text:
Sarajevske ruže podsjetnik na poginule | Balkan Diskurs
Jelena Lukic
4. juna, 2014.
Sarajevska ruža je trag od eksplozije granate u betonu, kasnije ispunjen crvenom bojom – Wikipedia
Njegovo ime ispisalo je nove stranice svetske istorije ratovanja. Tokom devedesetih godina prošlog veka, punilo je naslovne stranice novina. Na njegovim ulicama, u asfaltu, utisnute su latice, ispunjene crvenom bojom i nazvane sjetno-tužno-romantično Sarajevske ruže. A predstavljaju jedinstven spomenik u gradu u kojem se vodio jedan od najdužih okršaja u istoriji modernog ratovanja. One su spomen na opsadu Sarajeva koja, kada se statistikom opisuje, navodi se u brojkama koje su pretrpeli civilni: ranjeno ih je oko 50.000, a život je izgubilo 10.650 – od čega je bilo 1.601 dete; a oštećeni su verski i kulturni objekti.
Sarajevo je bilo pod konstantnom opsadom srpskih snaga 1.425 dana. Za to vreme na grad je palo 470.000 granata – u proseku 329 dnevno. Rekord je zabeležen 22. jula 1993. godine kada ih je, u toku samo jednog dana, na grad bilo ispaljeno 3.777. Svaka granata, koja je eksplodirala na asfaltu, ostavila je trag koji podseća na cvet. Nakon završetka rata, “latice” smrtonosnih kratera, ispunjene su crvenom bojom u znak sećanja na sve one koji su izgubili živote tokom opsade. Svaka ruža označava mesto gde je granata ubila najmanje troje ljudi. Svake godine u aprilu, neko se seti da ih očisti. Sarajlije ostavljaju cveće u prolazu ili u mimohodu objašnjavaju mladim naraštajima šta ti spomenici predstavljaju. Jer, neki se i dalje pitaju šta predstavljaju ožiljci u šetalištu i zašto se niko od vlasti ne trudi da ih izgladi tj. popravi!
Nakon inicijative i objavljivanja teksta Jasminka Halilovića “Nestaju Sarajevske ruže” 2005/06. godine, grupa aktivista je predala tekst tadašnjoj gradskoj upravi Sarajeva. Dobili su obećanje da će se pobrinuti za sanaciju istih. Međutim to nisu učinili. Aktivisti nisu odustali: uspeli su da sprovedu zamisli u delo i to posredstvom učešća na XIV Bienalu mladih umetnika Evrope i Mediterana u Skoplju, gde je BiH predstavljena radom “7 tačaka – 7 sarajevskih ruža”. Ovaj rad je takođe bio prezentovan i na festivalu International Arts Festival u San Marinu.
Predsednik organizacije Urban Jasminko Halilovic rođen je u Sarajevu, gde je diplomirao na Ekonomskom fakultetu, a zatim i završio master studije iz finansijskog menadžmenta. Pored osnivanja udruzenja Urban, autor je više projekata, kao što su “Sarajevska furka” koja je bila prvi blog objavljen kao knjiga u BiH; zatim monografija “Sarajevo – moj grad, mjesto susreta” gde je bio jedan od koautora. Prije četiri godine, započeo je interaktivni projekat putem web stranice, koji je kasnije privukao pažnju javnosti u regionu i obezbjedio podršku lokalnih vlasti ali i medija. Krajnji rezultat navedenog je objavljivanje knjige “Djetinjstvo u ratu”, početkom 2013. godine. O čemu se zapravo radi? U junu 2010. godine, Jasminko se obratio vršnjacima putem web stranice. Tražio je da mu se kratko odgovori na pitanje “Šta je za tebe detinjstvo u ratu?” Vijest se brzo proširila, a Jasminkov projekat je naišao na snažnu podršku: za tri meseca uključilo se preko 1.500 ljudi iz 38 država sveta koji su hteli da podele svoja iskustva. Sećanja generacija na vreme odrastanja u ratnoj BiH, njihova pisma, crteži, odlomci iz dnevnika…našli su mesto na 328 stranica u ovoj neverovatnoj knjizi.
“Rad na ovoj knjizi sam želeo da posvetim Mireli Pločić, mojoj prvoj simpatiji koja je, nažalost, poginula u ratu 1994. godine. U poređenju sa nekoliko objavljenih dečijih ratnih dnevnika, želeo sam da se bavim kolektivnim iskustvom odrastanja u ratnim uslovima. Ovaj projekat bio je otvoren za sve generacije koje su deo detinjstva proživele između 1992. i 1995. godine.”
Navedena publikacija prevedena je na više jezika, a imala je i svoje predstavljanje u Evropskom parlamentu u Briselu pod pokroviteljstvom Doris Pack, predsednice Evropskog kulturnog komiteta i Dine Elezovića, predstavnika Kantona Sarajevo u Briselu, u maju 2013.
“Lično nisam ljubitelj spomenika napravljenih od modernih materijala koji u potpunosti menjaju izgled prostora u kojem se nalaze. Stoga smatram da su Sarajevske ruže najreprezentativniji spomenik koji nas podseća na opsadu Sarajeva i sve žrtve rata,” objasnio je Jasminko Halilović, predsednik udruženja Urban koje se bavi promocijom kulture u glavnom gradu BiH. “Sama romantika u nazivu spomenika – ruže, na najbolji način oslikava duh Sarajeva i želju da se i one najružnije stvari prikažu kroz jedan metaforičan izraz. Činjenica je da ljudi upravo zbog toga vole taj spomenik, koji je donekle jedinstven u svetu – upravo zbog te jake povezanosti stanovnika sa njim. Zato je važno sprečiti njihovo dalje uništavanje. Trenutno u tom kontekstu nije učinjeno ništa, osim izvesnih napora pojedinaca ili određenih organizacija,” dodao je Jasminko. Zapravo sve pobrojano govori o tome kako inicijativa pojedninca ili grupe može sačivati sjećanje na igubljene godine i živote kao što je to slučaj sa Sarajevskim ružama.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Jelena Lukic


text:
Thomas Mesa: Voditi Bosnu putem napretka | Balkan Diskurs
Jess Kuntz
4. juna, 2014.
Američka Služba za inostrane misije (eng. US Foreign Service) organizirana je tako da svojim službenicima otvara jednu širu perspektivu. U svojoj više od 25 godina dugoj karijeri pri Ministarstvu vanjskih poslova, Vršitelj dužnosti Šefa misije SAD-a, služio je u raznim zemljama – Paragvaju, Rumuniji, Pakistanu, a sad i u Bosni i Hercegovini. Raznovrsno iskustvo u …
Američka Služba za inostrane misije (eng. US Foreign Service) organizirana je tako da svojim službenicima otvara jednu širu perspektivu. U svojoj više od 25 godina dugoj karijeri pri Ministarstvu vanjskih poslova, Vršitelj dužnosti Šefa misije SAD-a, služio je u raznim zemljama – Paragvaju, Rumuniji, Pakistanu, a sad i u Bosni i Hercegovini. Raznovrsno iskustvo u njegovom životopisu daje mu za pravo da uspoređuje situacije, a da pritom na umu ima jedinstvenu dinamiku svake od pomenutih zemalja.
U svojoj trećoj godini boravka u Sarajevu, v.d. Šefa misije Thomas Mesa ovu perspektivu vješto primjenjuje na BIH. Uprkos razmiricama lokalnih političara oko institucionalnih ograničenja nametnutih Daytonskim ustavom, g. Mesa Daytonski ustav ne smatra inherentno problematičnim u institucionalnom smlislu. Dayton ne samo da je uveo red u jednu nestabilnu situaciju, već je “što mnogi lideri zaboravlju, zagarantirao određena građanska prava koja uživaju svi građani, uključujući i pravo na mirno okupljanje i slobodu izražavanja”. Primarni cilj Sjedinjenih Država u BiH je pomoći njenom narodu na putu ka članstvu u NATO-u i Evropskoj Uniji. Daytonski Ustav, kako g. Mesa kaže, sam po sebi ne predstavlja nikakvu prepreku toj viziji.
“Ja lično smatram da nije stvar u daytonskim upravnim strukturama… već u nečem mnogo važnijem – političkoj volji. Da li su bosanskohercegovački lideri spremni uraditi što moraju kako bi zemlja krenula naprijed? Da li su spremni postići kompromis oko određenih pitanja? Da li su spremni naći zajednički jezik? Da li su spremni postići konsenzus?
Svako ko je pratio skorija dešavanja u Sarajevu i Banjoj Luci će na pitanja gospodina Mese dati negativan odgovor. Ipak, g. Mesa smatra da se bosanskohercegovačke političke stranke ponašaju veoma slično kao i njihove kolege širom svijeta: nameću svoje vlastite stavove, služe se lukavstvom kako bi stekli političku prednost. Ono što nedostaje je čvrsta – kako je g. Mesa naziva – “demokratska struktura” koja bi povezala političke lidere i građane.
Organizacije civilnog društva tradicionalno rade na povezivanju političkih lidera i građana. Slušajući g. Mesu, čovjek dobije izvjesnu dozu optimizma kad je u pitanju situacija u civilnom društvu BiH, naročito na lokalnom nivou. Program malih grantova Američke ambasade detaljnije je upoznao g. Mesu i njegov kadar sa radom nevladinih organizacija. “One možda nisu velike” kazao je, “i možda nisu poznate i ne nalaze se na karti organizacija civilnog društva, ali zaista imate mnoštvo nevladinih organizacija koje rade jako puno dobrih stvari i koje su djelotvorne.” Ukoliko bi se odgovornost i spremnost na rad koje nalazimo na lokalnom nivou prenijela na više nivoe vlasti, manjak demokratske infrastrukture u BiH bi se mogao nadomjestiti.
Kakva je, onda, prognoza za Bosnu i Hercegovinu? I dok namjere politike SAD-a za Bosnu i Hercegovinu ostaju iste – približavanje članstvu u NATO-u i Evropskoj Uniji -Ambasada i Ministarstvo vanjskih poslova SAD-a neprekidno preispituju svoj odnos prema državi. Privreda predstavlja najveći problem – naime, kako istjerati politiku iz poslovanja. Problem je i kako sarađivati sa Evropskom Unijom i regionalnim partnerima koji bi BiH mogli povesti putem reformi kojima bi ispunila uvjete za članstvo u EU. Međutim, da li će BiH krenuti tim putem u konačnici ovisi o njenim liderima. Gospodin Mesa tvrdi da sistem nije nužno narušen. Na pojedincima je – kako na liderima tako i na građanima – da postignu konsenzus i krenu putem napretka.

author: Jess Kuntz


text:
Pinch Media: Dokumentovanje priča o spasiocima i spašenim | Balkan Diskurs
Fiorenzo Polito
17. jula, 2014.
Deset je sati u srcu Bosne, a na drugoj strani Kanala je još uvijek devet. Prilično je rano, bar za intervju. Palim Skype i poziv počinje. Mirko Pincelli i ja sjedimo, svako u svojoj kuhinji. Ja sam u Sarajevu a on u Londonu, obojica sa šoljicama kafe u rukama. Mirko, režiser dokumentaraca i igranih filmova …
Deset je sati u srcu Bosne, a na drugoj strani Kanala je još uvijek devet. Prilično je rano, bar za intervju. Palim Skype i poziv počinje. Mirko Pincelli i ja sjedimo, svako u svojoj kuhinji. Ja sam u Sarajevu a on u Londonu, obojica sa šoljicama kafe u rukama. Mirko, režiser dokumentaraca i igranih filmova sa iskustvom fotografa i fotoreportera, osnivač je kompanije Pinch Media, zajedno s Enricom Tessarinom, poslovnim partnerom, piscem i producentom.
Mirko i Enrico već prilično dugo sarađuju sa Centrom za postkonfliktna istraživanja (P-CRC). Zajednička priča počela je dugometražnim dokumentarnim filmom “Uspomene 677“. Film “priča“ svjedočanstva troje adolescenata i troje preživjelih petnaest godina nakon rata u Bosni. Mirko se smije, govoreći kako mu je Velma Šarić bila posljednja nada. Dugo je razmišljao o tom projektu, ali nije mogao naći nekoga da mu pomogne. Nakon mnoštva poruka, e-mailova i telefonskih poziva, Mirko i Velma su konačno uspjeli ugovoriti sastanak. Bio je to početak predivnog prijateljstva.
Pinch Media trenutno radi na projektu “Obični heroji“ (“Ordinary Heroes“), serijalu koji se sastoji od pet dokumentaraca srednje dužine koji istražuju paralelne priče spasilaca i spašenih. Ovi ljudi, čak i pod pritiskom ratnih dešavanja, pružali su jedni drugima podršku i razumijevanje – bez obzira na rasne ili etničke razlike, i prenoseći duboku poruku moralne hrabrosti. Primjer je priča Đorđa i Saliha, koji su većinu svog života bili prijatelji, iako je prvi bosanski Srbin a drugi Bošnjak (bosanski musliman). Ova vrsta odnosa je manje uobičajena u postratnoj Bosni. Kad je Salih odveden iz svog doma i prebačen u koncentracioni logor Batković, mislio je da odatle nikad neće izaći živ. Preživio je zahvaljujući svom starom prijatelju. Đorđe je došao i odveo ga kući. Tokom rata, Đorđe je postao poznat kao čovjek koji bi rizikovao svoj život kako bi pomogao drugima bez obzira na njihovu etničku pripadnost ili vjeru. Tu je i priča o Feridu, muslimanu od 40 godina koji je autobusom odveden ka užasima jame Paklenik, duboko u šumi u istočnom dijelu Bosne. Muškarci su postrojeni i strijeljani, a Ferid je jedini (od njih 77) živ izašao iz te šume. Iskoristio je priliku da pobjegne. Dok je bježao od potjere samo jedna žena je istupila i preuzela rizik da mu spasi život sakrivajući ga u svom domu. Ta žena bila je blaga i skromna Mina koja sad ima 80 godina. Njena hrabrost je primjer drugima i to nju čini običnim herojem.
Tokom Mirkove zadnje posjete Bosni, imali smo priliku da se upoznamo. Mirko, koji je miješanog italijanskog porijekla, odgajan u Toskani (naglasak ga nepogrešivo odaje), stvorio je jaku vezu sa ovom zemljom. Život u Bosni i njeni stanovnici očarali su ga. Kad ga pitam zašto se toliko ljudi zaljubi u Sarajevo – čiji šarm on poredi sa privlačnom ženom – on objašnjava da su razlog ljudi. Bosanci su prošli kroz toliko stvari – išli su do samog dna i zavirili su u provaliju. Uslijed toga su otkrili novi smisao života, u kom makar i jedan osmijeh, riječ ili čin dobiva nevjerovatnu i visoku vrijednost.
Mirko je došao u Bosnu da snima četvrto poglavlje “Običnih Heroja“. Kaže da je moguće da je ovo najbolje poglavlje ikad snimljeno. Bila je to izuzetno delikatna procedura. Akteri ovih priča nisu uvijek voljni da se odmah otvore i podijele duboka lična iskustva s nekim neznancem, naročito strancem (čak i Mirkovo ime, uobičajeno među Srbima, bilo je prepreka s vremena na vrijeme). Prije snimanja, potrebno je uspostaviti kontakt s ljudima, izgraditi povjerenje i opustiti ih kako bi komunicirali iskreno i opušteno.
Tokom našeg razgovora čuje se zvono na vratima. Enrico je navratio na kafu. Sad je prava prilika da ga pitam za njihov sinergični rad u Pinch Media. Kad su se tek upoznali, Mirko i Enrico radili su na različitim mjestima i bili su zaokupljeni različitim projektima. Ali nedugo zatim su napustili svoje poslove i udružili se da osnuju Pinch. Jedna od prednosti ove produkcijske kompanije je kombinacija svih uloga: režiser, pisac, producent i urednik. Otkrivaju mi koliko je lakše raditi u paru. Dosta je jednostavnije usaglasiti dvije glave umjesto petnaest, troškovi su ograničeni i ima više prostora za individualnost i inicijativu.
Mirko i dalje radi na raznovrsnim projektima. Možemo spomenuti igrani film “Navika Ljepote“ (“The Habit of Beauty“) koji Pinch Media producira zajedno sa Orisa Produzioni. Naracija počinje odmah nakon tottenhamskih nereda u Londonu, u augustu 2011. godine. Glavni lik je Ernesto, kultni fotograf i nestalni provokator, kom je dijagnosticirana smrtna bolest. To mu je prilika da se pogleda u ogledalo, što uzrokuje radikalno nezadovoljstvo samim sobom. On odlučuje, bez imalo obzira na ljude koje napušta, da se vrati u svoje rodno mjesto u Italiji kako bi se suočio s prošlošću. Ali njegovi neizmireni računi nisu spremni da ga napuste. Njegov galerista Stuart, pomoćnik fotograf Ian, i stara ljubav Milena se sastanu i krenu u Italiju, loveći ga, svako iz svojih razloga. Ovo će biti vanjsko ali i unutrašnje putovanje koje će ih okupiti nakon mnogo godina. Prisiljeni da uspore i razmisle, oni iznova otkrivaju da ih ljubav i prijateljstvo koje dijele može spasiti od skoro svega. Mirko kaže da je “Navikom Ljepote“ želio stvoriti “izuzetno ličan film“ i “napisati i producirati film o pitanjima koja su važna, beskompromisna i istinita.“
Još jedan projekat na kom Mirko trenutno radi je dokumentarac koji, donekle, liči na njegov prethodni uradak “Uspomene 677“. Oprezno govori, objašnjavajući delikatnost problema. Radnja dokumentarca je smještena u Siriji i dat će prostor objema stranama sukoba: sunnijama i alevijama. “Bit će dva lika koji će nam govoriti o svojim motivacijama i poređenjima revolucije iz svoje perspektive, a obje su radikalno različite.“ Ove osobe dijele zajedničku pozadinu i još uvijek su dobri stari prijatelji. Prije rata – isto kao i u Bosni – apsolutno nije bilo važno kojoj etničkoj grupi pripadaš.
Vidjet ćemo kako će ići. Ali zasad nestrpljivo očekujemo četvrtu epizodu “Običnih Heroja“ i želimo Pinch Media svu sreću u njihovim budućim planovima.

author: Fiorenzo Polito


text:
Miguel: Protesti su manifestacija frustracije | Balkan Diskurs
Siara Costa
22. augusta, 2014.
Luis Miguelom, izaslanik Ambasade Španije u Sarajevu sa predstavnikom Centara za post-konfliktna istraživanja razgovarao je o procesu rekonstruiranja mira, povlačeći paralele između iskustva Španije i BiH nakon ratova koje su narodi u navedenim zemljama proživjeli. Pričalo se i o načinu na koji je Španija doprinjela rekonstrukciji BiH i šta diplomatski predstavnici Španije prepoznaju kao potencijalne …
Luis Miguelom, izaslanik Ambasade Španije u Sarajevu sa predstavnikom Centara za post-konfliktna istraživanja razgovarao je o procesu rekonstruiranja mira, povlačeći paralele između iskustva Španije i BiH nakon ratova koje su narodi u navedenim zemljama proživjeli. Pričalo se i o načinu na koji je Španija doprinjela rekonstrukciji BiH i šta diplomatski predstavnici Španije prepoznaju kao potencijalne resurse u ovom procesu.
Miguel je istakao da je Španija imala neutralnu ulogu tokom Drugog svjetskog rata, ali da je poslije bila devastirana građanskim ratom. Trebalo im je dugo da ponovo izgrade i rekonstruiraju svoju zemlju. Završetkom tranzicije, tokom 70-tih godina prošlog stoljeća, Španija uspostavlja demokratiju i time se vraća u glavnu arenu evropskih nacija.
Doprinos Španije u Bosni i Hercegovini, prema Miguelu, proizilazi iz vlastitog iskustva u takvoj rekonstrukciji. Španija je započela izvoziti i dijeliti vlastito post-ratno i iskustvo uspostvljanja demokratije u 80-tim, a već do 90-tih godina prošlog stoljeća, osniva agenciju za razvoj koja je finansirala projekte u brojnim zemljama. Dalje komentirajući bilateralnu saradnju, Miguel tvrdi da je Španija bila duboko investirana u ratu u Bosni, što podrazumijeva i učešće mirovnih trupa još 1992. Također su uspostavili ured koji je bio od krucijalne važnosti za distribuciju hrane i humanitarne pomoći u BiH. Od 1992. i 2010. Španija je doprinijela sa 45.000 vojnika u međunarodnim misijama unutar BiH, ali taj se broj smanjio u prethodnim godinama i učešće španske vojske ograničio se na savjetnike.
Finansijski, Španija je doprinijela sa otprilike 100 miliona eura za podršku humanitarne pomoći i razvoja. Sada, kada se BiH smatra srednje-razvijenom zemljom, takve pomoći je potrebno manje. Drugi primjeri doprinosa Španije Bosni i Hercegovini uključuju finansijsku pomoć u rekonstrukciji fasade Vijećnice u Sarajevu, informacionog sistema vodovoda u Sarajevu, različitih infra-strukturnih projekata poput onih koji se odnose na vodosnadbijevanje i obrazovanje.
Španska ambasada u BiH trenutno se fokusira na tri glavna područja. Prvenstveno, Španija kao članica NATO-a i EU, angažirana je na olakšavanju pristupa BiH NATO-u i Europskoj Uniji. Iako je ovo težak poduhvat zbog mnogo uključenih faktora, Španska ambasada pokušava angažirati i savjetovati političke lidere i civilno društvo mobilizirajući svoje resurse – na prvom mjestu, svoje iskustvo kao članica obje navedene organizacije. Napori ambasade usklađeni su s naporima cjelokupne međunarodne zajednice u BiH, načelno sa EU ambasadorom Sorensenom i Visokim Predstavnikom Inzkom. Kao članica EU i Vijeća za provedbu mira (PIC) ambasada sudjeluje kao posrednik, u nastojanjima kao što je deblokade finansijske situacije u Mostaru.
Drugi cilj Španske ambasade je jačanje razmjene između dvije zemlje kroz kulturne aktivnosti, promociju španskog jezika i literature, te kroz omogućavanje kontakta između civilnog društva i dalje interakcije institucija obje zemlje i univerziteta. U postizanju tog cilja, Ambasada trenutno osniva katedru za španski jezik na Filozofskom fakultetu u Sarajevu.
Treći cilj Ambasade je da promovira prioritete naroda BiH, kao što su stvaranje radnih mjesta, ekonomski razvoj i mogućnosti bilateralne poslovne suradnje.
Prema Miguelu, Bosna je naučila mnoge lekcije u očuvanju mira i ovdašnji narod se ne treba podcijenjivati. Bosanci su educirani i znaju koje resurse usmjeriti ka obrazovanju, istraživanju i analiziranju efektivne implementacije mira. Miguel je istakao, iz lične perspective, da je Bosna prešla iz zemlje u rekonstrukciji do zemlje kojoj je potreban društveno-ekonomski razvoj. Najveći problem s kojim se Bosna susreće danas je rast i razvoj – ekonomski razvoj i zaposlenje trenutno su najvažniji i na dnevnom su redu.
Glede aktuelnih protesta, Miguel smatra da su problemi s kojima se susreće BiH univerzalni su i ne odnose se samo na BiH. Ti se problemi manifestiraju na različite načine: neefikasnost, korupciju i političku paralizu. On tvrdi da su građani siti svega. A zašto su siti svega? Zato što nemaju nikakve šanse sudjelovanja u političkoj sferi. “Kao građanin glasaš godinama, pod iluzijom da sudjeluješ u procesu, ali na kraju dana, političari čine krive odluke i kada vidiš da koriste državni budžet za stvari za koje ne bi trebali, onda se počneš osjećati frustrirano. Frustracija može prekipiti preko ivice lonca i tako rezultirati protestima koje smo vidjeli. Ovakve su se stvari viđale u drugim zemljama, od Tailanda do Španije i nisu nešto što se tiče samo Bosne. Sada, razlika između Bosne i drugih zemalja je ta što građani Bosne osjećaju da druge zemlje regije napreduju, dok ona stoji na mjestu. Hrvatska se već priključila EU, Srbija je započela pregovore, i siguran sam da bi Bosanci htjeli vidjeti svoju zemlju kako napreduje, ali trenutno ne vide nikakav napredak. Mislim da su protesti dobra stvar, sve dok nisu nasilni. Protesti su manifestacija frustracije i svi građani na to imaju pravo, iako nasilje ništa ne može riješiti. Borba protiv korupcije je borba koja se nastavlja, cilj je smanjiti je na što manji mogući nivo”.

author: Siara Costa


text:
Običan dan | Balkan Diskurs
Marko Tomaš
23. augusta, 2014.
Tko sam ja i što su njihove sudbine za ovaj svijet, sudbine tih bezimenih, musavih momaka zaglavljenih u rovu daleko do doma. Na sudbine tih momaka možemo lijepiti samo klišeje, a meni u glavi izviru pitanja o bojama svijeta koji ih je okruživao.
Crno – bijeli svijet. Svijet crno – bijelih fotografija. Zamrznuti trenuci. Lica gotovo bez emocija. Tijela u strogoj pozi. Tijela nenavikla na poziranje, na namještanje. Lica i tijela koja šalju poruku u budućnost. Nevin, neobogaljen svijet, prije nego smo počeli dokumentirati svinjarije, od njih raditi arhiv prema kojem gradimo odnos spram prošlosti, temelj na kojem počiva sadašnjost. Dvadeset i prvo je stoljeće i budućnost ne postoji, o njoj se ne sanja, nju živimo kao neprekidnu ljepljivu sadašnjost koju nikakva mašta ne može sprati. Sadašnjost kroz koju vučemo noge kao kroz blatnjav rov u Galiciji. Sadašnjost koja nam ne dozvoljava snatrenja poput streljačkog voda ispred kojeg klečimo povezanih očiju. Svaki je zamrznuti trenutak prošlosti poruka koju nismo naučili razumjevati opsjednuti nemogućnošću da se pomjerimo. Sadašnjost nas drži u mjestu. Poruke dopiru do nas ali mi nikuda ne možemo maknuti. Kako razumjeti te ukočena tijela te poglede koje ne znamo čitati, kako shvatiti crno – bijelo kad si zaglavljen u vječno sivom snijegu vremena koje smo nekad smatrali budućnošću; vremena u koje smo namamljeni tisućama raznobojnih luftbalona koji su umjesto oblaka titrali nad našim glavama u ritmu neke bezbrižne glazbe, koja nije pozivala niti na ples niti na ljubav – glazbe koja nas je pozivala samo na to da prestanemo biti zabrinuti nad našim sutra, jer ono je tu, iza ugla, iza narednog dana, šareno kao zrak obojen balonima. Ovo sutra koje mi živimo sanjao je neki mladac zaglavljen u rovu iznad kojeg poput vinskih mušica zuje meci. Njegovo lice je preživjelo na fotografiji. Kako je samo nevino i naivno! To lice te oči iz kojih izbija vjera da vrijedi provesti mladost u blatu zarad budućnosti koja jednog dana više neće postojati. Kako se zvao čovjek o kojem pišem? Što bi promjenilo njegovo ime u mojoj spoznaji? Mogao bih mu napisati pismo? Obratiti mu se kao prijatelju? Htio bih ga pitati neke stvari. Prije svega, htio bih znati koje su boje bila polja iznad njegovog rova. Da, to me zanima. Boje. Njih želim znati. Crno bijeli svijet je imao boju. Poruke koje su iz njega stigle, samo su one crno – bijele. Da znam ime nekoga od njegovih suboraca njih bih htio pitati istu stvar. I zašto su opće tu? Tko je izmisliio ludilo u kojem neprekidno zaglavljujemo? Zemlja je spržena. Mogao bih izmaštati. Batrljci stabala su ugljenisani. Mogao bih se nasloniti na sve te klišeje. Ali muči što ne mogu pročitati poruku iz njihovih očiju. Tko zna čitati oči, poglede, taj zamršeni jezik. Osmijeh je tu zbog budućnosti za koju se bore? Mogao bih danima slagati pitanja ali nemam ih kome poslati. Sadašnjost za njih ne mari, a prošlost je nijem arhiv pomiješanih osjećanja na koje se naslonio čovjek budućnosti. Budućnosti koje više nema, opet ponavljam. Nema je zato što smo pristali da se borimo za nju da bismo shvatili da smo protraćili ono što je danas prošlost. Preslagivanje svijeta. Zemljotresi preslaguju zemljane ploče. Rat preslaguje svijet kakav smo poznavali i ispljune nas u neki nepoznat krajolik. Spržena zemlja. Vrijeme se prekine. Pukne nit, kontinuitet. Ako nema budućnosti ne postoji ni čovjek budućnosti. Ako postoji samo sadašnjost i prašnjav arhiv prošlosti da li postoje mogućnost za čovjeka sadašnjosti, onog koji nije umočio glavu prašnu prošlost i ne želi sa sebe sprati sirupasto sada i ovdje. Zašto ovo pišem? Misli su zgrčene kao dlan koji steže pušku. Ne znam čitati oči. Ne znam obojiti crno – bijelu fotografiju. Ne znam suosjećati s licima i tijelima. Ne mogu pomisliti da osjećaju bilo što drugo od onoga što ja zamišljam da osjećaju, a nemam snage nametnuti im izmišljenu sudbinu od koje neće imati ništa. Ni cigaretu, ni nagu ženu u postelji u nekom gradu u pozadini, ni bocu vina, ni pjesmu koja tješi tužne vojnike. Nekog od njih su neposredno nakon snimanja fotografije odnijeli bolničari. U poljskoj ambulanti neka mu je milosrdnica dlanom sklopila oči. U zraku iza momaka na fotografiji ne mogu nanjušiti smrt. Ali naučen sam da je zamislim kako vreba iz busenja koje se nadvija na rov. Ako je mogu zamisliti mogu li istovremeno ustvrditi da je njušim u zraku? Tko sam ja i što su njihove sudbine za ovaj svijet, sudbine tih bezimenih, musavih momaka zaglavljenih u rovu daleko do doma. Na sudbine tih momaka možemo lijepiti samo klišeje, a meni u glavi izviru pitanja o bojama svijeta koji ih je okruživao. To nebo nad njima, to sivo fotografirano nebo, možda je bilo sasvim bistro, možda je nad njima bio neki čudni kovitlac oblaka koji ih je zabavljao svojim oblicima. Jedan od njih je volio piti u pubu, jedan je volio plesati, jedan je svirao u limenoj glazbi, jedan je bio rudar i nogometaš, neki su bili besposleni, jednog su mučile stidne uši, a svi stoje u blatnjavim čizmama, u blatu kroz koje je tekla nečija krv. Daleki crno – bijeli svijet njihovog rata ostao je samo njihov. Rasporio im je živote kao toplu utrobu životinje koja će nas nahraniti. Da li je itko ikada izašao iz rova kao bolji čovjek? Posustajem. Umaraju me njihovi pogledi. Kako je sve savršeno sivo a ja čeznem za bojom i nekom drugom vrstom savršenosti. Mogu misliti na hranu i pokušati pisati o tome što su jeli tog popodneva. Mogu pretpostaviti da uopće nisu jeli. Mogu se igrati sudbinom tih zamrznutih pogleda i ukočenih tijela. Takve me misli na trenutak obraduju, ispred sebe vidim igralište, ali ubrzo me obuzme stid. Sudbine su zapečaćene. U prašnom arhivu povijesti iz kojeg svako malo poteče neka nova krv kako bismo odbranili sadašnjost bez budućnosti. Ne mogu umiti blatnjava lica. Ne mogu otkriti njihove crte. Nemoćan sam. Nemam kome poslati spisak pitanja, ne znam imena adresanata. Ali onda se uhvatim kako zamislim obično plavo nebo, umjesto crne smrti u busenju koje se nadvija nad njihov rov – mogu vidjeti obično sočno zelenilo, na kraju rova mogu izmaštati neki miran provincijski grad s podrumima punim vina i mesa, a na kraju grada jednu sasvim običnu cestu i na cesti putokaz na koejm piše ime nekog drugog provincijskog grada, neki sasvim običan život. Ali ništa od svega toga nije pošteno prema tim blatnjavim čizmama i licima i zato ću odustati na ovom mjestu.

author: Marko Tomaš


text:
Topčić Polje | Balkan Diskurs
Midhat Poturović
23. augusta, 2014.
Sredinom maja 2014. Balkan su zadesile velike poplave kakve nisu zapamćene u zadnjih 120 godina. Aktivirana su mnogobrojna klizišta i a mnošto stambenih objekata je oštećeno i uništeno. Samo u Bosni i Hercegovini preko 900 hiljada ljudi izmješteno je iz domova, a u prekidu su brojne komunikacije, porušeni su pojedini mostovi… Do nekih mjesta moglo se …
Sredinom maja 2014. Balkan su zadesile velike poplave kakve nisu zapamćene u zadnjih 120 godina. Aktivirana su mnogobrojna klizišta i a mnošto stambenih objekata je oštećeno i uništeno. Samo u Bosni i Hercegovini preko 900 hiljada ljudi izmješteno je iz domova, a u prekidu su brojne komunikacije, porušeni su pojedini mostovi… Do nekih mjesta moglo se stići samo čamcima ili helikopterima. Midhat Poturović fotoaparatom je zabilježio sa kakvim nedaćama su se suočili stanovnici Topčić Polja. U tom mjestu, prije poplava, procjenjuje se da je živjelo oko 1.300 stanovnika, a nakon poplava više od polovine njih smješteno je u privatnim ili kolektivnim centrima u okolini. Zbog ogromnih šteta koje su pričinile poplave, ne znaju kada i da li će se uopšte moći vratiti u svoje kuće.

author: Midhat Poturović


text:
Balkan je obitavalište nespokoja | Balkan Diskurs
Saida Mustajbegovic
27. augusta, 2014.
Sto godina je prošlo od kako je prva čahura pala pokraj Latinske ćuprije, a u tom vijeku mnogo je jama, klisura i grobnica ostalo neobilježeno. U njima je neobilježen „spokoj“. U njima su na stotine i hiljade „spokoja“ koji imaju ime i prezime.
Topovske cijevi kada se ohlade, nad Balkanski poluotok navuče se oblak nespokoja. Tako je od vremena kada su prvi put upotrijebljena sredstva za masovno uništenje. Tako je od vremena kada su se čuli hici pokraj Latinske ćuprije u Sarajevu, koji su odjeknuli Evropom već spremnom da odgovori napravljenim a neisprobanim oružjem i sredstvima za masovno uništenje. U nedavno objavljenom romanu “Jednog dana doći ću, oče”,  bosanskohercegovački autor Edin Krehić bavi se naslijeđem jedne porodice u kojoj svako užareno željezo (čitati rat), obezglavi porodicu u kojoj se rađaju sinovi koji ne znaju svoje očeve koji nestaju – bivaju ubijeni/strijeljani na ratištima i u ratovima diljem Balkana, bez da njihovi najbliži ikada saznaju mjesto gdje su ukopani. I kao po nekom obrascu istu sudbinu proživljavaju otac i sin, a unuk ostaje da čeka ishode DNK analiza. Bez znanja koliko je takvih priča otisnuto na hartiji nekako se nameće sud da ih je mnogo život ispisao na ovim prostorima.  Sto godina je prošlo od prve čahure – a u tom vijeku mnogo je jama, klisura i grobnica ostalo neobilježeno. U njima je neobilježen “spokoj”. U njima su na stotine i hiljade “spokoja” koji imaju ime i prezime. “Spokoji” koji imaju majku, suprugu, kćerku, sestru… U godini kada Evropa obilježava stotu obljetnicu početka masovnog krvoprolića (koje je došlo nakon dugog razdoblja mira) neće se spomenuti  majke koje su ispratile sinove prije sto, sedamdeset ili dvadeset godina; neće se spomenuti ni djeca kojima je pri rođenju oduzeta prilika da upoznaju očeve… Neće se spomenuti nijedno posmrče koje je umjesto očevog zagrljaja i krila dobilo nespokoj. A te Majke i Sinovi imaju vlastite kalendare da ih posjete na nespokoj – datumi važni u egidama obezglavljenih porodica ne podudaraju se sa onim u kojima državnici iščitavaju govore i tumače prošlost na način koji malom Čovjeku nije važan. Jer On, taj mali Čovjek koji je naslijedio nespokoj razumije se samo sa sebi sličnima, onima koji historiju proživljavaju a ne drže o njoj velike govore.
Koliko je grobnica koji kilometar dalje od tih jama u kojima su neobolježeni grobovi vojnika iz Prvog svjetskog rata!? Za njima se traga već skoro sto godina. Ili se ne traga: na njih se nailazi kada se ponovno užarene topovske cijevi, koje donesu nove nespokoje. Onda se tragajući za novim, pronađu stari “spokoji” čija identifikacija više nikome neće donijeti mir. Koliko je generacija u naslijeđe dobilo nespokoj bez da su toga bili svjesni? Koje je vjere nespokoj? Koje je nacije? O nespokoju onih koji napuste ovaj svijet govorio je nedavno za Al Jazeeru Balkans Nijemac osnivač i predsjednik Društva za ugrožene narode Tilman Zuelch. Pričao je o svojim sunarodnjacima koji su život proveli iščekujući da će se pojaviti odnekud njihovi najmiliji – oni “spokoj” nisu dočekali već su u vječnost odnijeli svoj nespokoj. U glasu mu ista tuga-sjeta-nepravda kakvu slušamo već dvije decenije u Bosni i Hercegovini. Prije toga se o njima šaputalo. I te šapate ispisuje historija. Danas,vijesti su pune glasova o nespokoju i tek po neki “identificirani spokoj”. Prije četiri godine u jezeru Perućac otkriveni su posmrtni ostaci  stradalih u Prvom i Drugom svjetskom ratu, te u  Balkanskim ratovima… Amor Mašović, predsjednik Komisije za traženje nestalih Federacije BiH tada je izjavio da je Drina najveća Balkanska grobnica. Koliko je bi istine u njoj donijele spokoja? Prije pola godine otrivena je najveća masovna grobnica u Evropi poslije Drugog svjetskog rata Tomašica pokraj Prijedora… a  pronađeno dvije stotine neidentifikovanih posmrtnih ostataka nakon što su skrivani dvadeset jednu godinu… Uz otkriće došla je i glasina da taj kraj krije i veće grobnice!? Prijedorski nespokoj našao se i u poeziji Darka Cvijetića iz Prijedora. Pisao je on mnogo o masovnim grobnica nikad pronađenim, bolu za izgubljenim… “U nikad nađenoj /Masovnoj grobnici/ Guvernante iznova/ Peglaju košulje”. Darko je u stihovima ponudio spokoj za svaku generaciju koja je naslijedila nespokoj. Ujedno je ponudio akumuliranu emociju nespokoja i zavještao je narednim generacijama – da ih podsjeti riječ-stih u eri pismenosti. Ratovi su zbrojani u balkanskoj historiji a koliko su nespokoja donijeli niko ne zna. Poznato je jedino da je trenutno osam hiljada nestalih u BiH izposljednjem ratu. A koliko ih je od Prvog svjetskog rata? Ta statistika nije nikom bila zanimljiva, jer je ogoljena činjenica o stradalima u ratu, neprivlačna je da se nađe u nekom svećarskom govoru povodom godišnjice prvog ili nikog drugog rata.

author: Saida Mustajbegovic


text:
Ratni profiteri kreću u kampanju | Balkan Diskurs
Paulina Janusz
27. augusta, 2014.
Komemoracije, žrtve, prošlost i zločini u vokabularu bosanskohercegovačkih političara zamjene riječi poput raktivnosti (čitati rada) ili odgovrnosti.
Ne tako daleke 2008. predsjednik Stranke demokratske akcije (SDA) Sulejman Tihić na sjednici Glavnog odbora rekao je: “Moramo konačno prevazići pasivnu poziciju žrtve i preuzeti aktivnu poziciju i odgovornost relevantnog političkog faktora. Prošlost, zločini, stradanja i samosažalijevanje ne treba da budu centralna tema naše politike“.
Izjava hrabra, optimisti čak i misliti da je istinita, no već prije izbora 2010. pala je u zaborav pa se Tihić i njegovi politički sljedbenici, počeli su se gužvati u prvim saffovima raznoraznih kolektivnih dženaza i komemoracija. Pogubna za javnu raspravu praksa nije dakle prekinuta, a predizborni rječnik bh. političara je ostao siromašan i sveden na samo nekoliko pojmova – milih uhu birača, neobavezujućih na bilo kakvo aktivno djelovnje i podložnih zloupotrebama.
I, prije svega, van kontrole Izbornog zakona Bosne i Hercegovine, zahvaljujući čemu su takozvane “probosanske stranke“ u zadnjih nekoliko sedmica same, bez obzira na predviđene u njemu rokove, odsvirale početak kampanje za opšte izbore planirane za 12. oktobar ove godine, a poligon za predizborne vježbe su pronašle, tradicionalno već, u manjem entitetu.
Pojam 1: Država
Pošto je političko sjećanje izuzetno kratkog daha, vrlo je upitno da li se tadašnji predsjedavajući Predstavničkog doma Parlamentarne skupštine BiH Denis Bećirović (SDP) danas sjeća svoje inicijative iz početka ove godine u kojoj je od međunarodne zajednice zatražio zabranu proslave 9. januara kao Dana Republike Srpske.
Bećiroviću se tada dogodilo ono što svaki bošnjački političar smatra velikom čašću – okomio se na njega SDS. Ovo je bila izvrsna prilika da se skupi nekoliko predizbornih poena te da se u javni diskurs ubaci par patetičnih izjava, poput “ja sam spreman da ne budem ni na jednoj funkciji, ali nisam spreman ćutati kada je riječ o razbijanju BiH” ili “mene u parlament nije birao SDS, već građani BiH koji vole i poštuju državu BiH”.
Ovaj je događaj počeo predizbornu kampanju Denisa Bećirovića, kojemu će, po svemu sudeći, pripasti uloga SDP-ovog gubitnika na izborima za bošnjačkog člana Predsjedništva Bosne i Hercegovine. Njegove su aktivnosti u tom smjeru itekako zanjimljive, jer pokazuju da fotelje “prvog Bošnjaka“ ove države nema bez prilagođivanja dominantnom diskursu nacionalističkih stranaka, kojom se SDP ne smatra. Dokazan se državnik mora, dakle, sjetiti Republike Srpske. I tako su nakon prepucavanju sa SDS-om uslijedile Bećirevićeve (osuđene na neuspjeh) inicijative za formiranje Vrhovnog suda BiH i državnog Ministarstva poljoprivrede, te neobično čvrste reakacije na zagrebačke govorancije o trećem entitetu, eresovski Zakon o preblivalištu i Odluku o vršenju provjere tačnosti i istinitosti podataka prilikom prijave prebivališta na teritoriji RS-a. Dosad odsutne u retorici ovog političara.
Pojam 2: Odbrana
Ukoliko se Denis Bećirović osvrnuo uglavnom na sadašnju situaciju države, u fokusu većine njegovih kolega prošlost je stala. Ovim je putem krenula Stranka za BiH, čija je delegacija u sastavu predsjednik stranke Amer Jerlagić, član predsjedništva Sejfudin Hodžić i predsjednik Regionalnog vijeća Podrinje Adib Đozić pojavila 8. aprila u Zvorniku na obilježavanju 22. godišnjice Dana otpora.
Komemoracija ovim povodom nikad nije bila popularna u stranačkim krugovima – obično okupi par Zvorničana i bez ikog iz političkih struktura. Nije pri tom jasno kakav legitimitet da govori o “otporu“ ima, naprimjer, Đozić, jedan od izumitelja političkog lešinarenja, jer je ovaj profesor socijologije na Univerzitetu u Tuzli iz svoje rodne Srebrenice pobjegao još prije nego što se stegao obruč VRS oko enklave.
Đozić je zanjimljiva ličnost – nekad je predstavljao SDA, da nakon korupcijskog skandala s fondovima za povratak utočište nađe u SBiH. Poznata je njegova izdavačka djelatnost, koja promoviše kvazi-naučne radove probranih kvazi-naučnih krugova koje treba da dokažu hiljadugodišnje isključivo pravo Bošnjaka na Srebrenicu; aktivnost koja mu pruža lak pristup parama – prošle se godine tokom prezentacije jednog od svojih djela Đozić pohvalio, naprimjer, da ono ne bi nastalo da nije bilo Sadika Ahmetovića i tekuće rezerve Ministarstva sigurnosti, koje je tada vodio.
Kako se Amer Jerlagić sjetio ove žive legende političkog iskorištavanja genocida nije poznato. Činjenica je ipak da se Đozić ubrzo nakon posjete Zvorniku našao u prvom redu prilikom obilježavanja 18. godišnjice postojanja Stranke za BiH i već danas osigurano mu je treće (prvo koje će pripasti njegovoj stranci) mjesto na multistranačkoj listi Prvog marta za Narodnu skupštinu RS iz pete izborne jedinice.
Pojam 3: Žrtva
O ostala mjesta na listama će se boriti partija Đozićevih učenika –SDA – čiji se čelnici isto tako zagrijvaju prije zvanične kampanje. Kao svake godine briljaju u prirodnom okruženju podrinjskih proljećnih dženaza, no ovaj su put u marš na Drinu krenuli tačno sedmicu prije one prve – vlaseničke – a to na obilježavanju 21. godišnjice zločina na igralištu u Srebrenici počinjenog 12. aprila 1993.
Na prošlogodišnjoj okrugloj – 20-toj. godišnjici, nije bilo nikog osim nekolicine Srebreničana, te načelnika Ćamila Durakovića, potpredjsednika Skupštine Opštine Hamdije Fejzića i predjsednika Opštinskog odbora SDA Sadika Ahmetovića. Ove godine, iznenada – gužva. Došla je cijela podrinjska vrhuška SDA i tako je Ahmetoviću društvo pravio delegat u Vijeću naroda Šefket Hafizović i potpredsjednik Narodne skupštine RS Ramiz Salkića, a u njihovoj je pratnji došao i predsjednik Federacije BiH Živko Budimir.
Čak su i “čas istorije“, odnosno priče preživjelih, potisnule “priče preživjelih članova stranaka“. Simptomatičan je ovdje nastup Amira Kulaglića, jednog od tvoraca Demokratske fronte u Srebrenici, koji je ujedno bio predsjednik Organizacionog odbora za ovo obilježavanje i se sve dosad držao što dalje od medija. Naravno, Medihe Smajić, koja je na igralištu izgubila oca, Fikreta Ibrahimovića, oca poginule kćerke i Hasana Hasanovića, koji su govorili prošle godine niko se više nije sjećao.
Sklonost prilagođavanju potrebama kampanje je pokazao i Hakija Meholjić iz SDP-a, koji je tokom manifestacije proučio fatihu, mada svako ko ga poznaje zna da je on uvjereni ateist. No, bilo je ovo tek nastavak predizborne “vjerske revolucije“ u redovima SDP-a. Sličan je nastup Meholjić imao već 31. marta u Potočarima na obilježavanju 11.-te godišnjice prve dženaze žrtvama genocida, gdje se pojavio zajedno sa Denisom Bećirovićem i federalnim ministrom za pitanja boraca i invalida odbrambeno-oslobodilačkog rata Zukanom Helezom. Valja ovdje napomenuti da 10.-te okrugle godišnjice nije se, naravno, sjetio ne samo Bećirović nego i čelnici svih ostalih stranaka.
Pojam 4: Majka
Hava Tatarević je u ratu izgubila šest sinova i valjda nema danas djeteta u Bosni i Hercegovini koje nije čuo za njenu tragediju.
Njeno ime je poznato svima, no, pošto je za sarajevske medije okolina Prijedora relativno neistraženo područje, novinari nisu bili pretjerano uspješni u utvrđavanju tačnog naziva naselja iz kojeg dolazi. I tako su za portal Klix, jedan od prvih koje je objavio informaciju o identifikaciju Havinih sinova, Zecovi postali “Zenovo“, a u nastavku teksta “Zecoe“.
Niko se nikad nije potrudio da lektoriše očigledne greške u tekstu glavnog urednika portala Faruka Vele, pa je “Zenovo“ vaskrslo u nekoliko drugih medija a i na fanpejdžu poslanika u državni Parlament, Asima Sarajlića (SDA) u patetičnoj izjavi: “Teška i potresna priča majke Have iz Zenova kod Prijedora. I baš zbog ovakvih slučajeva nećemo dozvoliti da RS na protivustavan i antdejtonski način reguliše pitanje prijave prebivališta. I baš zbog toga ćemo osuditi svako kršenje prava povratnika, ugrožavanje njihove sigurnosti i ohrabrivanje ekstremnih pojedinaca od strane pojedinih političkih opcija u RS, da čine teška krivična djela protiv života i imovine povratnika kao što je to bilo prije par dana u Kozluku.“
“Baš zbog toga” bi političarima bilo korisno da ponekad svrate u manji entitet pa da se na licu mjesta uvjere kako se u stvari zove Havino naselje, no teško da se to ikad dogodi s obzirom da se oni bave uglavnom reciklažom priča, koje je za ove potrebe selekcionirao Amor Mašović, ne samo jedan od direktora Instituta za nestale BiH, ali i zastupnik SDA u skupštini Kantona Sarajevo.
Upravo je on na sarajevskoj tribini “Tomačica – rudnik smrti“ od Have Tatarević napravio “zvijezdu“, zaboravljajući pri tom na sve ostale pronađene u ovoj grobnici tijela. Rekao je tada: “U Prijedoru su počinjeni stravični zločini i istrijebljene gotovo čitave familije. S tog područja je i majka Hava Tatarević kojoj je ubijeno šest sinova… Pripadnici vojske i policije RS-a su tijela ubijenih Prijedorčana, najvećim dijelom Bošnjaka, premještala u sekundarne i tercijarne grobnice, ili ih uništavali čak i eksplozivom, što je bio slučaj u grobnici Jakarina Kosa.“
Mašović je rekao, a političari su zapamtili i “majku Havu“ su od tada pomenuli bezbroj puta.
Tako su dokazali da im nije potpuno stran još jedan, pomalo neprijatan pojam, dosad vezan za drugačiju vrstu, uglavnom nepolitičke, djelatnosti – ratno profiterstvo. Jer da nije bilo rata, ne bi bilo njih, a da nema “države“, “žrtava“ i “majki“, bio bi nedostatak investicija, nezaposlenost i siromaštvo, dakle gorući problemi, kojih u Bosni i Hercegovini niko ne zna, a možda samo ne želi, rješiti.

author: Paulina Janusz


text:
Balkan s onog svijeta | Balkan Diskurs
Paulina Janusz
11. septembra, 2014.
Narative o Prvom svjetskom ratu se tako u stvari samo u detaljima razlikuju od onih o ratovima 90-ih. Priča se o velikosrpskom nacionalizmu i ugroženosti drugih naroda, te o nekoj koncepciji Jugoslavije koja s Jugoslavijom nema prevelike veze, dok je početak Prvog svjetskog rata samo još jedan izgovor za ponavljanje istih argumenata.
Iako je Drugi svjetski rat završen 8. maja 1945. godine, Rusija – a i nekoliko istočnoevropskih država, Dan pobjede obilježavaju dvadeset i četiri sata kasnije. Ruse je zeznula vremenska razlika – trenutak potpisivanja kapitulacije nacističke Njemačke je kod njih pao taman iza ponoći; dok je istočnu Evropu zeznula Crvena armija, koja je zajedno s pobjedom donijela novu ideologiju, politički i ekonomski sistem i, kao šlag na tortu, dekret da se Dan pobjede obilježava ne po lokalnom vremenu već prema satovima na Kremaljskim kulama.
Balkan je, pak, zeznuo sam sebe.
Jer ukoliko su se Zapadni i Istočni blok, osim oko datuma, uspijeli složiti oko većine ostalih, a pri tom puno bitnijih činjenica (ko je bio dželat a ko žrtva, ko je rat počeo i zašto), i te su činjenice u netaknutom obliku preživjele narednih 70 godina, prilikom raspada Jugoslavije je opstao samo načelni dogovor oko kalendara i skoro pa ništa zajedničko u pogledu činjenica. Umjesto njih je istorija dobila snažni nacionalni naboj, pa je političkim elitama Jasenovac postao isključivo zgodna isprika za nova zlodjela (osvetu), dok su ustaše iz Hitlerovih saveznika evoluirali u branioce Hrvata.
E, sad, odakle priča o Drugom svjetskom ratu kao u uvod u priču o onom Prvom? Zato što je na Balkanu savršeno svejedno o kojem ratu govorimo – ovdje se poslednjih 20 godina govori o jednom te istom događaju i samo se mijenjaju kodna imena pod kojima ga maskiraju interlokutori. Ratovi 90-ih, “oslobodilački“, “otadžbinski“, “odbrambeni“ ili kako je već zvali, kao da su umjesto završetka dobili samo tanki sloj mira ispod kojeg izbijaju sve novije bitke. Doduše, one jesu promijenile svoj karakter, ali ne znači to da su postale manje iscrpljujuće.
Današnje bitke znaju biti kraće ili duže, manje ili veće, ova godina je, pak, balkanskim vojnim stratezima donijela pravu poslasticu, a to je sto godina od izbijanja Prvog svjetskog rata, kad će ovaj dvodecenijski sukob dostići pravo groteskne razmjere. Svijet će se, naime, 28. juna podijeliti na svijet i Srbe. Jedni će ovu godišnjicu, ključnu za moderno doba, obiježiti u gradu koji je tada prvi put postao “svjetski“ –Sarajevu. Drugi u gradu nekad svjetskom, a danas pretendirajućem na isključivo srpski, dakle savršenom za bojkotiranje svijeta – u Višegradu.
No, ne bi Višegrad tog dana bio isključivo srpski, da u Sarajevu isključivo srpski nije postao Gavrilo Princip, te da nacionalnost nije postala njegova jedina bitna odlika. Nikoga ne zanima šta je Princip za čitav svijet ni to da je njegov “terorizam“ promijenio zauvijek sudbinu većine evropskih država. Nimalo interesantna u tom kontekstu neće za Balkance biti ni oktobarska revolucija, ni raspad Austro-Ugarske imperije, ni ulazak SAD u tokove svijetske istorije, ni nezavisnost desetine istočnoevropskih država. Fokus je na tome da li je Gavrilo Princip ubio Franca Ferdinanda po nalogu Srbije da oslobodi Srbe, a svako dijete u Bosni i Hercegovini zna da je “oslobađanje Srba“ drugo ime za “genocid nad Bošnjacima“ iliti da li je Princip herojski odlučio da se žrtvuje da pobijedi mrskog okupatora, a zna se da okupator dolazi sa Zapada da podmeće dobrim Srbima neugodne Haške presude?
Da stanovnici Balkana nađu odgovor na ovo pitanje, Gavrilo Princip je morao da pređe izvjesnu metamorfozu. Prvo je morao da postane Srbin, čak i uprkos svojoj želji i tome da bi se on na ovogodišnjem popisu, vjerovatno, izjasnio kao Jugosloven; isto kao što je Ivo Andrić morao postati Srbin a pobijeni 1992. muslimani su morali postati šehidi – a da to postanu morali su još posthumno da postanu Bošnjaci (mada je najviše pet posto od njih uopšte čulo taj pojam prije smrti). Kasnije, da bude potpuno nacionaliziran, Princip je morao, s jedne strane, postati i terorista – mada pojam terorizma s početka XX stoljeća nema blage veze s onim što terorizmom smatramo danas; s druge, pak, morao je dobiti oreol heroja, bez ulaženja u to kako je do tog herojstva došao, te kakve je posledice imao njegov herojski čin.
Kad je Gavrilo Princip već dobio nacionalni identitet bitka se mogla popeti na viši nivo, a to je rješavanje vječite balkanske nedoumice: ko je počeo rat? Jer ovo i jeste suština ovog sukoba, u kojem Prvi svjetski rat ne zanima Balkance kao događaj sam po sebi, nego kao kodno ime za ratove 90-ih. I tako, ako je sarajevski atentat izraz velikosrpskih ekspansionističkih tendencija onda je Srbija agresor oduvijek, što, pak, znači da nije potrebna Haška presuda da se zna ko je počeo krajem 80-ih i početkom 90-ih. Dragutin Dimitrijević-Apis je Slobodan Milošević, a Crna ruka zajednički zločinački poduhvat. Princip dakle, čim je on Apisov agent, mora da bude vođa neke paravojne formacije.
Ako je Princip, ipak, osloboditelj, onda Srbi nisu krivi za Srebrenicu, jer samo su oslobodili ovaj prostor od nepoželjnih elemenata, a ako se Srbija već 1914. borila za slobodu, onda su Srbi narod heroja i pravednika i zato je Srbija i 90-ih bila samo žrtva zapadnjačke okupatorske zavjere.
Narative o Prvom svjetskom ratu se tako u stvari samo u detaljima razlikuju od onih o ratovima 90-ih. Priča se o velikosrpskom nacionalizmu i ugroženosti drugih naroda, te o nekoj koncepciji Jugoslavije koja s Jugoslavijom nema prevelike veze, dok je početak Prvog svjetskog rata samo još jedan izgovor za ponavljanje istih argumenata u sklopu rasprave koja na Balkanu traje godinama.
U svemu ovome je ipak najbitnije ono o čemu se ne priča uopšte – o ostatku svijeta.
Ovom potragom za nacionalnošću svakog događaja se Balkan zeznuo poprilično bolesno, jer se na taj način sam isključio iz istorijskih tokova. Visoki zvaničnici neće 28. juna doći u Sarajevo da podrže jednu verziju istorije ili da opale šamar Srbima (ili, što Srbi priželjkuju, Rusima). Oni će doći u glavni grad Bosne i Hercegovine kao mjesto koje je zauvijek promijenio njihove domovine. Gavrilo Princip za njih neće biti ni terorist, ni revolucionar, ni Srbin, ni Jugosloven. Gavrilo Princip će za njih biti čovjek, ubistvo Franca Ferdinanda će biti casus belli, rat će za njih, pak, biti završen, i sve će to svim gostima, bez razlike odakle dolaze, biti kristalno jasno.
Balkancima će biti jasno samo ono što piše u kalendaru, 28. jun. Za jedne Vidovdan, za druge prvi dan Ramazana, a za svih njih početak nečega što, čini se, još dugo neće završiti.

created: 11. septembra, 2014.


text:
Bosna kao evropska avangarda | Balkan Diskurs
Filip Balunovic
28. septembra, 2014.
Bosna i Hercegovina je  model „Jugoslavije u malom“, uprkos tome što je prošla kroz najbrutalniji oružani sukob od Drugog svetskog rata naovamo, očigledno je da je multikulturalizam u toj zemlji i nakon toga, mada prožet sada stravičnim sećanjima rata, najmanje tri nivoa iznad zapadnjačkog multikulturalizma
Sećam se da mi je jedan boravak u Oslu raspršio svaku sumnju u to da balkanski narodi imaju monopol nad međunacionalnim i međuetničkim trvenjima u skorijoj prošlosti. U razgovoru sa jednim Šveđaninom, koga sam upitao šta radi u Norveškoj, ostao sam poprilično začuđen odgovorom. Rekao mi je najpre da je došao tu da radi većih nadnica, a onda i da, uprkos tome što Norveška bolje stoji ekonomski, zna da bi Švedska mogla “očas posla da pokori norveške barbare, ponovo“. Drugi put, sličnu netrpeljivost osetio sam u belgijskoj i evropskoj prestonici, Briselu. Zanimao sam se za odnos flamanskog i francuskog jezika, na šta mi je jedan Valonac, naravno vrlo odmereno ali ipak odsečno, odgovorio da ne postoji tako nešto kao što je flamanski jezik i da je to dijalekat holanskog. Isprva, praveći se da u potpunosti razumem, klimnuo sam glavom i rekao da mi je diskurs odveć poznat, uzimajući u obzir region iz kog dolazim. Ipak, kada je drugoj strani postalo jasno da poređenje izvodim u odnosu na balkanski kontekst, sagovornici su se našli uvređeni, te su brže bolje požurili da objasne kako se isti fenomen u dva navedena slučaja, nikako ne može porediti jer je Balkan ipak nešto drugo. Uprkos tome što je svako od tih društava prožeto identitetskim sukobima, nikom nije lako čuti da oni ne eskaliraju zbog ekonomskog nazovi-blagostanja i da svako od tih društava od sukoba većih razmera deli možda, još samo jedna velika svetska ekonomska kriza. Uzimajući u obzir cikličnost istorijskog procesa kapitalizma, kao i sve manje vremenske intervale između dva silazna trenda akumulacije kapitala i sveukupne produkcije, sva je prilika da će brže nego što iko zamišlja, identitetska trvenja u “civilizovanom“ svetu biti na novom ispitu.
Ne mogu reći da sam stoprocentno siguran u to, jesam li nakon toga emirijski potvrđenog stava, koji mi nalaže da se gadim sverprožimajućeg fenomena auto–rasizma na Balkanu, doživeo olakšanje ili satisfakciju. Sa druge strane, siguran sam u to da sam od tada počeo da razvijam jednu novu perspektivu iz koje multikulturalizam više ne vidim kao tekovinu zapadne demokratije koju sam joj oduvek priznavao i za koju nisam imao mnogo toga suštinskog za osporiti. Moj se stav sada u mnogo većoj meri poklapa sa Žižekovim, koji kritikujući toleranciju kao esencu zapadnog tipa multikulturalizma, sve žešće napada i sam koncept multikulturalizma. U Žižekovom tumačenju, tolerancija nije nešto što bi trebalo biti u središtu suživota dveju, uslovno rečeno različitih skupina i to upravo zbog toga što primena njenih načela ne odlazi dalje od dopuštanja drugom da živi, ali bez prevelike ili sa gotovo nikakvom željom da taj suživot prožima svakodnevicu obe skupine (tolerancija da, ali sa pristojne distance). Baš poput načela neoklasične (ekonomske) varijante liberalizma, jedini zakoni koji među različitostima vladaju jesu oni tržišni, pa je stoga izlišno govoriti o bilo kakvom sentimentisanju, zbližavanju ili uživanju u različitosti.
BRIŠE SE I SEĆANJE NA JUGOSLAVIJU
Ipak, ono gde Žižek kao, ponekad realista ne odlazi, a ono gde sa druge strane, primera radi, često odlazi Boris Buden, tiče se apostrofiranja jugoslovenskog multikulturalizma kao primera za “netržišni“ odnos dveju ili više etničkih, nacionalnih ili religijskih skupina. Danas je od Jugoslavije malo toga ostalo, uglavnom sećanje, pa se čak stremi ka tome da se i ono izbriše. Ipak, model i dalje možemo pronaći u “Jugoslaviji u malom“, u Bosni i Hercegovini. Uprkos tome što je zemlja prošla kroz najbrutalniji oružani sukob od Drugog svetskog rata naovamo, očigledno je da je multikulturalizam u toj zemlji i nakon toga, mada prožet sada stravičnim sećanjima rata, najmanje tri nivoa iznad zapadnjačkog multikulturalizma. Otuda mislim da je, kada je Džon Stjuart Mil rekao da predstavničke demokratije vestminsterskog tipa ne mogu funkcionisati u uslovima multikulturalne političke zajednice, on zapravo i mislio da onaj tip multikulturalnosti koji je baštinjen u socijalističkoj Jugoslaviji, pre nego li na onaj kojim se danas (lažno) diči Zapadna Evropa. U suprotnom, neko bi već izašao sa tvrdnjom da Mil nije bio u pravu, jer nominalno, multikulturalizam “savršeno“ funkcioniše u predstavničkim demokratijama širom Zapadne Evrope. Naravno, ta tolerancija na kojoj sve počiva, kako to voli da kaže Žižek, počinje i završava se odsutnošću želje za tim da različitost Drugog, na bilo koji način ugrozi našu privatnu sferu. Za razliku od tog modela, različitost u realnom socijalizmu, ne samo da je ulazila u privatne sfere Drugog i vice versa, već se ona i slavila kao nešto najsvetije.
Ono što je sa analitičke tačke gledišta simtomatično, jeste to što sećanje na rat u BiH nije zauzelo mesto sećanju na bratstvo i jedinstvo. Pre bi se moglo reći da mu se ono jednostavno pridružilo. Strah od ponovnog rata ne isključuje svest o međusobnom “pripadanju“. Kažem ovo namerno, imajući na umu to da često kod jednog dela ljudi u BiH ne nailazite na osećaj pripadnost državi kao Velikom Drugom – ali vrlo često će to mesto zauzeti međusobna upućenost i suživot, nezavisni od birokratsko – pravnog okvira. Neko će sad reći da ovo zvuči kao fatamorgana koja se samo s vremena na vreme pojavi, da bi se onda bosansko – hercegovačko društvo ponovo pobeglo u sopstveni identitetski bunker, omeđen etnopolisom sopstvenog kantona ili entiteta. Možda, ali ono što je isto tako primetno, kao i u slučaju silaznih trendova kapitalističkih ciklusa, jeste to da vremenski intervali između tih “fatamorgana“ postaju sve kraći i da je pitanje vremena kada će sto puta ponovljena fatamorgana u kratkom vremenskom periodu postati stvarnost. Ne želim ovim reći da su fatamorgane laži (aludiram na izreku da “sto puta ponovljena laž postaje istina), već da one stoje na pola puta između jave i sna, te da predstavljaju ono što Žižek u naslovu jedne od svojih knjiga zove “znakovima iz budućnosti“.
SKRIVANJA U FEDERALNIM PLENUMIMA
Uzmimo u razmatranje poslednje ovakve “pojavnosti“ oličene u protestima širom Federacije BiH. Uprkos tome što se nikad nisu proširili drugim entitetom države, oni su u svojoj srži svenarodni. Pouzdano znam da su mnogi ljudi iz Banja Luke odlazili na plenume po Federaciji jer je njihova strahovlada skoncentrisana u Dodiku, mnogo represivnije (ali i preemptivnije) delovala na stanovnike toga entiteta kako se ne bi dogodio scenario iz drugog entiteta. To ipak ne znači da su protesti ostali obojeni “bošnjaštvom“ ili “nesrpstvom“, već naprotiv – oni su po prvi put nakon rata instrumentalizovali bogatstvo različitosti koje se iz sećanja odjednom povampirilo i zapretilo da porazi dominantni etno – politički diskurs sadašnjice. Multietnički narod ponovo je zadao domaći zadatak svima ostalima diljem Evrope i Balkana. On je uspeo da se politički samosubjektivizuje, pa je posle odbijanja političkih elita da im pruži ono što im kao narodu pripada, odlučio da to uzme i to nasilno – baš onako kako im je to pravo prethodno i oduzeto. Nefunkcionalnost države, nemogućnost da se uspostavi dogovor među političkim elitama – sve je to palo u vodu kao dominantna slika društva u trenutku kada je avangardni deo naroda implicitno saopštio da je narodna smena četiri kantonalna ministra samo opomena. Svako onaj ko misli da je to bio još jedan izlet u paralelnu (nad)realnost vara se, utoliko što je taj i takav svenarodni bunt proizveo irevirzibilni osećaj da ako ih se ne pita, narod može sam da saopšti šta ima.
Naposletku, po prvi put u BiH se mogla čuti jedna drugačija interpretacija rata. Nije li najbolji primer početka kraja liberalno – nacionalističkoj ideologiji koja po ovom pitanju funkcioniše u rasponu od patetičnog moralisanja do protofašističkog veličanja zločinaca – jedna radionica u Sarajevu na kojoj se govorilo o suočavanju sa prošlošću, a gde su ljudi počeli govoriti, ni manje ni više, nego o političkoj ekonomiji. Vratimo li se na temu multikulturalizma, nije li onda logično postaviti i pitanje, može li uopšte jedna zemlja danas, biti multikulturalna u onom smislu u kom je to Bosna i Hercegovina vekovima unazad, a da se na razliku gleda s ponosom, a ne sa nekakvom tolerancijom? Kada kažem danas, onda svakako mislim na današnju dominaciju neoliberalne paradigme i ekonosmkih odnosa koji, kao i u svakom drugom slučaju, nužno determinišu društvene odnose. Nije li upravo upliv ekonomskih odnosa u društvenu sferu i proizveo sve ovo što danas živimo? Da nije tako, ne bi Karl Polanji pre mnogo godina govorio o neliberalnom društvu kao proizvodu neoliberalne ekonomije. Ne čini li se kao da je vreme, da na čelu sa avangardom u regionu (nakon minulih protesta ovo je više nego jasno), povratimo jedini političko–ekonomski kontekst koji može da funkcioniše bez lažne liberalne učtivosti i tolerancije, sa slavljenjem različitosti i jedinstva u njemu? Ne čini li se danas potrebnim, više nego ikad, da idealizujemo ono što nije bilo idealno, kako bismo došli u priliku da ono što nije bilo dobro promenimo i da istovremeno, šutnemo u dupe nametnutu simbiozu političkih elita i međunarodne zajednice? Eto, meni se baš tako čini, a možda je to samo još jedna fatamorgana…

created: 28. septembra, 2014.

author: Filip Balunovic


text:
Komentar o izborima iz Banjaluke | Balkan Diskurs
Milorad Milojević
11. oktobra, 2014.
Nakon TV duela dvojice protiv kandidata za predsjednika Bosanskohercegovačkog entiteta Republika Srpska, Milorada Dodika, lidera SNSD-a i Ognjena Tadića, inače potpredsjednika SDS-a najjače stranke u opozicionom Savezu za promjene, pročitah dobar komentar jednog gledaoca koji, citiram, glasi ovako : “Ovo je bio duel za glasove nekulturnih, a ne glasove neodlučnih birača “. Tačno je tako …
Nakon TV duela dvojice protiv kandidata za predsjednika Bosanskohercegovačkog entiteta Republika Srpska, Milorada Dodika, lidera SNSD-a i Ognjena Tadića, inače potpredsjednika SDS-a najjače stranke u opozicionom Savezu za promjene, pročitah dobar komentar jednog gledaoca koji, citiram, glasi ovako : “Ovo je bio duel za glasove nekulturnih, a ne glasove neodlučnih birača “. Tačno je tako i bilo, jer je duel više ličio na konverzaciju dvojice dokoličara oko metra međe na nekom poljoprivrednom zemljištu. Ne govoreći o manjem dijelu racionalnog pokušaja dijaloga, ne može se ne spomenuti da se Tadić vrlo lično obraćao Dodiku, pa čak ga I prekidao govoreći “ Dobro je Bajo, gotovo je, dosta !”. Dodik se uglavnom trudio ignorisati Tadića, te je u momentima nervoze takođe vrijeđao suparnika. Nije mnogo drugačija situacija ni u duelima drugih kandidata u BiH…Daleko je to od onih elegantnih sučeljavanja stavova kakve možemo vidjeti između kandidata za najviše funkcije, na primjer u SAD, Francuskoj ili Njemačkoj.
Zapravo, većina političara u BiH u toku ove predizborne kampanje građanima i nije ponudila realističnu i suvislu priču, već su poene grabili najviše optužujući one druge za kriminal, korupciju, lošu ekonomiju ili pak baveći se žestokom nacionalističkom retorikom.
Ironično je vidjeti kako su se neke socijaldemokratske snage poput upravo Dodikovog SNSD potpuno okrenule nacionalizmu u doba predizbora. Dodik je tako na skupu u Petrovu izjavio: “Zapamtite da su ovi izbori jako bitni za vašu sigurnost. Ako pogriješite za godinu dana od Republike Srpske će ostati samo njeno ime.”
Išao je dotle daleko da je i u intervjuu zagrebačkom Jutarnjem listu najavio kako će podržati formiranje treće federalne jedinice u BiH sa hrvatskom većinom sa svim elementima državnosti, a dugoročno ponuditi i savez kako bi se od BiH napravile 3 države.
Lider HDZ-a i kandidat za hrvatskog člana Predsjedništva BiH Dragan Čović nekako je baš u isto vrijeme “podsjetio” na zahtjeve Hrvata u BiH za federalizacijom zemlje, uvođenjem javnog RTV kanala na hrvatskom jeziku i sl..
Sa druge strane elektronskim medijima odjeknula je fotografija bivšeg reisa Islamske zajednice u BiH Mustafe Cerića kako se obraća potencijalnim biračima u Jajcu upravo ispod biste nekadašnjeg predsjednika SFRJ Josipa Broza Tita. Za poznavaoce lika I djela Cerića bio je to šok.
“Mnogi će reći da ja samo šokiram, e pa evo onda još jedan šok. Mnogi me, kao bivšeg reisa sigurno nisu mogli ni zamisliti ispod biste Josipa Broza Tita i da se obraćam sa govornice sa koje se i on obraćao. Bilo je dobrih stvari u bivšoj Jugoslaviji i smeta mi što neki sada monopoliziraju Tita i upotrebljavaju ga za lični interes, a imajući u vidu šta i kako rade, ne bi smjeli spominjati ni Tita ni antifašizam. Tito je bio nešto drugo… oni su nešto treće” – reče bivši reis u Jajcu.
Političari su definitivno i u ovoj izbornoj kampanji na različite načine šokirali građane, koji su opet, predizbornu cirkusijadu platili iz svojih džepova. I to ne samo ono što pripada partijama iz budžeta. Partokrate su iskoristile i sve druge izvore finansiranja. Transparency International BiH izračunao je da su stranke povukle iz budžeta 24 miliona KM (12 miliona evra) sa različitih nivoa vlasti. Njihovo istraživanje je obuhvatilo političko oglašavanje, predizborne skupove, budžetska izdvajanja i korištenje javnih resursa za izbornu promociju.
“24 miliona zapravo predstavljaju 71.428 prosječnih penzija, tj. 6.000 penzionera je za isti novac moglo dobivati penziju godinu dana”, – ovako je portparolka Transparency International BiH Ivana Korajlić na slikovit način dočarala sa kolikom to količinom novca raspolažu i kupci povjerenja birača.
Korajlićeva je dodala i da TI BiH još prikuplja podatke o zloupotrebama javnih resursa za potrebe predizbornih kampanja poput korištenja službenih automobila, javnih preduzeća, te uzimanja službenih dnevnica za putovanje na predizborne skupove. Tako je, zatraženo na primjer, od Helikopterskog servisa Republike Srpske da se utvrdi koliko je u vrijeme predizborne kampanje i u koje svrhe korišten helikopter za prevoz zvaničnika tog BH entiteta koji su funkcioneri SNSD-a. Navodi se i kako je kampanja Autocesta o izgradnji Koridora Vc iskorištena za promociju SDP BiH i predstavlja zloupotrebu jednog javnog preduzeća i javnih sredstava s ciljem predizborne kampanje.
Za zemlju koja ima preko pola miliona nezaposlenih, isto toliko penzionera, gdje svaki drugi mladi čovjek želi u inostranstvo trbuhom za kruhom, očito se da zaključiti kolika je zapravo bezobzirnost političkih struktura u BiH I neosjetljivost prema socijalnim kategorijama. Zapravo niko od političkih partija se nije odrekao svog finansijskog kolača u korist onih na koje se pozivaju.
Na sve to treba pogledati i ponašanje medija koji su pored izbornih skupova i izbornih plakata glavni pronosioci političkih ideja. Ne treba griješiti dušu pa reći da ima medija koji su se profesionalno izborili sa svim onim što sa sobom nosi izborna kampanja. Ali isto toliko je očigledno da se pravi verbalni delikt različitih političkih opcija vodio upravo putem medija. Tu tvrdnju jednostavno potkrepljuje i istraživanje Instituta za društvena istraživanja pri Fakultetu političkih nauka u Banjaluci pokazalo je i da je čak 75 procenata građana ubijeđeno da su mediji pod uticajem oglašivača ili političkih partija.
I na kraju, hoće li to mrtvi glasati na ovim izborima? Ne govorim samo o žrtvama proteklog rata, mada su toliko spominjani, bez obzira na političku opciju, bilo da se radi o stradalim za očuvanje BiH, bilo za očuvanje nekog od nacionalnih identiteta u podijeljenoj državi.
Mrtvi se, međutim, i dalje nalaze na biračkim spiskovima. Građanka Brankica Sudar uputila je dopis Centralnoj izbornoj komisiji BiH nakon što je provjerom utvrdila da se na biračkom spisku za ovogodišnje opšte izbore nalazi ime njenog oca koji je umro davne 2007. godine. Nema zvaničnih podataka o tome koliki se broj umrlih nalazi na biračkim spiskovima, ali zanimljivo je da je to problem koji je konstantan i vidljiv na gotovo svim izborima. CIK BiH odgovornost sa sebe prebacuje na Agenciju za identifikacione dokumente, evidenciju i razmjenu podataka BiH  (IDDEEA). Kako je uopšte moguće, ako je Agencija potrošila 104 miliona maraka za uspostavu najnovijeg sistema izdavanja ličnih dokumenata, i ako je već sve elektronski uvezano, ako se i matične službe elektronski uvezuju, da nije izvršeno poređenje sa biračkim spiskovima kako bi se sa njih uklonila imena umrlih. Situacija je takva da su to činjenice koje unose sumnju u sigurnost i nezavisnost izbornog procesa.
12. oktobra, građani biraju između 7877 kandidata i kandidatkinja koji se bore za 518 mjesta na tri nivoa vlasti. Trenutna situacija u BiH, valjda, dovoljno govori o tome, koliko smo do sada puta bili prevareni..neću reći od rata, nego od onih, prvih demokratskih prijeratnih izbora 1990.godine. Neki se od tada do danas, uspješno zamazujući oči narodu, još uspješno vuku po foteljama. No možda stvarno nije do njih, možda je Orwel u pravu sa onom svojom…”Narod koji izabere korumpirane, prevarante, lopove i izdajnike, nije žrtva, već saučesnik”.

author: Milorad Milojević


text:
Medijska Pismenost Mladih i Otpor Medijskim Manipulacijama | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
3. decembra, 2014.
Centar za post-konfliktna istraživanja ponosno predstavlja video koji ima za cilj podizanje svijesti o nedostatku medijskog integriteta i transparentnosti u Bosni i Hercegovini.
Video je razvijen tokom realizacije radionica ‘‘Medijska pismenost mladih i otpor medijskim manipulacijama’’ na kojima je prisustvovalo 15 mladih ljudi izcijele BiH. Aktivnosti platforme Balkan Diskurs su podržane od strane Centra za nezavisno novinarstvo u Budimpešti (CIJ) u okviru Instrumenta Evropske unije za pretpristupnu pomoć (IPA) i Rising Voices.

created: 3. decembra, 2014.

author: Balkan Diskurs


text:
Učesnici Radionice ”Medijska Pismenost Mladih i Otpor Medijskim Manipulacijama” | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
3. decembra, 2014.
Radionica za mlade ”Medijska pismenost i otpor medijskim manipulacijama” održana je u Sarajevu u periodu od 25.-29. oktobra, 2014. godine.
Balkan Diskurs tim, na čelu sa novinarkom Velmom Šarić, osmislio je i organizovao tematsku radionicu za mlade koja kombinuje istraživačko novinarstvo sa kreativnim metodama izvještavanja, rasvjetljujući tako nedostatak medijskog integriteta i transparentnosti u društvu. Mladima u BiH je pružena mogućnost da razviju svoje vještine u sferi novinarstva, fer i uravnoteženog izvještavanja, te multimedije. Radionica za mlade ”Medijska pismenost i otpor medijskim manipulacijama” održana je u Sarajevu u periodu od 25.-29. oktobra, 2014. godine.
Snici radionica su bili mladi ljudi iz 15 različitih opština u Bosni i Hercegovini, sa naglaskom na mlade iz manjih zajednica u Bosni i Hercegovini, koje su često isključene u korist većih, razvijenijih. Nivo sposobnosti učesnika je varirao, od nekih koji su imali veliko iskustvo i obrazovanje u oblasti novinarstva, do onih koji su početnici, ali su pokazali potrebnu volju, kvalitete i izvanredan interes za radionicu.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Treneri radionice su bili ekipa novinara sa Radija Slobodna Evropa: fotografi Midhat Poturović i Velija Hasanbegović, te novinarke Marija Arnautović i Selma Boračić. Prva dva dana radionice su održane u prostorijama MediaCentra u Sarajevu, a ostala dva dana u hotelu Astra Garni.
Tokom radionice, učesnici su učili o fotografiji i video formama i imali priliku da snime scene i uređuju svoje video zapise. Radionica ”Medijska pismenost i otpor medijskim manipulacijama” je dala priliku mladim ljudima da razumiju različite novinske forme. Od vijesti i izvještaja, preko intervjua, komentara do priče. Fokus radionice je bio na tome kako pravilno koristiti izvore i koliko je važno da se navodi provjere prije objave. Velika pažnja bila je posvećena medijskoj etici u novinarstvu.
Kao rezultat radionice, svi učesnici su predložili teme za svoje buduće članke te dalje nastavili raditi kao naši mladi dopisnici iz svojih zajednica, a do sada su napisali više od 20 različitih članaka i eseja.


text:
Goran Milić: “Negativnost” je zajednička odlika Balkana | Balkan Diskurs
Fiorenzo Polito
15. decembra, 2014.
Milić vjeruje da “cijeli Balkan ima jednu zajedničku odliku — negativnost. Ova sklonost ka pesimizmu ima svoje korijene, ali je s vremenom “negativnost“ prerasla u kulturnu normu. Navika da se oko svega jadikuje, od priče o bolesti i nepravdi koja dolazi zajedno sa nedostatkom novca. Pa ipak, upravo taj sumorni ambijent je inspirisao Milićevu ideju da pokaže ono što oni prije njega nisu —potencijal Bosne i Hercegovine.
Balkan je “zanimljiv pejzaž za informacije“, objašnjava direktor vijesti i programa na Al Jazeera Balkans (AJB), dok u detalje objašnjava razloge iza odluke da se pokrene TV stanica u Sarajevu 2011. godine. Ovaj iskusni novinar i urednik je razgovarao sa predstavnicima CPI (Centar za postkonfliktna istraživanja) na 8. spratu sarajevskog BBI centra, gdje su smještene kancelarije AJB. Kaže da je sve počelo sa prijedlogom bivšeg direktora Al Jazeera mreže da pokrene tv kuću “na jezicima koji se govore širom bivše Jugoslavije, ili Balkana.“ U usporedbi sa drugim Al Jazeera kanalima, ovaj ured je nešto manji, kao što su bile i prvotne investicije. Ideja je bila dati dijaspori od 20 miliona ljudi (od Australije do Kanade) izvor informacija iz regije.
Al Jazeera Balkans emituje se na bosanskom, hrvatskom i srpskom jeziku, te nudi titlovani sadržaj Al Jazeera English. “Ono što Al Jazeera-u čini posebnom je predanost terenskom radu i način na koji se obraća javnosti. Bez obzira na široki kontekst u kojem djeluje jezik je najmanji problem. Razlike u akcentima se smatraju blagom, te je menadžment svjesno odlučio ne prevoditi “strane“ izvještaje makedonskih novinara. Napor razumijevanja drugog jezika je najbolji pokazatelj strasti koju djele novinari Al Jazeera Balkans prema izvještavanju“, kazao je Milić. Milić je podsjetio da je osnivanje mreže u vlasništvu Katara prvobitno posmatrano sumnjičavo, te da je čak neznanje i ignorancija dovela do toga da mnogi Al Jazeera-u povezuju sa terorizmom, međutim vrijeme je pokazalo da se ne radi o političkim manipulacijama.
Milić je sa CPI razgovarao o svom najnovijem projektu — popularnom dokumentarnom serijalu Alkemija Balkana(Alchemy of the Balkans). Serijal, koji je nastao dok je Milić putovao širom BiH, je o svemu bosanskom. Svi ljudi sa kojima je razgovarao dijele jednu zajedničku karakteristiku: znaju da predstave BiH u pozitivnom svjetlu. Bosna baš i nije poznata kao rasadnik optimizma, a Milićev novi serijal je sušta suprotnost otužnom sadržaju drugih medijskih kuća u regiji.
Milić vjeruje da “cijeli Balkan ima jednu zajedničku odliku — negativnost. Ova sklonost ka pesimizmu ima svoje korijene, ali je s vremenom “negativnost“ prerasla u kulturnu normu. Navika da se oko svega jadikuje, od priče o bolesti i nepravdi koja dolazi zajedno sa nedostatkom novca. Pa ipak, upravo taj sumorni ambijent je inspirisao Milićevu ideju da pokaže ono što oni prije njega nisu —potencijal Bosne i Hercegovine. “Ovdje imate 45 TV stanica, brojne web portale, razne medije…ali svi se oni fokusiraju uglavnom na negativno, pogotovo što se tiče politike. Budući da se ništa nije promijenilo u zadnjih 20 godina, htjeli smo da pokažemo nešto novo. Nešto što su drugi mediji za sada propustili da prikažu.“
U poređenju sa mnogim drugim društvenim zajednicama u kojima su mogućnosti ograničene, Milić kaže da je BiH izuzetak. “Ako znaš kako uraditi nešto, ako imas volju, onda je sasvim moguće živjeti dobro u Bosni“, kaže Milić, ističući dva osnovna razloga a to je slaba konkurencija i jeftini uslovi za život. Milić ne namjerava pokrenuti revoluciju kada se radi o ponoru lokalne ekonomije jer je  “svjestan je da BiH pred sobom ima dug put“. Međutim, kako kaže imao je potrebu pokazati istinski potencijal zemlje. “Radnici i poduzetnici jednostavno su previđeni. Iako su neki od njih treutno zaposleni u međunarodnim preduzećima, vremenom trebali bi biti u stanju promijeniti način poslovnja u BiH. Ideja je pokazati da potencijal postoji. Glavni junaci ove jedinstvene priče nisu velikani ni poznata lica, nego obični ljudi. Srbi, Hrvati i Bošnjaci zajedno – radeći veoma efektivno“, pojasnio je Milić.
Koju poruku Milić ima za mlade u BiH? Šta njih čeka u budućnosti?  Milić je veoma strastven kada su u pitanju mladi i poruka za njih. “Nešto se u vezi mladih ljudi mora promjeniti. Mladi ljudi dužni su izaći iz apatije u kojoj se nalaze i uraditi više nego što rade trenutno“, kazao je Milić, ističući da mladi ljudi ne žele da napuste kuće svojih roditelja, birajući na taj način lak život. Ovakvo ponašanje, prema njegovim riječima rijetko se toleriše u drugim zemljama dok je u BiH svakodnevna pojava. Milić koristi priliku i da progovori o nepotizmu među mladima: “ovdje preporuke ide ovako: jučer sam vidio Budu, on me uputio na Peru, Pero na Ivana, i evo mene sada ovdje, pozivam se na njega. Ne bi trebalo da bude tako!“
Milić se obraća mladima sa porukom da treba da budu zreli i spremni da iskuse svijet, ne samo u svojim domovima nego i van svog uobičajenog okruženja. Naglašava i obrazovanje kao važan segment izgradnje ličnosti. Iako dobre ocjene tokom srednje škole i fakulteta pomažu do određene granice, Milić kaže da to nije dovoljno, naglašavajući da intelekt mora biti praćen iskustvom u praksi. “Mladi treba da iskoriste prilike i razviju sposobnosti. Ovaj savjet primjenjiv je na mlade širom svijeta“, zaključuje Milić.


text:
Nestalih u Siriji sve više | Balkan Diskurs
Stephanie Sugars
15. decembra, 2014.
Cilj u Siriji je “terorisati stanovništvo i iscrpiti revoluciju. Režim se fokusira na hapšenje mirnih aktivista da bi situaciju pretvorili u čisto oružani konflikt.” Uistinu, prisilni nestanci se koriste kao dio namjerne strategije za terorisanje porodica i zajednica i za širenje straha u svrhu sakaćenja otpora i ušutkivanja disidenata.
Ljudi nestali u Siriji se jako često smatraju ubijenim ili zatočenim. Više od 99.000 Sirijaca nestalo je tokom gotovo 40 mjeseci sukoba, pokazuju statistčki podaci Odjela za statistiku i Centar za demokratsko-republičke studije iz juna 2014. godine.
Ovi podaci za Sirijski centar za statistiku i istraživanje, Sirijski centar za kršenja ljudskih prava i Damask centar za ljudska prava, samo su procjene koje ne mogu biti sa sigurnošću tačne.
Procjene broja nestalih u maju 2013. godine su bile slične. Kretale su se u rasponu od 10.000 do čak 120.000.
Veliki dio ovog dispariteta može se pripisati odbijanju sirijskih vlasti i raznih naoružanih skupina da daju statističke podatke o tome koliko ljudi je u pritvoru, kao i da informišu o statusu i sudbini mnogih od tih zatočenika. Osim toga, trenutačno ne postoje nezavisni promatrači ili predstavnici trećih partija koje mogu pristupiti nadgledanju situacije.
Nestala osoba, prema Međunarodnom odboru Crvenog križa je osoba čije mjesto boravka je nepoznato za njegovu ili njezinu rodbinu ili je na na temelju pouzdanih informacija prijavljena kao nestala tokom oružanih napada, unutrašnjih konflikata ili prirodnih katastrofa.
Za razliku od smrti voljene osobe, kad se neka osoba vodi kao nestala ne postoji prilika za zatvaranje slučaja i porodice ostaju u agoniji, suočeni sa tjeskobom o sudbini svojih očeva, majki, braće, djece i prijatelja. Za mnoge, ova nesigurnost se smatra oblikom psihološkog mučenja.
Prisilni nestanci su uobičajni u Siriji i čine znatan dio nestalih osoba u državi. Prema međunarodnim konvencijama, prisilni nestanak podrazumijeva: hapšenje, zatvor, otmicu ili bilo koji drugi oblik lišavanja slobode. Prema međunarodnom pravu prisilni nestanci se kvalifikuju kao ratni zločin.
Amnesty International i Human Rights Watch vjeruju da je većina zatočenika u Siriji prisilno nestala. Anwar al-Bounni, borac za ljudska prava u Damasku, izjavio je da je cilj u Siriji da se terorizira društvo i ugasi revolucija.
“Režim je fokusiran na hapšenje mirnih aktivista u svrhu stvaranja čisto oružanog sukoba. U biti, nasilni nestanci su postail jedna od glavnih strategija na koji način terorizirati porodice i zajednice, te širiti strah koji onemogućava pružanje otpora i smanjuje disidenciju”, izjavio je Anwar al – Bounni.
Ukoliko je neko ciljana grupa, prijetnja je konstantna i stavlja jaku sjenu na njegov svakodnevni život, smatra Rina Kamal, glasnogovornica Međunarodnog crvenog križa.
Prema njenim rječima, postoje poteškoće oko identificiranja ciljanih grupa iz kojih su nasilno nestajali ljudi. Kao razlog navela je da su ljudi nestajali iz svih sfera života.
Huffington Post je 2013. godine izvjestio da ljudi, često mirni aktivisti, civili, advokati, doktori, te ljudi koji su pružali pomoć, bili su oni koji su iz svojih kuća, ureda, bolnica nestajali i gubio im se svaki trag.
“Assadove snage nisu imale jednu ciljanu grupu ljudi, obzirom da su i djeca bila njegova meta. Krajem maja 153 tinejdžera, dječaka godina izmedju 13-16 su bili kidnapovani od strane ISIS vojske dok su se vraćali kućama u Kurdskom gradu Ain Al-Arab u blizini granice sa Turskom. Nakon polaganja ispita u gradu Aleppu. Konvoj sa 10 minibusa je bio zaustavljen i djeca su odvedena u religijsku školu u Manbeju na takozvane lekcije iz Šerijatkog zakona i Džihadske ideologije. Dok su dva dječaka uspjela pobjeći i 15 drugih je oslobođeno sredinom juna. Ostali su još uvijek tu. Porodice nestalih dječaka očajno čekaju bilo kakve vijesti vezano za nestanak i mole se za svoju djecu”, navedeno je u objavljenom članku u Huffington Post.
Porodice često ne dobivaju nikakve informacije o stanju članova svojih porodica. Kako bi ublažili preveliku neizvjesnost, Međunarodni crveni križ u Damasku šalje zahtjeve Assadovoj vladi i opoziciji vezano za nestale ljude, te zahtijevaju informacije. U prošloj godini je bilo preko 1.300 ovakvih vrsta zahtjeva. Odgovor je dobijen za 271 zahtjev, dok su ostali neizvjesni. Osobe bez validne dokumentacije su u mnogo većoj opasnosti od mučenja i maltretiranja i često ih se drži u tajnim pritvorskim jedinicama.
Od 15. do 19. juna, delegacija iz Sirije sačinjena od Sirijske Komisije za Tranzicijsku Pravdu na čelu sa dr. Radwan Ziadeh, posjetila je BiH u organizaciji Međunarodne komsije za traženje nestalih osoba (ICMP). Svrha posjete je bila da prouče iskustva BiH sa tranzicijskom pravdom sa posebnim osvrtom na nestale osobe za vrijeme rata u BiH.
Delegacija je upoznata sa iskustvima BiH u uspostavljanju sudova, razvoju zakonodavstva za podršku i zaštitu žrtava, nezaboravljanju i davanju počasti žrtvama. Ova posjeta pokazuje posvećenost identifikaciji nestalih osoba u Siriji i daje nadu za uspješnu tranziciju jednom kada sukobi prestanu.
Nezavisna Međunarodna istražna komisija u Sirijskoj Arapskoj Republici objavila je izvješće u junu u kojem se navodi da su “sukobi u Siriji dosegli kritičnu tačku, što predstavlja prijetnju cijeloj regiji. Zbog iluzije o vojnoj pobjedi zaraćenih strana nasilje je eskaliralo do besprimjerne razine”.
“Zločinci ne znaju za strah i ni ne pomišljaju na posljedice. Pod ovim uslovima, nemoguće je koristiti stručnost ICMP-a za početak dugog procesa pronalaženja, eshumacije i identifikacije mrtvih, te zbog toga, porodice nestalih će morati nositi teške terete neizvjesnosti vezano za sudbinu svojih najmilijih”, navedeno je u izvještaju Međunarodne istražne komisije.

author: Stephanie Sugars


text:
Gavrilo Princip kao anti-imperijalistički tradicionalist | Balkan Diskurs
Ivan Ergic
16. decembra, 2014.
Gavrilo Princip, da je rođen u Južnoj Americi bio bi ravan Če Gevari i Emilijanu Zapati, da je Turčin bio bi veći od Deniza Gezmiša, u Irskoj bi bio uz rame Konoliju i Pirsu, dok je u Africi pandan slavnim martirima poginulim u borbi protiv kolonijalizma
Samo moralističko postavljanje problema u ključu “heroj ili terorista“ je uvek opasno pojednostavljenje i uglavnom cilja na površnost i lenjost duha medijskih potrošača i javnog mnjenja koje ga uvek iščitava po političkim, kulturnim, etičkim i drugim inercijama. Zbog toga ovde, krajnje neambiciozno, pokušavam jedan kratak fenomenološki pogled, jer analiza i rekonstrukcija uvek podrazumevaju nešto što prevzilazi puku istorijsku faktografiju. Kod rekonstrukcije, pored samih činjenica, po pravilu su važnije filozofske metode, naučni pristupi, literarni postupci, i potrebna je jaka svest o kontekstualizaciji i kauzalitetu; i to sve imajući u vidu koliko sami filozofski ekstremizmi mogu da budu u službi relativizacije i subjektivizacije pomenutih činjenica. Takođe, detaljnije bavljenje pojavom Mlade Bosne i uzroka Prvog Svetskog Rata nadaleko prevazilazi mogućnosti jednog kratkog eseja.
Naime, danas, kada postoje istoričari i drugi naučnici, koji Mladu Bosnu porede čak sa Al Kaidom, važno je pre svega znati odakle dolazi ta vrsta narativa, jer svaki od njih je neumitno povezan sa duhom vremena i aktuelnim političkim horizontom i dešavanjima. Kada to dolazi od anglofonih istoričara, filozofa, politologa, onda treba pogledati šta oni u smorazumevanju svoje civilizacije, koji je gotovo po pravilu u skladu sa dominantnim političkim težnjama, podrazumevaju pod teroristima. Pored toga, trik se takođe sastoji u tome da se sam čin atentata, poistovećuje sa varvarizmom i brutalnošću, i odvaja od njegovih uzroka i motiva.
TERORIZAM KAO JEDINI NAČIN BORBE
Obično je dovoljno baciti pogled na službene držvane liste “terorističkih“ organizacija, koje zavode zemlje tzv razvijenog sveta i zapadne demokratije, da bi postalo jasno da se tu radi uglavnom o grupama kojima je “terorizam“ jednini način borbe, u asimetrijskim ratovima i konfliktima u kojima su daleko slabiji protivnik. Podsetimo se da nisu samo palestinski PLO, irska IRA ili nemački RAF, bili na taj način obeleženi i prokazani, već su svojevremeno čak i borci za ukidanje Aparthejda bili nazivani teroristima, članovi Indijskog Nacionalnog Kongresa, isto kao radikalni ekološki aktivisti, dok je Margaret Tačer išla toliko daleko da je britanske sindikate i njihove vođe zvala teroristima. U tom smislu, sve je jasno, i nema potrebe moralizirati i ukazivati na bezobrazluk kvazinaučnika koji imaju takav bekgraund, jer za njih je sasvim prirodno da se tu radi o “terorizmu“.
Hermeneutički pristup istoriji je uvek plodan, jer je važno poznavati motive i razmišljanja njenih aktera, međutim krajnja psihologizacija određenog karaktera već po definicijiu stvara deformitet i uvek je u službi pristrasne interpretacije. Jer, Princip i Mlada Bosna nisu bili zaluđeni klinci i hazarderi, bez ikakve istorijske i političke svesti. Obično se taj argument koristi da bi se dokazala njihova bezglavost, koji se nadopunjuje pričom o tome kako su oni bili samo oružje u nečijim rukama. Oni su čitali klasike socijalizma i anarhizma, slobodarsku književnost, i ne postoji ama baš nijedan dokaz da je kod njih postojao bilo kakav velikosrpski sentiment. Sa ove distance, njihov angažman i martirstvo može da izgleda naivno, ali samo zato što njihova opsednutost slobodarskom idejom i idealizam koji danas više ne postoji, prevazilaze današnje civilizacijsko mrtvilo i konformističku svest.
Na području bivše Jugoslavije, javna mnjenja se odnose prema istoriji u istom i političkom ključu i istim moralnim tonalitetom kao i prema poslednjem jugoslovenskom ratu. Oni koji ga svrstavaju u srpski nacionalistički tor, osim što demonstriraju istorijsko neznanje, samo daju vetar u leđa srpskom nacionalizmu koji ga već svrstva u svoju stalnu postavku žrtveničke metafizike, i postaje deo mučeničke ikonografije sa likovima koji nemaju ništa zajedničko sa Principom. Pokušaj njegove srbizacije je radikalno poricanje njegove misije i njega samog, ne samo zbog njegove izjave da je “Srbohrvat“, već i zbog čitavog opusa i habitusa članova Mlade Bosne.
Sa druge strane, oni koji strastveno žele da ga se odreknu, prihvatajući polu-kolonijalni narativ današnje Evrope i drugih moćnika, po kom su borci za slobodu teroristi, prokazuju ga na takav način što prokazuju one koji su ga nacionalizovali, uglavnom srpski šovinisti zaraženi mitomanijom koja uvek vodi u bespuća i samodestrukciju. To što su ga prisvojili neki srpski gospodari rata, urpavo za te kojima je draži neoimperijalizam, upravo to je najefikasniji način da se distanciraju od njega, iako jako dobro znaju da je umro sa mišlju o oslobođenju svih južnoslovenskih naroda. To je prepoznatljiv silogizam iza kojeg stoji udvorništvo onima koji su naslednici iste ideje koju su imali tadašnji austrougarski jastrebovi i nemački militanti, zadojeni pruskim militarizmom, i koji su sanjali o ratu davno pre atentata.
MLADA BOSNA I PROGRESIVNA MISAO
Stoga, srpski nacionalisti s jedne strane, kao i anti-srpski nacionalsiti s druge, pothranjuju svoj odnos prema Mladobosnacima na identičan način. Na taj način, oni sa balkanofobim i anti-srpskim sentimentom profitraju od “srbizacije“ Principa i njegovih drugova, jer napadajući srpski nacionalizam napadaju i samo slobodarsko nasleđe Mlade Bosne, koja nema nikakve veze sa tradicionalnim srpskim nacionalizmom, koji je po pravilu konzervativan. Jer, nacionalno oslobađanje, kulturna sloboda i antiimperijalizam su bili deo najprogresivnije misli toga vremena. Tako da sa druge strane, srpski folkloristi i tradicionalisti napade na Mladu Bosnu, od strane srbofoba uzimaju kao dokaz za napad na samo srpstvo, što samo dodatno učvešćuje njihov mit o Principu kao ekskluzivno “srpskom“.
Dobar deo zapadne intelektualne elite, zajedno sa svojim građanstvom, pokazuje hroničan nedostatak sluha prema pozivu i ciljevim ljudi kakav je Gavrilo Princip, zato što oni ne razumeju šta je antiimperijalizam, kako na racionalnoj tako i na sentiemntalnoj osnovi. Sloboda za njih ima totalno drugačije značenje nego što ima na prostorima koji su istorijski hronično bili ponižavani i ugnjetavani, često pod parolom “civilizatorske misije“. U sklopu toga, važno je reći da postoji neka vrsta podaničkog sentimenta koji se pokušava plasirati tako što se Austrougarskoj dodeljuje upravo prosvetiteljska uloga, koju je htela da ostvari kroz navodni Trijalizam i pacifikaciju odnosa sa Južnim Slovenima, garantujući im sva nacionalana i građanska prava. Koliko je tadašnja Monarhija bila napredna i prosvetiteljska na svojoj koži su doživeli srpski civili već u prvim danima rata.
Ostaje još da se vidi koliko je zloglasna “Crna Ruka“imala uticaja na Mladobosance, iako je prosto teško poverovati, imajući u vidu karakter te dve organizacije i ljude unutar njih, da su oni mogli imati iole slične motive i ciljeve. Istoriografija, sve i da je istinita teza da je Malda Bosna bila oružje u rukama srpskih oficira i tajne službe, teško da može još uvek odgonetnuti na pitanje, zbog čega bi ratna opcija bio interes tadašnje Srbije, koja ne samo da je bila izmučena Balkanskim ratovima već je bila daleko slabija u odnosu na Austrougarsku monarhiju. Međutim, teško da će nam to odgonetnuti istorijska nauka čiji se proponenti u osvit godišnjice atentata, već svrstavaju po nacionalnom ključu i odvajaju po već unapred utvrđenim istorijskim stereotipima i selektivnošću.
Dakle, po meni, politička agenda obeležavanja Principa kao teroriste je u službi stvaranja klijentilističkog menataliteta i konformizma koje zahtevaju nove integracije, bilo vojne, bilo ekonomske, bilo političke. Jer, kroz Gavrila Principa i druge slične njemu, na južnoslovenskim prostorima, barem onaj mali slobodarski deo naroda može da uči antiimperijalizam u svom punom sjaju i slavi. Jer on, bez obzira na sva prisvajnja i odbacivanja, ili čak i sam istorijski kontekst, transcedentira sve te podele, ne samo lokalne, već njegovo mučeništvo neminovno dobija univerzalni karakter.
Od Matije Gupca, Vase Čarapića, hajduka i uskoka, onima o čijoj tradiciji odmetništva govori Erik Hobsbaum, jedan od najvećih istoričara dvadesetog veka, postoji intuitivan osećaj slobodarstva, isti onaj koji je imao Pančo Vilja ili Emiliano Zapata, uvek na tankoj liniji između razbojništva i “terorizma“iz vizure hegemona, i slobodarske pobune, iz vizure slobodoljubivih naroda. Gavrilo Princip, da je rođen u Južnoj Americi bio bi ravan Če Gevari i Emilijanu Zapati. Da je Turčin bio bi veći od Deniza Gezmiša, u Irskoj bi bio uz rame Konoliju i Pirsu, dok je u Africi pandan slavnim martirima poginulim u borbi protiv kolonijalizma.
S toga, mislim da navodna kontroverznost Mlade Bosne ne slučajno, upravo koincidira sa gubljenjem suveriniteta postjugoslovenskih zemalja, dok jedina faza autentičnog baštinjenja nasleđa te organizacije ostaje upravo period nezavisnosti južnoslovenskih naroda, i njihovog političkog, ekonomskog i kulturnog prosperiteta i ugleda.

author: Ivan Ergic


text:
Trgovina oružjem | Balkan Diskurs
Jemma Hoare
16. decembra, 2014.
U kontekstu ratova koji su se se vodili u bivšoj Jugoslaviji, činilo bi se logičnim pristupiti trgovini oružjem na Balkanu sa dozom razumijevanja. Postavlja se pitanje: da li ova trgovina čini regiju manje ili više sigurnom?
Mnoge zemlje povećavaju proizvodnju oružja, ali njihova glavna motivacija pritom nije povećavanje kapaciteta vojske. Stalno rastući izvoz oružja na mnogo načina doprinosi razvoju ekonomije i zapošljavanju ljudi u ovako teškoj ekonomskoj klimi, tako povećavajući sigurnost i stabilnost u regionu.
Bivša Jugoslavija je imala relativno sofisticiran program proizvodnje oružja, sa izvozom do 500 miliona dolara godišnje (što je činilo 7% godišnjeg izvoza). Primarna tržišta za izvoz su bila Sjeverna Afrika, Bliski istok i mnoge zemlje članice Pokreta nesvrstanih. Proizvodnja dijelova se odvijala u različitim republikama: na primjer ključne komponente tenka M-84 – ponosa Jugoslovenske narodne armije – pravljene su u BiH, Srbiji, Crnoj Gori i onda su sastavljane u Hrvatskoj.
Nakon nasilnih ratova ‘90-ih godina, novonastale države su morale razviti vlastite kapacitete za proizvodnju oružja zbog prekinutog proizvodnog procesa, embarga na oružje i, u slučaju Srbije, uništenja fabrika oružja usljed NATO bombardovanja. Ova industrija nije bila u stanju da doprinese ekonomiji na način na koji je doprinosila Jugoslaviji, jer je svaka država razvila nezavisnu ekonomsku sferu.
Vlade u regiji su pokušale riješiti nedostatak ekonomskog stimulusa tako što su povećale proizvodnju oružja u svrhu jačanja ekonomije. Rezultati se vide u statistici: BiH je upeterostručila proizvodnju u posljednje tri godine na 100 miliona €. Crna Gora je povećala izvoz za 30% od 2012. do 2013. godine, na 6.5 miliona eura. U Srbiji, izvoz za 2013. godinu je dosegao 250 miliona eura, i sada čini 4% ukupnog srbijanskog izvoza. Što se tiče Hrvatske, ona je u 2013. godini izvezla 143 miliona eura, sa značajnim godišnjim povećanjima.
Ono što ide u prilog trgovini oružjem je činjenica da je proizvodnja naoružanja relativno stabilan ekonomski sektor, proizvod koji je uvijek tražen, bez obzira na ekonomsku klimu, bez obzira na kontroverznu prirodu potražnje. Države Balkana su nedavno potpisale ugovore sa NATO i SAD, tako dobivši jak i stabilan izvor prihoda.
Čini se da bi trgovina oružjem mogla popraviti ekonomsku situaciju u regiji. Također je pokazala da ima potencijala da popravi ekonomsku saradnju između zemalja Balkana: u 2011. godini, potencijalni ugovor za modernizaciju kuvajtskog M-84 tenka je podrazumijevao saradnju proizvođača oružja u Srbiji, Hrvatskoj, BiH i Crnoj Gori.
Međutim, tu je i tamna strana legalne trgovine oružjem. Na primjer, postoje dokazi da je tokom posljednje dvije godine Hrvatska ilegalno naoružavala sirijske pobunjenike preko Jordana, u iznosu od 27 miliona eura. Okolnosti pod kojima se ovo odvijalo su nejasne: Hrvatska vlada je negirala bilo kakva saznanja ili odgovornost, tvrdeći da se radi o nezakonitim kanalima. Tu su i optužbe da je to ustvari program CIA kojim se naoružavaju pobunjenici. Lokalne organizacije su optužile i jednu crnogorsku kompaniju za kršenje međunarodnog embarga na izvoz oružja u Libiju i Siriju, iako je država odlučno negirala takve navode. Uzimajući ovo u obzir, postaje jasno da iako trgovina oružjem možda povećava stabilnost zemalja u regiji, povećava nestabilnost drugdje.
Kada govorimo o uticaju ratova na Balkan i trgovinu oružjem, bitno je u obzir uzeti ne samo državni, nego i individualni nivo. Dok države mogu imati koristi od povećanja prihoda od trgovine oružjem, šta će biti rezultat povećanja obima i legalnog i ilegalnog naoružanja? Da li trgovina oružjem uistinu čini građane Balkana sigurnijim?
Najveći izvor nestabilnosti trgovine oružjem na individualnom nivou je naravno ilegalno naoružanje. Nakon završetka rata, mnogo oružja je ostalo u opticaju. Iako su pokrenuti mnogi programi koji su imali za svrhu da skupe i oduzmu oružje iz ruku civila, ovakve akcije su imale ograničen uspjeh. Neki od razloga navedenih za nepredavanje oružja bili su strah od idućeg rata, strah od krivičnog gonjenja, kao i mogućnost zarade prodajom oružja na crnom tržištu.
Kombinacija faktora čini Balkan evropskim žarištem ilegalne trgovine oružjem. Neki od njih su već spomenuti višak oružja ostalog od rata, kao i nedostatak finansijskog poticaja za predaju oružja vanjskim faktorima usljed loše ekonomske klime. Dalje, tokom rata, veliki broj ilegalnih fabrika oružja je napravljen je sa svrhom proizvodnje oružja bez serijskih brojeva i drugih identifikacijskih oznaka, što ih čini privlačnim kriminalcima. Također, regija je dobro povezana relativno otvorenim granicama.
Izračunati broj ilegalnog oružja u regiji može biti teško, iz očitih razloga, međutim procjenjuje se da ima oko 4 miliona neregistrovanog oružja, od čega 80% navodno potiče iz ratova u devedesetim godinama. Srbija ima većinu oružja – skoro 1 milion, procjenjuje se da BiH ima 750,000, Hrvatska oko 600.000, oko 250.000 je u Makedoniji, a u Crnoj Gori ta brojka je oko 170.000.
Problem neregistrovanog oružja je destabilizirajući faktor i dovodi u opasnost sigurnost građana. U Bosni, smrt uzrokovana nelegalnih oružjem je drugi najčešći slučajni uzrok smrti, nakon saobraćajnih nesreća. Na 6. godišnjoj regionalnoj Konferenciji o pristupu smanjenju zaliha naoružanja rečeno je da je višak naoružanja u zemljama jugoistočne Evrope i dalje opasnost za sigurnost i stabilnost regije. Ta opasnost je povećana otkrićem zaliha naoružanja za vrijeme nedavnih poplava koje su devastirale BiH.
Uzimajući u obzir eventualne destabilizirajuće efekte na društvo koji potiču od trgovine oružjem, nije jedini problem dotični proizvod. Kriminalne organizacije koje se bave nelegalnom trgovinom oružjem često se bave i drugim nelegalnim aktivnostima. Istragom je utvrđeno da bande u zapadnoj Evropi često razmjenjuju drogu za oružje koje potiče sa Balkana.
Međutim, i legalna trgovina oružjem povećava ovaj problem. Prvo, u regiji postoje prilično porozni zakoni o naoružanju koji otežavaju razlikovanje legalnog i nelegalnog naoružanja. Procjenjuje se da ima 3 miliona legalnog oružja u regiji, s tim da Srbija ima najveći broj oružja po osobi (15,1 na 100 ljudi), za njom slijedi Crna Gora (14.4), Hrvatska (8,4), Bosna i Hercegovina (8,0) i Makedonija (7,6). Iako mnogi možda smatraju da sam broj oružja u jednoj državi ima kontraefekat na osjećaj sigurnosti, jedna anketa koju je 2011. godine proveo Centar za sigurnosne studije iz Beograda, pokazuje da građani osjećaju visok nivo sigurnosti. Oni to pripisuju činjenici da svoj osjećaj sigurnosti procjenjuju prema vlastitoj snazi ili snazi svojih susjeda, a ne države.
Legalna trgovina oružjem ima potencijala da utiče na stabilnost u regiji jer je poznato da kriminalne organizacije provaljuju u vojne kasarne i legalne fabrike naoružanja kako bi povećale trgovinu na crnom tržištu.
Zemlje bivše Jugoslavije preduzimaju korake da smanje broj ilegalnog naoružanja u opticaju. Pored akcija prikupljanja oružja koje se obavljaju sa skromnim uspjehom, postoje informativne kampanje kojima se javnost obavještava o opasnostima držanja nelegalnog oružja, naročito starijeg koje se proizvodilo u nelegalnim fabrikama tokom rata.
Evropska unija igra značajnu ulogu u davanju podrške u upravljanju i skupljanju tog oružja, zbog nedjeljivosti sigurnosne situacije na širem Balkanu. Ne samo da često oružje završi u rukama kriminalnih organizacija na teritorijama u sklopu EU nego su i sve zemlje šireg područja Balkana ili već članice ili buduće članice. Bilo je nekoliko uspješnih primjera zajedničkih policijskih akcija u ovim zemljama. Na primjer, u januaru 2014. 6 osoba u BiH i 7 u Švedskoj uhapšeno je zbog krijumčarenja oružja.
Stanje trgovine oružjem u BiH predstavlja politički paradoks. Na jednoj strani, proizvodnja oružja povećava ekonomsku stabilnost ovih zemalja stimulacijom tržišta rada i povećanjem ekonomskih rezultata. Ove zemlje ostvaruju veliki profit obimom izvoza oružja. Osjećaj lične sigurnosti se povećava privatnim posjedovanjem oružja u domaćem kontekstu.
Na drugoj strani, postoji argument da trgovina oružjem direktno doprinosi nestabilnosti regije zbog velikog broja kako legalnog tako i nelegalnog oružja u opticaju u svakoj zemlji. Najviše zabrinjava porast broja nelegalnog naoružanja, naročito kad se uzmu u obzir drugi zločini koje inspiriše nelegalna trgovina oružjem. Pored toga, međunarodno crno tržište prosperira nedostatkom registracije i upravljanja oružjem na širem Balkanu. Ako se nastavi trgovina oružjem na međunarodnom crnom tržištu, ove zemlje će postati podložnije daljim nelegalnim aktivnostima.

author: Jemma Hoare