedincima, to zapravo pruža nadu da dobro postoji i u zlu kao što je rat“, rekla je Neda Vukadin iz Banje Luke.
Nakon održanog treninga, 15 mladih ljudi će godinu dana imati priliku da objavljuju svoje radove kroz tematike izgradnje mira, suočavanja s prošlošću, ljudskih prava i kulture sjećanja na multimedijalnoj platformi Centra za postkonfliktna istraživanja – Balkan Diskursu, a čiji sadržaj je dostupan na b/h/s i engleskom jeziku. Centar za postkonfliktna istraživanja educirao je 120 mladih ljudi iz cijele Bosne i Hercegovine, koji su saradnici Balkan Diskursa.

author: Amina Sejfić


text:
Prihvatimo različitosti i posebnosti naše djece | Balkan Diskurs
Almedina Alihodžić
11. maja, 2022.
S ciljem širenja svijesti i empatije prema djeci koja se bore s još jednim izazovom u odrastanju – autizmom, Ivona Grbešić, iz Opuzena s dubrovačkom adresom je pokrenula blog „No ordinary mom (neobična mama)“, na kojem opisuje svakodnevni život sa svojom djecom, od kojih su dvojica dječaka suočena s poremećajem iz spektra autizma.
„Smatram da je svaki glas više u ovom svijetu uvijek dobro došao da podignemo svijest o autizmu i pokušamo prihvatiti različitosti i posebnosti naše predivne djece. Znam koliko nedostaje psihičke podrške kada pričamo o autizmu, savjeta, uputa, ideje“, navodi Ivona na blogu „No ordinary mom“.
Neobična mama – Ivona Grbešić – je samohrana majka devetogodišnje Laure i petogodišnjih Tina i Tonija, blizanaca koji su suočeni s poremećajem iz spektra autizma.
„Upravo nam je ta dijagnoza bila presudna u našim životima, otvorivši nam vrata u jedan potpuno drugačiji svijet“, kazala je Ivona, podsjetivši da je i sama trudnoća s blizancima bila komplicirana ali želja za životom i njihova i njena su bile veće od bilo kojeg straha.
Komplikacije kod blizanaca su uočene između druge i treće godine starosti. Ivona je kazala da nije bilo drugog izbora nego potražiti svu stručnu pomoć koja je bila dostupna.
„Autizam je dijagnosticiran u Zagrebu u Klaićevoj dječijoj bolnici i sam proces obrade je trajao tjedan dana. Obrada uključuje, osim logopeda i edukacijskih rehabilitatora, i sve druge preglede kako bi se isključila druga oštećenja“, pojasnila je Ivona, dodavši da su nakon toga dobili službenu potvrdu i imala je osjećaj da je tada počeo novi život.
U teškim trenucima je prestao da funkcioniše i njen brak, ali Ivona nije ostala sama jer je imala podršku svoje majke. „Bez da je išta pitala, stala je uz mene i moju djecu i odlučila koračati s nama kroz taj naš život“, kazala je Ivona, istaknuvši da to pokazuje da je majčin posao ustvari posao s doživotnim stažom.
Ivona je danas jako sretna jer su blizanci uveliko napredovali, a kako kaže, često se dogodi da pogleda unazad samo da vidi dokle su dogurali. „Još ne mogu da vjerujem da smo prošli jedan dio puta, možda i najteži“, kazala je Ivona, dodavši da joj nije jasno odakle je izašla sva ta snaga ali joj je padalo na pamet da posebni ljudi dobiju posebne misije u životu a njena je autizam.
Iz dosadašnjeg iskustva, poručuje da za rješavanje svakog problema potrebni su rad, disciplina, puno strpljenja i odricanja. „Radimo neke male korake naprijed, u biti možda na oko, nekome izgledaju mali, nama su veliki koraci ka naprijed“, pojasnila je Ivona, spomenuvši da su dječaci dobili potporu institucija ali i da ih pokušava uključiti u sve životne situacije jer je želja svakog roditelja koji ima dijete s poteškoćama u razvoju da jednog dana bude samostalno za život.
Dodaje da su dječaci puno postigli u zadnje tri godine a za neke stvari je mislila da ih nikad neće doživjeti a onda je shvatila da je trebalo samo malo više vjere.
„Nisam mislila da ću doživjeti da čujem Tinov glas. Toliko sam puta sanjala da razgovaramo, da ga čujem. Danas se on više ne vodi kao neverbalni autist. Svjestan je svijeta u kojem živi i prisutan. Pustio je svoj glas. I eto, uspjeli smo i to, trudimo se i dalje“, kazala je Ivona, istaknuvši da je uz svoju djecu puno toga naučila, ali i da je za velike korake i napredovanje potrebno dosta vremena.
Vjetar u leđa, kako je kazala je bio i odlazak u beogradsku kliniku, gdje su dječaci dobili sve potrebne tretmane. ,,Obojica idu u vrtić, Toni ide u redovni uz pratnju asistenta, a Tin ide kombinirano, u vrtić za djecu s posebnim potrebama i redovni. Od prošle godine uključeni su i u sportske aktivnosti, i drago mi je vidjeti da se sve više otvaraju mjesta s takvim aktivnostima i za djecu poput njih“, kazala je Ivona.
Pojašnjavajući svoj odnos s dječacima, Ivona je kazala da svi traže svoje vrijeme i neko je u tome više, a neko manje dominantan.
,,Bez obzira što dosta aktivnosti radimo zajedno, svjesna sam da sam svakome od njih potrebna i nasamo. Tako da se trudim kombinirati posebne izlaske i aktivnosti van kuće. Vikend proveden samo s mojom djevojčicom i to je vrijeme za nas, odlazak u šetnje s Tinom ili obavljanje dnevne kupovine s Tonijem“, spominje Ivona, vođena intuicijom i ljubavi, jer tako uspijeva svakom od njih ugoditi.
U Bosni i Hercegovini ne postoje potpuni podaci koliko je djece suočeno s poremećajima iz autističnog spektra. Prema UNICEF-ovom istraživanju, 6,5 posto djece u BiH od dvije do devet godina starosti imaju smetnje u razvoju, a veliki dio njih ima poremećaje iz autističnog spektra. Uz institucionalnu jako bitna je i psihološka podrška, kako to ističe i „neobična mama“.

author: Almedina Alihodžić


text:
Memento: Izložba nove usmene historije Srebrenica-Potočari | Balkan Diskurs
Hunadda Sabbagh
13. maja, 2022.
Već sam negdje čula ovu priču. Pročitala sam je desetak puta. Ali, dok sam slušala priču o Maršu smrti Ahmeda Ustića nije bilo moguće da zaustavim neobičnu paralizu koju sam osjetila dok sam prvi put čitala izvještaj o užasnom šestodnevnom putovanju ovog mladića na trasi za opstanak.
Na samom kraju prostrane hale bivše fabrike automobilskih akumulatora nalazi se fotografija muškarca u jarko narandžastoj jakni. Dubokog ali dragog pogleda. Stajala sam zureći u njegovo lice, zatim u odjevni predmet koji je držao u rukama pa potom i u njegove oči. Skamenila me je priča koju je pričao.
Otprilike mjesec dana ranije, zajedno s koleginicom Aleksandrom sam radila na prevodima na engleski jezik za izložbu ,,Memento“. To je bila velika odgovornost i ne postoji drugi način da opišem kako sam se osjećala držeći u rukama takve priče – priče bolnih uspomena, gubitka i muke, života koji su ostali uništeni. Ta odgovornost koju sam osjećala tokom čitanja priča žena koje su izgubile svoje muževe i sinove, o skorom izgladnjivanju koje su proživjele kao izbjeglice – ta odgovornost je ogromna.
,,Memento“ je projekat usmene historije koji su predstavili Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Memorijalni centar Srebrenica-Potočari. Bazira se na prikupljanju ličnih predmeta i ličnih priča koje svjedoče o borbi za opstanak koja se odvijala u Srebrenici 1995. godine dok je vršen metodički planiran i brzo izvršen genocid. Na velikim pločama nalaze se portreti deset preživjelih žena – onih iz Srebrenice i okoline čiji su članovi porodice ubijeni u genocidu – i deset muškaraca koji su preživjeli Marš smrti – dugo putovanje pješice od Srebrenice do slobodne teritorije pod kontrolom Armije BiH. Njihovim strašnim pričama o preživljavanju možete svjedočiti pomoću video snimaka, a zajedno s njihovim portretima vidimo predmete koji pripadaju samim preživjelima ili ubijenim članovima porodice.
Velma Šarić, osnivačica i predsjednica CPI-a, objašnjava kako su koristili bazu podataka Memorijalnog centra porodica žrtava i preživjelih kako bi pronašli pripovjedače, usko sarađujući i s udruženjima majki Srebrenice i grupom preživjelih iz Marša smrti. Uz pomoć Envera Šehovića, koji je i sam preživio Marš smrti, Šarić je dva puta vodila razgovor sa svakom od 30 osoba, pažljivo provjeravajući činjenice za projekat usmene historije prije nego što su uobličene na konačnih 20 priča.
Predmeti – neki od mnogih koji su Memorijalnom centru poklonili porodice i preživjeli – bili su inspiracija za multimedijalnu izložbu. Oni koji su ispričali svoju  priču i oni koji su donirali ove dragocjene predmete prisustvovali su privatnom otvaranju izložbe prije javnog otvaranja. Kako kaže Šarić, ova izložba njihovim najmilijim daje glas i ime tako da oni nisu više samo broj i statistika. „Mislim da je to najvažniji dio ovog projekta“, dodaje Šarić. ,,Njima je bilo veoma teško vidjeti i čuti njihove ispričane priče, ali bili su zahvalni što je to urađeno na ovaj način.“ Izložba će biti trajno postavljena u Memorijalnom centru i uskoro prebačena na web stranicu za one koji je ne mogu posjetiti.
Jednostavnost urađenih portreta, koje je snimio fotograf Armin Durgut, pokazuje oštrinu golih zidova s kojima portreti graniče na sjevernoj strani stare fabrike. Uzmete slušalice, slušate i ne mrdate. Takvi ste jer slušate priče nenaoružanih muškaraca o beskonačnom hodanju kroz šume i preko rijeka, i sve to pod gotovo stalnim bombardovanjem; slušate priče o njihovim prijateljima i braći, očevima i djedovima koji su na tom putu ubijeni; priče o stravičnim strahotama kojima su svjedočili. Takvi ste i zbog priča žena koje su ostale same na ovom svijetu da tragaju za ostacima njihovih najmilijih.
Važnost očuvanja ovih priča je nemjerljiva. Akademski stručnjak za pitanje genocida dr. Gregory H. Stanton, na webinaru koji je organizovao tim ,,Što te nema“ spomenika, istaknuo je da su  priče najkorisnije sredstvo protiv poricanja genocida – ono kako učimo o svijetu i kao djeca i kao odrasli je bitan narativ.
Virtualna izložba će uskoro biti dostupna – što je od krucijalne važnosti u ovim teškim vremenima ograničenog kretanja. Međutim, kao stalna postavka ona daje jasnije obrise memorijalizaciji. Prostori posvećeni isključivo fenomenu memorijalizacije su neprocjenjivi. Ti prostori memorijalizacije, znanja, razmišljanja često su proizvod dugog rada i borbe.
Kako nas podsjeća Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica-Potočari, memorijalizacija je skup projekat. Očuvanje i dijeljenje činjenica i sjećanja na ono što se dogodilo u Srebrenici, na ljude koji su ubijeni, kao i na one koji su preživjeli, je itekako skupo, pogotovo u usporedbi s lakoćom i brzinom kojom se genocid dogodio. Ovo je prošlost i stvarnost koja se nikada ne smije zaboraviti, posebno zbog prisutnog negiranja. ,,Ako postoji nešto što mi je možda malo bliže srcu od ostalih segmenata komemoracije, to je izložba Memento“, kaže Suljagić. Pod njegovim vodstvom, ova izložba sada znači da će ljudske priče iza svakodnevnih predmeta – tabakere, lične karte i fotografije – biti zauvijek sačuvane.
Zahvalna sam i ganuta zbog svog malog doprinosa cjelokupnom projektu. Gledati ljude kako slušaju audio izložbu bila je privilegija: krupni motociklisti u majicama Marša Mira, majke i nane u bijelim maramama, čitave porodice, mala djeca, pojedinci – ljudi čiji su životi bili i ostali, izravno i zauvijek zapečaćeni događajima od prije 25 godina. Odgovornost koju sam osjećala prevodeći priče pretvorila se u krajnju poniznost, poštovanje i neodoljiv osjećaj privilegiranosti. Kao jedan od rijetkih stranaca prisutnih na 25. komemoraciji genocida, zauvijek ću osjećati pokornost prema ovom mjestu. Zauvijek ću nositi poruku da je genocid u Srebrenici mogao biti izbjegnut, da ga ne smijemo zaboraviti i da ljudi iz Srebrenice ne smiju biti ostavljeni sami sebi. Moramo slušati njihove priče i učiti.

author: Hunadda Sabbagh


text:
Bh. dijaspora: Nejasna percepcija doma i domovine | Balkan Diskurs
Léa Périllat
17. maja, 2022.
Vlastima u Bosni i Hercegovini u fokusu rada trebaju da budu mladi i porodice koje napuštaju državu zadnjih godina ali svakako i mnogobrojna dijaspora kao jedan od mogućih nosilaca ekonomskog razvoja matice domovine.
Preseljenje u inostranstvo, kako poručuje dijaspora, ne briše sjećanja niti vezu s domovinom, već stvara evoluciju percepcije kada dođu u posjetu.
Svi dijasporci dijele jednu karakteristiku – pomiješani su im osjećaji kada dođu u posjetu i uglavnom BiH posjećuju za vrijeme odmora kako bi imali „period bez brige“. Prvi dojmovi su uvijek pozitivni, neki se osjećaju „kao kod kuće“, većina ih je presretna što se ponovno sastaju sa „svojima“ i što vide poznato okruženje u kojem su nekad boravili. Ubrzo nakon toga na scenu stupa stvarnost koja, kako kažu, „kvari savršenu sliku i osjećaje koje imaju“.
Balkan Diskurs je dobio odgovore od 88 dijasporaca od kojih više od polovine živi u Francuskoj, Velikoj Britaniji, Njemačkoj, Nizozemskoj, Norveškoj, a koji su razočarani jer se  ništa nije poboljšalo ili promijenilo u njihovoj matičnoj domovini – Bosni i Hercegovini.
Većina dijasporaca se slaže da su prošlogodišnji problemi ovogodišnji i da će biti isti kada opet dođu u BiH. Kako većina smatra, prevladava dojam da je država zamrznuta u vremenu te da je Daytonski sporazum okončao rat ali da se od tada ništa nije promijenilo.
Za nepromijenjeno stanje, uglavnom, krive političare koji onemogućuju BiH da ide naprijed stabilnim, demokratskim, ekonomskim i društvenim putem. „Razočarenje i beznadežnost u bolje sutra su prisutni već više godina… S ovako nacionalistički orijentisanim rukovodstvom nema nam napretka! Osjećaj da i nakon 30 godina ništa ne ide na bolje, čak je politička situacija sve gora i gora, u meni stvara gnjev, odbojnost, tugu..“, opisala je 49-godišnjakinja Bosanka koja živi u Nizozemskoj stanje u BiH.
Sličnog mišljenja je i Bosanka iz Švedske, koja tužno priznaje da „za BiH nema ništa novo, od 90-ih ista tema, ista politika“.
Bosnu i Hercegovinu tokom rata napustilo je 2,2 miliona ljudi. Danas, 30 godina nakon početka rata u BiH, više od 55 posto ljudi iz BiH ne živi u svojoj domovini. Izgradili su novi život u drugim zemljama, najviše u Evropi i SAD-u. Razlozi ostanka u drugim zemljama i nakon okončanja rata su u većini slučajeva zbog boljih ekonomskih prilika, neki su zasnovali porodice s osobama iz tih država a i sistem školovanja je pouzdaniji i učinkovitiji za njihovu djecu. Povratak u BiH zavisi od društveno-ekonomskog razvoja ali i političkog napretka države.
Većina ispitanika priznaje da se ne žele vratiti zbog ekonomske situacije u BiH za koju navode da je „strašna i veoma nestabilna“. Osuđuju korupciju za koju smatraju da je sveprisutna i usporava razvoj zemlje u pravom smjeru.
Dijaspora priznaje da im nije lako odrediti gdje im je dom jer vrijeme utiče na njihovu percepciju doma. Domovi iz prošlosti nisu nužno isti domovi kao oni u sadašnjosti, ili domovi zamišljeni za budućnost. U tom smislu osjećaju se rastrganima između „izgubljene domovine“ i „teritorija u kojem žive“ a u kojem se nikada ne mogu u potpunosti ukorijeniti.
S ovim dvosmislenim osjećajem ‘pripadnosti’ bosanskohercegovačkoj dijaspori posebno je teško nositi se. Intervjuisani priznaju da se osjećaju kao ‘jugonostalgičari’, što znači da žude za bivšim političkim, kulturnim i ekonomskim vremenima. S tim u vezi, ispitanici su objasnili da žele vidjeti kako bosanskohercegovačko društvo prerasta u područje življenja i obrazaca interakcije koji se temelje na mirnom etničkom suživotu, multikulturalnoj znatiželji i poštovanju te praksi solidarnosti na temelju dimenzija građanskog života koji je zajednički svima, bez obzira na određenu etničku pripadnost.
Neki od ispitanih dijasporaca su priznali da se u BiH ne osjećaju kao „svoj na svome“. Objašnjavaju da im ponekad zamjeraju način na koji doživljavaju zemlju i što misle o trenutnoj situaciji u BiH. Na neki način, činjenica da su (voljno ili nevoljno) napustili BiH prije nekoliko godina daje im dojam da nemaju pravo glasa o onome što se događa. Osjećaju se kao da su u opoziciji svojim bosanskim prijateljima koji su ostali u BiH i koji se svakodnevno suočavaju s trenutnom situacijom.
Bosanskohercegovačka dijaspora također strahuje od trenutne političke situacije koja u njihovoj perspektivi predstavlja veliku prijetnju stabilnosti države. Mnogi od njih kritikuju nepoštivanje ljudskih prava, krhku demokratiju i nepromjenjive političke figure koje truju čitav sistem. Osuđuju i strahuju od trajnih nacionalističkih diskursa koji dijele državu i ometaju stvaranje ujedinjene i skladne države.
Trenutna agresija Rusije na Ukrajinu izazvala je bolno prisjećanje uz neodoljiv strah da bi se smrtonosni događaji u Ukrajini mogli preliti na BiH. Dok jedni se boje da je moguće ponavljanje scenarija iz 1992. godine, ima i onih kojima je novi sukob nezamisliv te da sadašnja politička kriza može dovesti do demokratske i mirne političke reforme.
Dijaspora smatra da bh. društvo nije spremno uzeti oružje u ruke zbog bolnih sjećanja na zločine, a 63-godišnji sagovornik koji živi u Francuskoj je istaknuo: „Pa mislim da nam je dosta stradanja, mržnje, bijede i  tuge“.
Veliki dio dijaspore, a među njima i 36-godišnjak koji živi u Švicarskoj, uvjeren je da bh. narod ne vjeruje u nacionalističke i ratoborne diskurse političara koji su sebični i da na kraju „narod nije lud da ratuje za političke ciljeve korumpirane vlasti“.

author: Léa Périllat


text:
Antifa šetnje Zagrebom: Obilazak grada iz perspektive rata i otpora | Balkan Diskurs
Anja Zulić
20. maja, 2022.
Kao dio pretprograma Trnjanskih kresova, obilježavanja 7. svibnja, dana kada su partizani oslobodili Zagreb, Mreža antifašistkinja Zagreb u suradnji s Documentom organizirala je Antifa šetnje s istraživačicom Tenom Banjeglav.
Zbog činjenice da građani (posebno mladi) ne znaju ništa o događajima za vrijeme Drugog svjetskog rata, Banjeglav je naglasila da je važno obilježiti mjesta stradanja i otpora.
,,Treba stalno pronalaziti nove, inovativne i zanimljive načine kako mladima tu povijest približiti. Čak nisu potrebna ni formalna spomen-obilježja, kao ni spomenici. Dovoljno bi bilo postaviti info-ploče, koje bi se nalazile pored nekih važnih lokacija, a davale bi informacije svima zainteresiranima o tome što se na tim lokacijama događalo“, kazala je Banjeglav, istraživačica Documenta – Centra za suočavanje s prošlošću.
Dobar način za obilježavanje mjesta stradanja i otpora mogu biti i razna umjetnička rješenja, kao intervencije i slično, koji bi, prema njenim riječima, privukli pozornost građana na te lokacije i dostojno ih komemorirale.
Koncept spomen-šetnje su nastale nakon što je Documenta u ožujku 2021. godine izdala vodič  „Zagreb u ratu, otporu, stvaralaštvu i pamćenju“, koji obuhvaća preko 50 lokacija u gradu koje su povezane sa stradanjem stanovništva, kao i s antifašističkim otporom u Zagrebu te književnicima i književnicama koji su o Zagrebu pisali. Uz to, tražili su način kako da teme kojima se bave i mjesta približe građanima, naročito mladima.
„Do danas, održali smo desetak šetnji za građane Zagreba, još toliko za učenike i studente zainteresiranih škola i fakulteta te nekoliko šetnji za strane goste. Zadovoljni smo dosadašnjom reakcijom na njih, kao i interesom te su se pokazale kao dobar format za uspješnije i lakše komuniciranje tih teških, ponekad i kontroverznih tema, kao i za razmjenu iskustava i informacija“, kazala je Banjeglav, istaknuvši da koncept spomen-šetnji, kao što je ova Zagrebom, može građanima na zanimljiv način ponuditi nova znanja o lokacijama u gradu kojima svakodnevno prolaze.
Za istraživačicu Banjeglav, bliskost koja se stvara prilikom obilazaka mjesta i pričanja njihove povijesti jako je važna, naročito za mlade, jer tako bolje pamte priče i događaje oko njih.
,,Vrlo je važno baviti se lokalnom poviješću te uključivati mlade i građane u proučavanje i istraživanje povijesti njihovog grada, kvarta ili čak ulice. Smatram da ih na taj način dodatno motiviramo da uče, kao i da se bave poviješću i da na njih imamo najveći utjecaj. Mnogo puta sam čula i od Zagrepčana da je zanimljivo biti turist u svome gradu te ga dodatno upoznati i istražiti“, poručila je Banjeglav.
U Antifa šetnju Zagrebom, zajedno s dvadesetak građanki i građana krenula je i Anja Zulić, (autorica ovog teksta i dopisnica Balkan Diskursa).
„Okupili smo se ispred zagrebačkog Studentskog centra (SC), danas nezaobilaznog mjesta u svakodnevici studenata/ica. Prostor današnjeg SC-a i okolne građevine, poput Francuskog paviljona koji služi kao galerijski prostor, ni jednim obilježjem ne odaju da se na toj lokaciji u mračnoj prošlosti Zagreba, nalazio tranzitni logor za Židove, Srbe, komuniste, ilegalce i druge nepodobne koji su od tamo prevoženi u prve koncentracijske logore u tadašnje NDH (Nezavisne Države Hrvatske). Prostor SC, a nekadašnjeg Zagrebačkog zbora, odnosno Zagrebačkog velesajma, dolaskom ustaša na vlast 1941. godine, postaje tranzitni logor,“ govori na početku antifa šetnje istraživačica Banjeglav.
Lokacija SC-a ustašama je odgovarala zbog veličine i povezanosti s prugom, a ljudi su u tranzitni logor dovedeni iz Zagreba i drugih gradova (Varaždina, Karlovca, Koprivnice…). Tu su provodili četiri ili pet dana da bi poslije bili odvezeni u druge logore u Hrvatskoj: Danicu kod Koprivnice (prvi osnovan), zatim u gospićki sustav logora (Gospić, Jadovno, Slana i Metajna na Pagu), a kasnije i u Jasenovac i tamošnji sustav logora. Uvjeti, kao i u ostalim logorima, bili su grozni. Unatoč kratkom boravku u tranzitnim logorima, ljudi su spavali na podu, nisu imali hrane ali su im članovi obitelji ili zajednice mogli donijeti hranu. Tu je bila jako važna uloga židovske zajednice, koja je barem za Židove osigurala neke obroke. Po noći ili rano ujutro, ljudi su stočnim vagonima odvezeni u logore. Tranzitni logor je na toj lokaciji funkcionirao od svibnja 1941. do kolovoza 1941. godine kada je zatvoren, pretpostavlja se zbog blizine centra grada. Stanari okolnih zgrada mogli su vidjeti što se događa, a oni na najvišim katovima zgrade imali su zabranu otvaranja prozora. Zbog toga je logor prebačen na Zavrtnicu u nekadašnju Tvornicu Kristalum (tvornica tekstila) koja je tad bila na periferiji puno većoj nego danas i tamo je djelovao do listopada 1941. godine. Nakon toga, Zagreb više nije imao tranzitne logore, ali su za to služili brojni zatvori koji su se nalazili po gradu.
Nastavljamo šetnju do Botaničkog vrta i Runjaninove ulice gdje se danas nalazi Dom zdravlja Centar, nekadašnji dom za ustašku mladež. Iako ispred ulaza u Dom zdravlja, postoji spomen obilježje, kao i uklesana slova u zidine Botaničkog vrta, a zbog neodržavanja uopće nije vidljivo pročitati što na njima piše, niti moguće naslutiti da su te lokacije simboli antifašističkog otpora.
U spomen na ubijenog kolegu studenta prava, dvanaest SKOJ-evaca je 4. kolovoza 1941. godine izvršilo napad na dom ustaške mladeži koja je tu boravila i u podne se postrojavala. SKOJ-evci su uspjeli baciti planirane bombe, ali nisu računali na mitraljez postavljen na krovu. Trojica od 12 su uhapšeni, dok su ostali uspjeli pobjeći. Unatoč tome, ta akcija iako nije uspjela, smatra se među prvim uspješnim akcijama komunista jer su bili jako blizu centru i sjedištu nacista, kao i drugih ustaških policajaca koji su brzo došli.
Još jedna zagrebačka lokacija koja svjedoči uspješnosti akcija otpora je zgrada Glavne pošte (od potresa 2020. godine nije u funkciji) u Jurišićevoj ulici 13. Napad komunista 1941. godine na Glavnu poštu koja je osiguravala sve međugradske i međudržavne pozive bila je najveća akcija izvedena u Zagrebu. U pošti su bili smješteni i prislušni uređaji Gestapo-a, a akcija je izvedena postavljanjem bombi u zgradu dan ranije i njihovim aktiviranjem. Radnice i radnici pošte obaviješteni su ranije o akciji te su na vrijeme napustili prostorije pošte. Nakon akcije, ustaše su uhitile mnogo ljudi i strijeljali 50 Židova i komunista. Ni na pošti nema nikakvih obilježja o njenoj povijesti.
Tijekom dvosatne šetnje, zaustavili smo se i na Glavnom  kolodvoru, mjestu važnom za zbivanja u Drugom svjetskom ratu. Kolodvori su bili važni za obje strane: vlakovima su se prevozili zatvorenici i logoraši, odvozili ljudi na prisilni rad, ali i prevozili komunisti i simpatizeri ilegalnog pokreta u partizanske redove. Od 1941. godine ustaške vlasti su s Glavnog kolodvora deportirale Židove i Srbe u logore u NDH-a i Europi. Žene i djeca koje je Diana Budisavljević spasila iz brojnih logora, dovođeni su prvo na Glavni kolodvor, odakle su dalje slani u prihvatilišta za djecu i žene pravoslavne vjere.
Danas se na Glavnom kolodvoru može vidjeti crna parna lokomotiva „Katica“, koja je, prema službenim informacijama, izložena jer je jedna od najstarijih u Hrvatskoj, a manje je poznato da je „Katica“ ili lokomotiva slična njoj, prevozila prve logoraše u logor Danica.
U 2022. godini, na Glavnom kolodvoru podignut je i spomenik žrtvama holokausta i ustaškog režima, oko kojeg se, kako nam govori Banjeglav, vežu različite kontroverze. Spomenik izgrađen od poslaganih kofera predstavlja oduzetu prtljagu stradalih.
,,Taj spomenik je od početka bio namijenjen komemoriranju stradanja Židova, i to svih šest milijuna ubijenih u svijetu. Zbog toga je umjetničko rješenje koje je odabrano zapravo više simbol stradanja Židova, nije baš univerzalističko i uključivo. Nakon što su se sve zajednice naroda žrtava, kao i antifašističke i druge udruge pobunile zbog te prvotne ideje, i nakon dugih pregovora, dobili smo ovo kompromisno rješenje – žrtve Holokausta i ustaškog režima“, kazala je istraživačica Documente.
Prema njenim riječima, ako bolje pogledate natpis i pročitate sve što na njemu piše, i dalje se čini da je tekst namijenjen komemoriranju Židova i to onih koji su 1942. godine deportirani u Auschwitz.
Spomen-šetnja odvela nas je i do Praške ulice, u neposrednoj blizini Trga bana Josipa Jelačića gdje se nalazila sinagoga. Nakon osnutka NDH-a uslijedio je progon židovske zajednice, a čiji je vrhunac bilo upravo rušenje sinagoge. Danas se na tom prostoru nalazi parking. Cijeli proces devastacije sinagoge je fotografiran i sniman te izložen na  jednoj od protužidovskih izložbi u NDH-a.
Za završetak spomen-šetnje, odabrana je lokacija danas poznate tzv. „Džamije“ (Hrvatsko društvo likovnih umjetnika) na Trgu žrtava fašizma (tada trg Kulina bana) u čijoj okolici se nalaze zgrade nekadašnjeg zatvora Gestapa i sjedišta Ustaške nadzorne službe. Iako je ta građevina vrlo kratko bila džamija, ali službeno nije funkcionirala kao džamija, među Zagrepčanima i danas se održao taj naziv i mnogi/e ga koriste.
Odmah pored „Džamije“ u Zvonimirovoj 2 nalazi se zgrada u kojoj je bilo sjedište Ustaške nadzorne službe i tajne policije. U podrumu zgrade bio je smješten zatvor koji je zapamćen po strašnim torturama. Najpoznatije zatvorenice tog zatvora bile su sestre Rajka i Zdenka Baković, uhićene jer je Rajka bila članica SKOJ-a, a Zdenka simpatizerka. U zatvoru su obje teško mučene, Rajka je prevezena u bolnicu gdje je preminula, a Zdenka je skočila s trećeg kata zgrade i od posljedica skoka umrla.
Iako se iz ove antifa šetnje moglo vidjeti da Zagreb ima bogatu antifašističku povijest, Banjeglav nam pojašnjava da iz njenog dosadašnjeg iskustva rada i vođenja šetnji, građani/ke malo znaju i o ustaškim zločinima, a još manje o antifašističkom otporu.
,,Situacija je nešto bolja sa starijim građanima, onima koji su se školovali u Jugoslaviji. Njima je u obveznom programu bio barem dio tog gradiva, oni nešto znaju. No, mladi, oni školovani u Republici Hrvatskoj ne znaju gotovo ništa, posebno o temama i događajima vezanima uz antifašistički otpor. Dok se o zločinima u NDH i stradanju ipak nešto govori, barem kod motiviranijih nastavnika, antifašizam i otpor vrlo su rijetko tema u našim školama. Čak su mi i studenti završnih godina studija povijesti rekli da za brojne lokacije nisu čuli te da nisu znali za mnoge događaje koje smo tijekom šetnji spominjali“, kazala je Banjeglav.
Njen dojam, kako je pojasnila, je da u Hrvatskoj antifašizam stoji jedino u Ustavu, ali da je vrlo nepopularno reći da si antifašist ili se tim temama baviti. Dok se druge države Europe, kako je kazala, ponose svojim antifašizmom i pozivaju na njega, kod nas je on gotovo sramota.

author: Anja Zulić


text:
ON.design: Beton kao dekorativni materijal | Balkan Diskurs
Danica Novaković
23. maja, 2022.
Mlada arhitektica iz Sarajeva Emina Arapčić već duže vrijeme eksperimentiše i radi s betonom. Iz tog hobija nastao je 2016. godine ,,ON.design“ kao projekat kojim je pokušala da objedini i predstavi svoje ideje i rad s betonom široj publici.
Ova mlada djevojka izrađuje dekorativne predmete od betona kao što su saksije, lampe, nakit i privjesci za ključeve. Među mnoštvom predivnih proizvoda teško je izdvojiti favorit. „Betonske saksije najrazličitijih oblika su moje miljenice među proizvodima. Istina, one su u svom procesu dizajniranja i izrade najzahtjevnije. Veličine im variraju od najmanjih, koje su namijenjene za mini kaktuse i sukulente, srednjih veličina, pa do veličina po želji kupca”, ističe Emina.
Osim što je pratila svoje želje, ona je osluškivala i želje svojih kupaca i otkrila nam koji je njihov favorit. „Kada su u pitanju kupci, i oni su naravno otkrili ono što im se najviše dopada, i iako to često varira, nakit i male saksije uglavnom su najprodavaniji proizvodi“, povjerila je Emina.
Eminini radovi u sebi nose ljepotu, ali i kvalitet a najveći dokaz za to jeste što se za njene radove čulo sve do Berlina i Abu Dabija. Inostrane firme „One Piece Concept Store“ i „BerlinLinie“ prepoznale su kvalitet i originalnost njenih radova te su joj ponudili saradnju. Iako je beton veoma teško oblikovati, ona se uspješno nosi i s tim, pritom trudeći se da predmeti izgledaju lijepo.
„Beton kao materijal je veoma teško oblikovati. Ja za svoje proizvode uglavnom koristim kalupe koji su napravljeni od različitih materijala. Na početku sam koristila jednokratne, ali vremenom sam radila i razvijala višekratne kalupe, a isti daju bolje i preciznije finalne rezultate odljevka betona“, objasnila je Emina.
Za izradu proizvoda Emina koristi dosta alata, a bira ih u zavisnosti od toga o kom proizvodu je riječ. Najvažniji alati za jedan odljevak od betona svakako su, kako kaže, kalup, vibra stol, mašine za brušenje i finalno poliranje. Osim toga, koristi i dodatne alate i materijale za finalnu obradu.
„Za koloritno nijansiranje betona eksperimentisala sam s akrilnim bojama. Sada u tu svrhu koristim oksidne pigmente za beton. U toku brušenja i poliranja odljevke premazujem smolama koje se koriste za zaštitu betona, čime postižem i posebne efekte u njihovoj finalnoj teksturi“, objašnjava Emina.
Sam proces rada i izrade predmeta od betona veoma je zahtjevan, i podrazumijeva smjesu betona, izlijevanje u kalupe, sušenje, nakon čega slijedi niz faza brušenja i poliranja. Dominantni oblici betonskih proizvoda su geometrijska tijela različitih dimenzija, odnosno volumena. Za neke oblike Emina je nabavila silikonske kalupe koji se koriste za rad s epoxi smolama. Takođe, da bi povećala paletu oblika i dimenzija betonskih proizvoda sama je izradila nekoliko tipova kalupa.
„Smjesa betona koju čine pijesak, granulirani kamen, cement te pigment nakon miješanja s vodom putem vibracionog stola implementira se u kalupe. Izliveni proizvodi se nakon 24 sata vade iz kalupa i ostavljaju da još sazrijevaju 5 do 10 dana, a nakon čega su spremni za brušenje i poliranje. Sam proces izrade proizvoda od betona je i vremenski zahtjevan, tako da za izradu jednog proizvoda treba u prosjeku 15-20 dana“, ispričala je Emina.
Iako težak za obradu te iako ga uglavnom svi povezuju s građevinarstvom, gradilištima i velikim miješalicama betona, Emina otkriva da je to samo jedna strana betona. Ovaj materijal se jako dugo koristi i u enterijerima te se jako dobro kombinuje s drugim materijalima. Osim toga, najveće prednosti su mu čvrstoća, ali i elegancija.
„Dosta svojih proizvoda izrađujem od dva ili više materijala, tako beton često spajam s toplijim materijalima, kao što su pluto, drvo ili vunica. Pokušavam hladnom materijalu, kao što je beton, utisnuti dušu kroz teksturu i oblik dizajniranih proizvoda. Svaki novi proizvod je i novi izazov za mene“, izjavila je Emina.
Za kraj, Emina poručuje da najbolje priznanje jeste kada se nekome vaš rad svidi i kada ga poželi imati. Takođe, željela bi da ohrabri svakoga da radi ono što voli jer to se na kraju osjeti i u finalnom proizvodu.

author: Danica Novaković