text:
Irvinova Oaza mira u Srebrenici | Balkan Diskurs
Edina Šečić
4. januara, 2021.
Irvin Mujčić ima 32 godine, živi u Srebrenici i, kako kaže, život je tu posvetio ostvarivanju želja iz djetinjstva.
Irvin je sa samo šest godina, 1992. godine, sa majkom, bratom i sestrom prisilno protjeran iz rodne Srebrenice u Tešanj. U tom bosanskohercegovačkom gradiću proveli su šest mjeseci kod djeda, odakle su uspjeli da odu u Hrvatsku gdje su skoro godinu živjeli u izbjegličkom kampu, da bi se sredinom 1993. godine ukrcali na brod za Italiju.
„Čudno je bilo kad smo stigli u Italiju, jer nismo znali gdje ćemo stanovati. Bilo je više gradova koji su imali programe za izbjeglice. Mi smo završili u jednom malom gradiću na Alpima, na 1100 metara nadmorske visine“, počinje svoju životnu priču Irvin Mujčić u intervjuu za Balkan Diskurs.
Sjeća se kako ih je u to malo mjesto na Alpima odvezao vozač, a kada su stigli svo stanovništvo ih je dočekalo na glavnoj ulici.
„Bila je tu i lokalna filharmonija koja je svirala. Spremali su ogroman sto i veliki ručak. Sve mi je to bilo čudno jer je samo nekoliko mjeseci ranije majka pješačila 7 ili 8 kilometara, tokom granatiranja, da bi nam kupila malo brašna da se prehranimo.“
Irvin kaže kako te 1992. godine nije želio da ode iz Srebrenice, pa se na dan polaska sakrio u šumi u blizini kuće, ali su ga pronašli i morao je u izbjeglištvo. Njegov otac je ostao u Srebrenici, gdje je ubijen tokom genocida.
Nakon što je u Italiji završio školovanje i dobio zaposlenje, Irvin je odlučio da se vrati u Srebrenicu sa ciljem da pomogne svojoj lokalnoj zajednici i to kroz razvoj seoskog turizma.
„Prirodni resursi se koriste brutalno. Naš zrak je potpuno zagađen. Naše rijeke i vode su zagađene. Naša zemlja i naša hrana su zagađene. Brzo se živi, sve se brzo troši, i sve se brzo uzgaja sa hemikalijama. Postalo je nebitno kako se ljudi osjećaju i kakva im je duša“, kaže Irvin koji je u Srebrenici osnovao udruženje ,,Prijatelji prirode – Oaza miraˮ.
Irvin vjeruje da su ekološko uništavanje planete i nemaran odnos ljudi prema okolini doprinjeli da ljudi izgube empatiju i udalje se jedni od drugih.
„Zato sam odlučio da ostavim tu ,,modernuˮ civilizaciju i da se vratim majci prirodi.ˮ
Kada se vratio u Srebrenicu, Irvin je prvo organizovao turističke ture po opštini i srebreničkim selima kako bi Italijanima, ali i drugim turistima, pokazao netaknutu prirodu koja okružuje Srebrenicu. Nakon ovoga je kupio i zemljište nekih 15-ak kilometara udaljeno od Srebrenice, u mjestu Kasapić gdje je počeo izgradnju posebnog etno sela.
„Naša mala oaza mira gradi se između rijeke Jadar i potoka Kasapić. Sve civilizacije svijeta su rođene između dvije rijeke. Mi trenutno gradimo četiri drvene kućice. Ne želimo izgraditi etno selo koje će ljudima služiti za fotografisanje i promociju na društvenim mrežama. Cilj nam je sagraditi nešto što je ekološki podnošlijvo za okolinu. Nešto što će se sklopiti sa prirodom umjesto da je uništavaˮ, objašnjava Irvin.
Irvinova želja je da ponovo vrati u život ono što je tipično za ovaj kraj Bosne i Hercegovine. Ideja je da etno selo bude povezano sa drugim krajevima opštine Srebrenica preko pješačkih puteva ili tura sa konjima. Sama izgradnja etno sela ide sporije nego što je to u današnje vrijeme očekivano, jer se izgradnja obavlja uz minimalno učešće modernih mašina, što i jeste Irvinov cilj – da u Srebrenicu vrati vještine i vrijednosti prirodnog života i očuvanja okoline.
„Mi gradimo po principu osačanskih neimara. To je stari način gradnje iz našeg kraja. Nažalost ostao je jedan mali broj majstora koji znaju tako raditi. Danas je lakše i brže graditi sa blokovima ili naručiti drvene montažne kućice. Osačansko neimarstvo je nešto drugo i zahtijeva da se većina poslova radi ručno, jer ne postoji mašina koja može zamjeniti ruke čovjeka: od tesanja do blanjanja, te postavljanja svake poluoblice.ˮ
Irvin navodi kako osačansko neimarstvo zahtijeva viziju i razumjevanje za svaki komad drveta kao poseban i ne poznaje korištenje šarafa. Zbog ovih karakteristika, kuće izgrađene na ovaj način su mnogo otpornije na prirodne neprilike, poput zemljotresa.
„Ogromna je razlika u izgledu i ljepoti, ali i u sigurnosti. Kroz ovaj način rada i izgradnje nastojimo ljudima prikazati sve ljepote naše prirode, sela i gostoprimstva.ˮ, poručuje Irvin za kraj našeg razgovora.
Kada je 2014. godine odlučio da se iz Italije vrati u Bosnu i Hercegovinu, Irvina je vodila želja za lokalnim ljudima i njihovom humanošću. To je i pronašao tokom putovanja kroz BiH na kojem je sreo veliki broj sugrađana koji su bili spremni da mu pomognu i srdačno ga dočekaju. Tradicionalni duh ljudi u BiH doprinjeo je da ovaj mladi čovjek ostatak svog života posveti Srebrenici u pokušaju da ovoj lokalnoj zajednici vrati prirodni sjaj.
Irvinov rad i aktivnosti njegovog udruženja možete pratiti i podržati putem Facebook stranice ,,Srebrenica – City of Hopeˮ.

author: Edina Šečić


text:
Nije bitno ime, bitni su ljubav i poštovanje | Balkan Diskurs
Armin Halilović
11. januara, 2021.
Olga i Zijad će ove godine proslaviti 40 godina sretnog braka. Rođenim Banjalučanima, bračnu sreću, ljubav i posvećenost odgoju dvije kćerke, nisu uspjele da pokvare etničke i religijske podjele, pa ni rat koji je Bosnom i Hercegovinom bjesnio skoro četiri godine.
Ključ uspjeha njihovog braka je kažu, ljubav, poštovanje i kompromis, prije svega.
Prvi ples
Upoznali su se sedamdesetih godina prošlog vijeka u fakultetskoj diskoteci.
,,Prišao mi je za ples i tako je krenulo. Učila sam ga profesionalno plesati, jer ja profesionalno plešem, ali nije išlo”, priča sa osmjehom Olga.
Ona za svog supruga kaže da je siguran, zaštitnički nastrojen, odlučan i pošten i da joj je to najbitnije. Zijad u šali dodaje da je i nervozan, a za svoju suprugu kaže kako je ,,iskrena, poštena, čestita i vrijedna. Sve što jedna žena treba da bude”.
,,Naravno i lijepa”, kaže gledajući Olgu.
U vrijeme kada su sreli jedno drugo, biti u takozvanoj ,,mješovitoj” vezi ili braku u Banja Luci, niti bilo gdje u Bosni i Hercegovini, nije bilo neobično i strano, ni njihovim prijateljima ni porodici.
,,Nije toga bilo. Vjeruj nije ničeg bilo. Ja kad sam otišao u vojsku sa 18 godina, ja sam se izjašnjavao kao Bosanac. Kolege s kojima sam bio dobar sa 15 godina sam dobar i dan danas i dalje. To su baš te prijateljske snage. Ja svoje drugove ne razlikujem po vjeri. Moja je sestra udata za katolika. Niko im ništa nije rekao niti osudio”, priča Zijad.
Olga dodaje kako se u ,,gradskom životu” na to nije obraćala pažnja. ,,Moja je sestra udata za muslimana. Brat joj je oženio katolkinju i jedna je bila udata za Srbina”, dodaje ona.
Šest stotina nacionalno miješanih brakova u BiH 2019. godine
Danas je situacija u Bosni i Hercgeovini znatno drugačija. Agencija Prime Communication, 2018. godine objavila je istraživanje stavova građana BiH o mješovitim brakovima. Prema tom istraživanju ukupno 38,7 posto građana se protivi takvoj vrsti bračne zajednice.
Prema podacima entitetskih zavoda za statistiku Republike Srpske i Federacija BiH, u Bosni i Hercegovini je tokom 2019. godine sklopljeno više od 18 hiljada brakova. Od tog broja tek oko 600 je nacionalno mješanih.
Društvena percepcija nacionalno mješovitih brakova značajno se promijenila i rijetki su oni koji se odluče da počnu takvu vezu. Strah od osude porodice, komšiluka, društva u cjelini, ali i teško ratno naslijeđe, transgeneracijske traume, često utiču i na izbor životnog saputnika.
Ni Olgi i Zijadu tokom rata u Banja Luci, kažu nije bilo lako.  ,,Bilo je nezgodnih situacija. Svakome, ne samo nama. Ipak je to rat bio”, kaže Olga.
,,Kako je bilo Srbima u Sarajevu tako je i nama bilo ovdje u Banja Luci. Sve su to nacionalisti, svi su oni u talu i mržnji”, dodaje Zijad.
Odsustvo građanskih vrijednosti u odgoju i obrazovanju
Vjeruju kako je malo onih koji u bosanskohercegovačkom društvu promovišu mir, suživot, toleranciju i kompromise, jer to ne odgovara onim koji vode ovo društvo, a oni se u svojoj porodici uvijek trudili da upravo to rade. Tako su odgojili i dvije kćerke, tridesetsedmogodišnju Maju i dvadesetosmogodišnju Melani.
No, nije sve tako lako bilo, kako izgleda napisano na papiru. Problema, sličnih onima sa kojima se poslije rata suočavala većina ,,mješanih” porodica bilo je i kod njih. Kćerke nisu odgajali da pripadaju nekoj od etničkih ili religijskih grupa.
,,Melanie je išla na vjeronauku zbog prosjeka, a Maja nikad nije. Maja je jedina bila u razredu koja nije išla na vjeronauku”, priča Zijad.
,,Melani jednom dođe i kaže “mama bio odžačar u školi i tata mora doći potpisati da ja mogu ići na ovu vjeronauku.” I ja se pitam kakav ođačar i onda ja skontam da je to hodža ustvari”, uz smijeh se prisjeća Olga.
Smatraju da su za odgoj djece najvažnije građanske vrijednosti, no vjeruju da takvo nešto u Bosni i Hercegovini skoro da i ne postoji.
,,U svim naprednim društvima na prvom mjestu su građanske vrijednosti, a kod nas u nacionalnim društvima to je u drugom planu. Gdje god je religija na prvom mjestu, nema tu napretka. Afrika, Brazil, Urugvaj, Južna Amerika, sve te religijske zemlje, sve je to kao i kod nas, zato nema napretka. Prije su ljudi imali karakter, moral, riječ, obraz”, kaže Zijad.
,,Sve što je normalno, ovdje kod nas nije normalno. Sve ovo o čemu mi pričamo ovdje, to se uopće ne spominje na primjer u Njemačkoj. Moj brat je stigao u Ameriku i kad je aplicirao za prvi posao on je rekao da je iz Bosne. Na to mu je poslodavac odgovorio “Šta ima veze, ja sam iz Bostona”. Stranci to ne gledaju kao kod nas u Bosni”, kaže Zijad.
Svako ima pravo na svoja uvjerenja
Iako za sebe kažu da su ateisti u njihovoj kući se obilježavaju svi religijski, ali i drugi praznici. Vjeruju da je to apsolutno privatna stvar i da svako treba da odluči kako će se odnositi prema vjeri i religiji, koja kako kažu, ne treba da se nameće nikome.
,,Svako ima svoja uvjerenja i imaju pravo na to. Mi imamo prijatelje koji slave slavu. Ja njemu nikad nisam rekao “nemoj ti tako” niti on meni kako ću ja. To je privatna sfera i nemoj utjecati na mene pa neću ni ja na tebe”, objašnjava Zijad.
,,Ja čak imam i averziju prema religiji, pogotovo danas. Zato što je to danas postalo zanimanje. Niko to iz duše ne radi”, dodaje on.
Kada je Zijadova majka umrla, Olga je rekla da će se Bajram slaviti u njihovoj kući u kojoj uvijek za sve ima mjesta. ,,Ne radim ja to zbog njega, ja to pravim zbog sebe jer sam rekla da će se na Bajram kod nas dolaziti. Čak sam i u ratu pravila baklavu”.
Za Uskrs šaraju jaja i opet se porodično okupljaju, bez velike pompe, samo najuži porodični krug.
,,Prije rata sam za katolički Uskrs to radila, da ne bude da radim kao za svoj pravoslavni Vaskrs nego za katolički. Onda sam krenula da sve slavim”, sjeća se Olga.
Tako nekada kćerke, danas unuka od Olge paketiće dobijaju za Svetog Nikolu, a od Zijada za Novu Godinu.
Društvo poremećenih vrijednosti
Skoro pedeset godina Zijad i Olga žive u istoj ulici, u kojoj se kažu ništa nije promijenilo. Komšiluk je ostao isti od sedamdesetih godina prošlog vijeka. Pomažu se, ali ne obilaze pretjerano.
,,Drugačije je to u urbanim sredinama. Nemamo mi tu naviku da zovemo na kafu pa sutra neki drugi. Svako ima svoje obaveze. Moja mama npr. jest uvijek išla svojoj komšinici i ona njoj. Ta starija generacija se pazila i obilazila ali tada se imalo više vremena za to”, priča Zijad.
Vrijeme prije rata, ne mogu, kažu ni da uporede sa ovim današnjim. Sve se promijenilo, sistem vrijednosti, način života.
,,Ne može se to porediti sa sada. Prije rata je bilo normalno društvo, sad je drugačije. Društvo nam je sad septička jama”, vjeruje Zijad.
Uzrok tome je kaže, što je sada sve interes i što su se zaboravile normalne vrijednosti kojih je kažu ranije bilo, ali i činjenica da se mali dio ljudi obogatio na sumnjive načine, a najveći broj ostalih je siromašan.
,,Imovina je promjenila vlasnika. Sve je to interes danas. Šta kome kako odgovara. Ja sam prije rata imao Mercedesa… Znam ljude koji nisu tada imali za biciklo a sad imaju pola Banja Luke, a mi nemamo ništa. Eto šta je uzrok. Isto kao i u Sarajevu i svugdje. Uzrok je da bi ,,onaj” mogao završiti fakultet preko veze za dva mjeseca, a neko studira pet godina i ne može završiti. I to se dešava svakodnevno i mi to gledamo, ali ništa ne poduzimamo i dopuštamo to”, kaže Zijad.
Život ispunjen srećom
Tog dana su poslije prve jutarnje kafe, prije našeg dolaska, pravili igračku za svoju unuku jer joj je rođendan. ,,Onda je on pravio neke svoje mašine i ja mu pomagala kad mu je trebalo nešto pridržati i tako. Onda smo ručali i to je to. Tako nam generalno dani prolaze, govori Olga.
U današnjoj Banja Luci, u kojoj je poslije rata potpuno izmjenjena demografska slika, u društvu koje na porodicu kao što je njihova gleda sa predrasudama, Olga i Zijad bez obzira na izazove i prepreke koji im je život donosio svaku borbu prolaze zajedno. Od pravljenja igračke za unuku, popravljanja auta do velikog zadatka odgajanja kćerki, njihova ljubav, međusobno poštovanje i razumijevanje, na kojem temelje četrdeset godina svoga braka, čine njihov život ispunjenim srećom.
______________________
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
______________________
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Armin Halilović


text:
Različitosti čine Zlaticin i Muhamedov život bogatijim | Balkan Diskurs
Azra Berbić
19. januara, 2021.
Bračni par iz Sarajeva, Zlatica (55) i Muhamed (58) Kljuno, ove godine proslavljaju 28 godina sretnog braka, ispunjenog ljubavlju jednog prema drugom i prema njihovo dvoje djece. Vjeruju da je njihova različita religijska pripadnost donijela u njihov zajednički život mnogo bogatstva i sreće.
Ključ uspjeha svoga braka vide u tome što se savršeno nadopunjuju u svojim različitostima, što nedostaje jednom ima kod drugog.
Sudbonosno klizanje na Skenderiji
Zlatica i Muhamed se poznaju još od djetinjstva, kako kažu zabavljali su se dok su bili jako mladi pa su se kasnije ponovo spojili. Upoznali su se na klizanju na Skenderiji dok je ona išla u osmi razred osnovne škole, a on u drugi srednje.
,,Bio ja na klizanju, na Skenderiji, kad nešto malehno bombičasto proleti. Pa jednom, pa drugi put, pa reko ova će me oboriti Bog te ne ubio. Te je ja zaustavim, kontam bolje da malo popričamo nego da me pokupiš… tu je počelo sveˮ, prisjeća se Muhamed uz smijeh.
Zlatica ga uz osmijeh napominje da je cijeli život pitaju šta je njemu privuklo, iako misli da je očigledno koliko je on šarmantan i simpatičan.
,,Mi smo se zabavljali, pa smo prekinuli. Bili smo prijatelji i nakon 17 godina smo se ponovo počeli zabavljati. Kontaš mlad si, rano ti je, ali opet…ˮ , dodaje Muhamed.
Savršeno se nadopunjuju
Iako su, kako sami kažu, karakterno jako različiti, vjeruju da ih to upravo spaja jer im njihove suprotnosti stvaraju balans u bračnom životu sve ove godine.
,,Ja sam prizemnija, on je u oblacimaˮ, ističe Zlatica.
,,Nadopunjujemo se i ostajemo jedno uz drugo. Ona je dosta mirna, ja sam dinamičniji, eksplozivnijiˮ, priznaje Muhamed.
Muhamed je inače policajac u penziji i kaže da ni sada nema mira, voli da se druži sa ljudima i porodicom, da su stalno u pokretu, dok Zlatica voli sve planirati.
,,Jednostavno volim ovaj brak i ovaj život i nemam niti osjet da mi nešto fali. A sad što je druge vjere, možda smo zbog toga i bogatijiˮ, govori Muhamed.
,,Mi jesmo bogatijiˮ, s ponosom zaključuje Zlatica.
Podrška porodice u vrijeme kada se nacionalizam najviše razvijao
Oboje ističu da su od početka imali podršku roditelja i prijatelja jer su odrasli u društvu gdje se nije ni gledalo na nacionalne i religijske pripadnosti, niti se ikada diskutovalo o tome.
,,O tim razlikama se uopšte nije razmišljalo, niti se smjelo razmišljati. Nismo odgojeni tako, a nije se ni znalo koje si vjere, niti je ko pitao, niti se razlikovalo po imenima da te neko odvaja po imenu. Mi smo generacija 1960-tih godina koja je najnormalnije živjela i nismo znali za te vjerske razlikeˮ, prisjeća se Zlatica.
Vjenčali su se, kako kažu, 1992. godine kada je bilo najviše nacionalizma, ipak, uz punu podršku njihovih roditelja.
Muhamed ističe kako se samo njegov stric protivio njihovom braku.
,,Jedini koji se usprotivio tome što je ona Jevrejka je moj stric. Njega je dočekala moja mama, on je nalijepi (naruži) i ona ga isprati preko vrata. Stari rahmetli sjedi, ni riječi ne progovara. Svi smo očekivali da on vrisne, ‘kako ćeš mi tako brata..’ on šuti. Ja gledam u njega, pa u mamu, mama ljuta kaže ‘Ako meni valja za snahu, njemu za ženu, šta se on sekira?ˮ
A Adem (otac) čita Oslobođenje, kao u crtanim filmovima i kaže: ,,Rađo, u pravu si, ja sam ga htio nokautirat. Nego idi vidi, zovni sestre da vidimo kako ćemo i šta ćemo sa prijateljima. I tako smo se uzeliˮ, s osmijehom se prisjeća Muhamed.
Njihov sin Benjamin i kćerka Benina također planiraju stupiti u mješovite brakove i to ih raduje, još u šali napominju da je svaki brak između muškarca i žene mješoviti brak.
,,Sad imamo nešto slično sa ovo dvoje, sin Benjamin i buduća snaha. Ona živi u Izraelu u Jerusalemu, a on je odavde. I kako ću ja njima reći ne možete ići, ne možete ništa.. Bože sačuvaj, idite djeco, i mi smo se tako borili. ˮ
Dodaju da će im se i kćerka udati za muslimana i da će imati i šerijatsko vjenčanje u džamiji i vjenčanje po jevrejskim običajima u sinagogi.
Prije ratnih dešavanja zajedno su obilježavali sve praznike, danas to nije slučaj. Muhamedovi roditelji nisu živi, a Zlaticini zajedno sa njenim bratom žive u Izraelu. Ipak, nadaju se da će tu tradiciju porodičnih okupljanja nastaviti sada njihova djeca.
Izazovi u odgoju i školovanju djece
Oboje ističu da im je bilo teško objasniti djeci to što slave i muslimanske i jevrejske praznike, a njihovi vršnjaci i vršnjakinje o Hanuci npr. nisu ništa znali.
,,Veoma je teško, gledajte, Benjaminu objasniti… Mi slavimo Bajram, Hanuku.. Dođe on i kaže nama ‘pa oni ne znaju šta je Hanuka.’ Onda dolazi sa Allaha mi, a ja nemam tu uzrečicu. Rekao sam mu, ‘sine ako ti u nešto vjeruješ, vjeruj iz srca, a ne da bi nekoga u nešto uvjeravao.’ Bilo je teško, moraš nekad otić vrisnut učiteljiciˮ, prisjeća se Muhamed.
Zlatica dodaje kako su oboje imali vjersku naobrazbu: ,,Ja sam njih davala da idu na školski vjeronauk (islamski), a subotom su išli kod mene, ja sam držala malu školu Juadizma pa su učili običajeˮ.
Iako Benjamin nije imao problema u toku školovanja, Benina ipak jeste još u osnovnoj školi i to je za nju i njene roditelje bilo vrlo traumatično iskustvo, zbog čega su njeni roditelji odlučili da je prebace u drugu školu.
,,Benina je bila treći ili četvrti osnovne, jedan dan je došla kući plačući, bila je mala, i kaže: ‘Mama sa mnom niko u razredu neće da priča.’ A ja pitam: ‘Pa dobro šta si uradila da 33 djece neće da priča sa tobom’, a ona kaže: ‘A ne znam, Rijalda je rekla da sam ja Jevrejka, i da se sa mnom ne smije družiti jer mi ubijamo ljude!’ˮ
Vjeruju da je ta djevojčica to mogla čuti samo kod kuće. Nakon njihove reakcije, učiteljica je sazvala roditeljski sastanak na kojem im se otac te djevojčice izvinio. Međutim, nakon osude od strane učiteljice odlučili su da je prebace u drugu školu.
,,Ipak sam se odlučila da je prebacim u drugu školu, nakon što joj je učiteljica rekla: ‘Svaka čast Benina ako si sve ovo izmislila!’ Došla je kući plačući, zamislite reći djetetu od 10 godina da je izmislila sve. Mi smo odlučili da je prebacimo u drugu školu. I tamo je bilo situacija, ali razrednica je uvijek reagovala korektno. To je kućni odgoj, nisu djeca kriva, ˮ zaključuje Zlatica.
Zajedno kroz sve nedaće
Zlatica i Muhamed vjeruju kako se ljubav ne jača samo na lijepim trenucima, već prije svega onda kada je teško. Tada partneri moraju biti jedno drugom podrška.
,,Ljubav nije samo mazi me, gnjavi me. To je kad zaškripi, kad zatreba da si tu, da jedno drugo gurate, da se naslonite jedno na drugo, a i da naružiteˮ, govori Muhamed.
Prisjećaju se, zatim, njihove zajedničke borbe sa teškom bolešću.
,,Kada su mi dijagnosticirali karcinom, ja malo teže pričam, kada su mi saopštili, prvo što sam pomislio i pogledao bila je ona. Ostala je, pored svojih roditelja, sa mnom. Tajna našeg uspjeha je ono što se guramo pa i onda kad se posvađamo, smijeh, šalaˮ, ponosno ističe Muhamed.
Te njegove riječi odmah potvrđuje Zlatica, tvrdeći u šali, kako su se nadali da će manje pričati nakon operacije i oporavka, te uz smijeh dodaje: ,,Vidiš koliko priča, a obećao nam da neće pričat ovoliko… Kad je sve ovo završeno, liječenje i on je progovorio, otišla sam doktoru i rekla ‘Stvarno ste me prevarili, rekli ste da će biti slike bez tona, a on sada priča za petoricu.’ On jeste pun duha, a bude i momenata kad nije takav, pa sam rekla doktoru da je vjerovatno nešto poremetio u glaviˮ.
Naglašavaju da u njihovom odnosu ima rasprave, pa i svađe, ali da nikada ne nedostaje razumijevanja i poštovanja.
,,I posvađate se, ali mora biti argumenata. To je razumijevanje, ljubav. Novac se potroši, mladost prođe, ljepota je prolazna. Evo nas dvoje, djeca odoše i ja ostah sa svojom Zlatomˮ, zaključuje Muhamed.
Ne može niko uništiti vaš odnos ako se borite i branite
Ističu da vjera ne treba predstavljati faktor pri izboru parnera s kojim ćete graditi život, te da mladi ne smiju dozvoliti bilo kome da se upliće između njih i njihovog partnera.
,,Bila je zezancija na grupama, sarajevska raja, Sarajke ovo ono i jedna napiše da li može svekrva uništiti brak. Ne može, ni svekrva ni svekar, ne može niko da uništi nečiji brak, ako to dvoje se bore i brane. Ako dozvolite, svako vam može uništiti brak. Evo ja Benji, ako dozvoli, mogu ga rastaviti sa djevojkomˮ, naglašava Muhamed.
,,Poštovanje je temelj svegaˮ, dodaje Zlatica.
Zaključuju da ne postoji idealan odnos, ali da je bitno naći nekoga s kim vrijedi težiti idealu, ako je to neko s kim nam može biti lijepo, neko kome ćemo se radovati. Jer kako kaže Muhamed: ,,Odem ja i na kafu sa prijateljima često, ali odoh brzo kući, jedva čekamˮ.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Armin Durgut; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Azra Berbić


text:
Ljubav je uvijek ispravna vrijednost za koju se treba boriti | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
27. januara, 2021.
Iako su kroz zajednički život nailazili na mnoge poteškoće, Danijela i Miralem već 27 godina žive u sretnom braku. Ponosno ističu kako je ljubav uvijek ispravna vrijednost za koju se treba boriti, jer kada ima ljubavi – ima i poštovanja među partnerima.
Upoznali su se u diskoteci
Počeli su se zabavljati još u srednjoškolskim danima, a upoznali su se u jednoj diskoteci, koje su bile vrlo popularne u to vrijeme. Danijela kaže da je Miralem bio jedan od najljepših mladića, te s osmijehom ističe da ju je oduvijek privlačilo ono što je izgledalo nedokučivo.
„Mene je privukao njen stas, bila je plava sa kovrdžama“, kaže Miralem gledajući u Danijelu.
Vjenčali su se 1993. godine za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. S obzirom na to da je Miralem rođen u Gacku, jedva je uspio dobiti svoj rodni list. Danijela koja je rođena u Sarajevu, u Opštini Centar, imala je isti problem, pri čemu joj je pomogao jedan prijatelj. Prisjećaju se kako tadašnji općinski predstavnik, koji je bio iz Stranke demokratske akcije – SDA, nije htio doći da potpiše vjenčanje. Danijela kaže da se tada odvažila jedna divna žena Mukadesa, došla kao općinska predstavnica i svojim potpisom ozvaničila njihov brak.
„Za vrijeme našeg vjenčanja, zbog snajperskog djelovanja nismo mogli ući u zgrade, pa smo za ulazak koristili male prozore. Bile su male merdevine kroz koje se ušuljate kroz prozor. Moj komšija je tada izrezao metalni dio na balkonu, kako bih mogla ući u haljini i kako bi gosti normalno ušli“, priča Danijela.
Danijela kaže da je i ona dijete iz „miješanog“ braka, njen pokojni otac je bio Srbin, a majka Hrvatica. Miralem je većinu svog života proveo u Sarajevu. Kaže da dolazi iz tradicionalne muslimanske porodice, u kojoj su se uvijek poštovali svi ljudi bez obzira na vjeru i naciju. Ističu kako se njihove porodice nikada nisu protivile njihovom braku.
Danijela se prisjeća da ju je još kao dijete drug pitao šta je po nacionalnosti, a ona mu nije znala odgovoriti. Pitala je oca šta da kaže, a on joj je tada rekao da se oni ne dijele i ne izjašnjavaju.  Kaže tako je i danas: „Čovjek sam, ne izjašnjavam se drugačije“.
Ne obilježavaju niti jedan religijski praznik. Danijela kaže da joj smeta kada ljudi jedni drugima sve redom čestitaju, a u suštini nemaju nimalo ljubavi jedni prema drugima.
„Kako će imati ljubavi kad istu telefonsku poruku pošalje svima, šablonski, bezveze, samo reda radi“, dodaje Miralem.
Negativna iskustva su ojačala njihovu ljubav
Tokom braka imali su razna iskušenja. Danijela se prisjeća kako im je jedan komšija rekao da taj brak nema budućnost, niti uspjeha. Miralem dodaje kako je komšinica jednom prilikom prokomentarisala: „Šta ste vi našli da pravite malu Jugoslaviju“.
Za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini, Danijela priča kako je bilo razdvajanja jer dolaze iz „miješanog“ braka. Prisjeća se da je jednom prilikom došla predstavnica Merhameta i rekla joj dobar dan, a potom Miralema pozdravila s merhaba. Kaže da su humanitarnu pomoć mogli dobiti samo na ime njenog supruga Miralema, nikako na njeno.
Njihova kćerka Adela je mirnodopsko dijete, ima 22 godine i po završetku fakulteta u Dubrovniku, ostala je živjeti u Hrvatskoj. Sin Armin rođen je za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini, studirao je ruski jezik i trenutno živi s njima u Sarajevu. Djeci nikada nisu određivali s kim da se druže, niti su spominjali bilo kakve etničke podjele. Danijela kaže da je bilo situacija da su sina nekada nazivali pogrdnim imenima, te se nažalost dešavalo da određene grupice djece nasrnu i fizički na njega.
„Naša djeca nisu išli na časove religije, a bila je ponuđena samo islamska. Dešavalo se da ti časovi budu u sred nastave, pa su na taj način djeca bila segregirana i podijeljena. Bilo je čak i muslimanskih porodica koje nisu svoju djecu slali na takve časove“, kaže Danijela.
Ponosno ističu kako djecu uče osnovnim ljudskih vrijednostima, te da je najbitnije ostati dobar čovjek.
Odlučili su se ostati u Bosni i Hercegovini
Danijela objašnjava kako je u ratu bilo mnogo više slučajeva „miješanih“ brakova, nego nakon rata, a posebno sada. Kažu da naš sistem rijetko promoviše međuetničke brakove, a jedino umjetnost još radi na tome da se promovišu pozitivni primjeri ljubavi, tolerancije i suživota.
„Dok sam radila još kao prevodilac u USAID-u, putovala sam u Bratunac, Zvornik i ta područja oko Srebrenice. Kada bih došla kući, radosno sam ukućanima pričala kako ima Muslimana i Srba koji zajednički rade na projektima, o slučajevima da je Musliman dobio plastenik, a da mu je Srbin pomogao u tome. Bila sam oduševljena time“, kaže Danijela.
U Bosni i Hercegovini je bilo mnogo slučajeva gdje su se sklapali „miješani“ brakovi, kako bi lakše otišli iz zemlje, pa su ih nekada nažalost znali smatrati i tom kategorijom. Danijela kaže da su htjeli napustiti državu kada se rodio Armin 1994. godine, ali dodaje da je tada bilo neizvjesno da li će dobiti status izbjeglice s djetetom u naručju. Drugi pokušaj odlaska iz BiH desio se 1998. godine kada se rodila kćerka Adela.
„Suprug i moj otac pogriješe vrata i umjesto za Ameriku predaju papire za Kanadu. Kada smo dobili odobrenje za odlazak u Kanadu, odustali smo jer se radilo o francuskom govornom području države“, kaže Danijela.
Upornost i znanje vam niko ne može oduzeti
Za vrijeme karantena zbog pojave pandemije, pričaju kako su imali dosta vremena da se posvete jedni drugima. Kćerka je imala online nastavu, a sin je bio tu s njima da pomogne. Danijela kaže da je ona veliki ljubitelj kuhinje, pa je dosta pripremala hranu i tako povezivala porodicu.
„Jeli smo po čitave dane!“, dodaje kroz smijeh Miralem.
Previše se analizira u ovoj državi, a nikako da čvrsto krenemo u promjene, kaže Miralem. Danijelu često kontaktiraju mediji, jer se kao turistički vodič borila za ravnopravnost i legalizaciju posla turističkog vodiča. Međutim, kada je uvidjela da predstavnici vlasti ne znaju čak ni način registracije turističkog vodiča, shvatila je da se nema za šta boriti. Dodaje kako joj ljudi dolaze iz Velike Britanije, Australije i drugih svjetskih centara, a ono što se dešava kod nas vrlo često je samo puko „ugrađivanje“.
„Treba biti uporan, upornost i znanje ti niko ne može oduzeti. Pitaju mene ko mi je štela, a ja kažem dragi Bog i niko više. Ne idem ja u vjerske objekte, ali sve što ne želim da meni neko radi, ne radim ni ja drugima i to je moja vjera“, kaže Danijela.
Mladima iz „miješanih“ veza i brakova poručuju da ne odustaju
Danijela se prisjeća kako je nekada vladala sloga među ljudima, te kako su njena majka Dragica i komšinica Magbula imale divne rituale. Kaže da se danas puno toga promijenilo, te da čak i ne poznaje svoje komšije u zgradi.
„Majka je radila od sedam do tri sata, a kada bi stigla kući lupala je svojoj Magbuli na zid, kao poziv na kafu“, priča Danijela.
Percepcija nacionalno mješovitih brakova se znatno promijenila, a samo se rijetki odlučuju da započnu takvu vezu. Prema podacima entitetskih zavoda za statistiku Republike Srpske i Federacija BiH,  u Bosni i Hercegovini je tokom 2019. godine sklopljeno više od 18 hiljada brakova, a od toga je samo oko 600 nacionalno miješanih.
Danijela i Miralem poručuju mladima koji su u romantičnim interetničkim vezama, da nemaju nikakve barijere i ograničenja, već ako se ljubav desi, da je prihvate, da rade na tome da jačaju svoju ljubav i da prevazilaze prepreke koje im društvo nameće.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Mirnes Bakija


text:
Rekonstrukcija: dom, život, mir | Balkan Diskurs
George Foden
4. februara, 2021.
Započeti život ispočetka nakon rata je dugo i opasno putovanje. Trenutni pristupi globalnog humanitarnog sistema, uključujući procese izgradnje mira i lokalne i nacionalne zakone, često čine taj proces nemogućim.
Sukobi ostavljaju ljude bez krova nad glavom što je jedna od najneposrednijih i najširijih posljedica ratovanja. Prema Centru za praćenje internog raseljavanja, kao posljedica sukoba i nasilja 8,5 miliona lica je raseljeno u 50 zemalja samo u 2019. godini. Od tih 8,5 miliona, neki će pobjeći iz svoje zemlje i postati izbjeglice, tražeći azil u raznim zemljama. Velika većina ostat će zarobljena u svojoj zemlji gdje konstantno vreba nasilje. Čak i oni koji uspiju pobjeći iz zone sukoba suočavaju se s ogromnim poteškoćama u obnovi svog života na novom mjestu, okruženi novim licima koja govore nove jezike, često s malo socijalne, ekonomske ili kulturne podrške.
Trajna netrajnost
Kriza Rohinja u Mjanmaru je zaokupila svjetsku pažnju posljednjih godina, i to s dobrim razlogom. Izbjeglicama koje su bježale iz države Rakajn, život u susjednom Bangladešu nije donio olakšanje. Otprilike 900 hiljada izbjeglica prešlo je granicu 2017. i 2018. godine, a velika broj tih ljudi završio je u prostranim kampovima u i oko Cox-ovog Bazara. Brzina eskalacije krize značila je da je međunarodni humanitarni sistem dosegao svoj limit pokušavajući pružiti izbjeglicama odgovarajuće utočište. Za neke lokalne stanovnike dolazak vojske stranih aktera i resursa za podršku izbjeglicama stvorio je percepciju da su ti „uljezi“ bili prioritet nad ionako siromašnom zajednicom. U novije vrijeme, The New Humanitarian izvještava da je COVID-19 dodatno potaknuo tenzije i stvorio potencijalne uvjete za sukob između izbjeglica i zajednice koja ih prima. Međunarodne nevladine organizacije poduzimaju mjere predostrožnosti kako bi spriječile izbijanje nesuglasica u prenatrpanim kampovima, dok su lokalne zajednice dobile ograničenu podršku vlade Bangladeša.
U kriznim vremenima izvori tenzija ključaju ispod površine između grupa.
Nije sigurno koliko će ta situacija trajati. Čak i ako se etničko čišćenje u Rakajneu zaustavi, mnogi se možda nikada neće vratiti. Nekima se može odobriti status azila u Bangladešu ili negdje drugo, ali u to se ne mogu pouzdati. Dugoročni ishodi ovog egzodusa tek će uslijediti, ali možemo se osvrnuti na prethodne sukobe i prethodna raseljavanja, kao primjer onoga što mogu postati osobe koje su nasiljem ostale bez domova.
U Bosni i Hercegovini ožiljci sukoba koji je završen prije 25 godina i dalje su duboki i vidljivi. Rane onih koji su pogođeni najgorim zločinima su još uvijek svježe. Guardian je u februaru 2020. pisao da mnogi koji su preživjeli genocid u Srebrenici, kada je u julu 1995. ubijeno preko 8.000 muškaraca i dječaka bošnjačkih Muslimana, i dalje žive u takozvanom „privremenom“ izbjegličkom selu Mihatovići, zavisni od humanitarne pomoći i u nemogućnosti da se vrate na stanje prije rata. U članku se spominje 45-godišnjakinja koja živi s majkom a koja je izgubila nekoliko muških članova porodice: “Kada sam stigla u Mihatoviće, mislila sam da ćemo dobiti pravu kuću. Evo nas tu i nakon 25 godina. Petočlana porodica koja živi od majčine ratne penzije od oko 400 eura mjesečno.”
Jednako kao za paralizovani bh. politički sistem koji je još uvijek u velikoj mjeri definisan Dejtonskim sporazumom i posljedicama sukoba, raseljenim porodicama u Mihatovićima vrijeme je davno stalo.
Dugoročni uticaj rata je nemjerljiv. Tu su velike brojke poput ‘8,5 miliona ljudi raseljenih’ kao posljedica sukoba 2019. godine, ali ne uspijevamo pojmiti razmjere te bijede. Koliko će se tih ljudi vratiti kući? Koliko će ih bezbjedno stići na novo mjesto, bilo gdje u svijetu? A za koliko njih će vrijeme stati baš kao što je stalo za porodice u Mihatovićima, koje više ne mogu nastaviti svoj stari život, ali su u nemogućnosti ga započeti negdje drugo? Prema EU, raseljavanje u prosjeku traje 20 godina za izbjeglice i više od 10 godina za 90% interno raseljenih osoba. Većina raseljenih osoba koje završe u kampovima prisiljene su živjeti u privremenim i prijelaznim skloništima s malo sredstava za život. Ovo čini ljude zavisnim o pomoći sa strane što im onemogućava da nastave život samostalno.
Nacionalni i međunarodni sistemi koji se bave problemom izbjeglica i raseljenih osoba stvaraju kontekst u kojem su ljudi prisiljeni na trajnu netrajnost, zbog čega bivaju u nemogućnosti da planiraju budućnost i puste svoje korijene. A bez jakog korijena budućnost je nemoguća. Ovo je nezaobilazna posljedica rata. Dolazak 900 hiljada izbjeglica Rohinja u Coxov Bazar, snadbijevanje hranom, vodom i  obezbjeđivanje skloništa zahtijeva čuda od strane države domaćina, međunarodnog humanitarnog sistema i samih raseljenih osoba. Međutim, u drugim slučajevima zakonska ograničenja, diskriminatorne vladine politike i socijalna izolacija u državi koja ih prima djeluju kao prepreke pojedincima raseljenim zbog sukoba. Iako je to uobičajeno u okruženjima izbjegličkih kampova, postoji nekoliko primjera progresivne politike koja podržava izbjeglice u izgradnji smislenih života i egzistencije u okruženjima raseljenja.
Bolja budućnost za raseljene osobe
U ugandskom kampu Bidi Bidi, drugom po veličini na svijetu, progresivne politike omogućile su izbjeglicama da grade trajnije strukture od izbjeglica u drugim izbjegličkim kampovima. Standardne bijele šatorske konstrukcije zamijenjene su trajnijim smještajem, koji je napravljen od smjese blata i slame, a u nekim slučajevima i od opeke. Kao rezultat stabilnijih domova, međuljudski odnosi u toj zajednici su procvjetali. Osnovana su mala preduzeća. U javnim prostorima održavaju se gradski sastanci, a lokalne organizacije za pomoć usko sarađuju s izbjeglicama kako bi pomogle u razvoju vještina i pružanju mogućnosti za život. Izbjeglički kamp Bidi Bidi postaje grad. National Geographic o jedinstvenom eksperimentu koji se odvija u Bidi Bidi kaže, „Čak i u dobro isplaniranim logorima poput Azraka u jordanskoj pustinji, surovost života bez posla ili osjećaja pripadnosti šalje izbjeglice natrag u Siriju ili ih prisiljava da pokušaju da zarade novac opasnim i ilegalnim putem. U Ugandi, pod jednom od najnaprednijih svjetskih politika, oni koji su pobjegli od građanskog rata u Južnom Sudanu mogu slobodno živjeti, baviti se poljoprivredom i raditi.”
U sjevernoj državi Mjanmara, Kačin, već dugo raste napetost između interno raseljenih osoba koje žive u kampovima kao rezultat izbijanja nasilja 2011. godine. Okolne zajednice ih posmatraju nezavisnim i lijenim. Zbog stalnih međugrupnih napetosti i nasilja, takvi stereotipi i neprijateljstva su opasna stvar. Nastojeći smanjiti ove tenzije, vlada je 2018. najavila da će zatvoriti kampove i odseliti raseljene osobe u nove zajednice oko država Kačin i Sjeverni Šan. Kao odgovor na to, Karuna Mission Social Solidarity (KMSS), the Burmese arm of the global Caritas movement, uz podršku Catholic Relief Services (CRS), pokrenula je akciju pomoći raseljenim porodicama da se nasele u svoje nove zajednice, koristeći svoj program skloništa i pomoći u stvaranju socijalne kohezije.
Sam program obogaćen je lekcijama naučenim iz odgovora na Rohinja krizu u Coxovom Bazaru, a imao je za cilj olakšati socijalnu interakciju između raseljenih i zajednica domaćina pružanjem novčane pomoći raseljenim domaćinstvima koja će se koristiti u izgradnji njihovih novih domova. KMSS je pružio obuku i raseljenim porodicama i državi domaćinu kako bi se osiguralo da su ispunjeni građevinski standardi. Zatim je raseljenim porodicama osigurao novac koji su mogli koristiti za kupovinu materijala i radne snage. Tehnička podrška KMSS-a i CRS-a bila je dostupna tokom čitavog procesa, a članovi lokalne zajednice ohrabrivani su da preuzmu vlasništvo nad projektima obnove i dobrodošlice novim porodicama u svoje zajednice. 2020. godine na ovaj način je zbrinuto 46 porodica, a projekt nastavlja s radom i dalje. Sve više interno raseljenih osoba je izrazilo interes za pridruživanje projektu, a KMSS i CRS bilježe rezultate projekta za druge humanitarne aktere koji žele da podrže dugoročnu socijalnu koheziju kroz slične inicijative.
Programi izgradnje humanitarnih skloništa i naselja sve se više smatraju zastarjelim. Ideja da međunarodne nevladine organizacije nakon katastrofe ili u period nakon sukoba mogu pružiti privremeni smještaj u obliku šatora ili skloništa i smatraju svoj posao obavljenim već dugo je osporavana od strane onih koji rade u tom sektoru. Sada postoji ideja da je sklonište “više od četiri zida i krova nad glavom” i da zapravo predstavlja važan temelj ka novoj reakciji koja će uslijediti nakon katastrofe. Izbjeglički kampovi širom svijeta pokazali su da je „privremeno sklonište“ zabluda, ali nevladine organizacije često su ograničene oskudnim finansiranjem, državnim politikama i nedostatkom mandata za dugoročni odgovor. Kao rezultat toga, u mnogim slučajevima od njih se još uvijek traži da pruže najosnovnija sredstva za život.
Kao što Mihatovići pokazuju, ‘privremeni’ smještaj može biti ‘privremen’ decenijama. Oni koji imaju vještine i resurse mogu vremenom i rekonstruisati svoj stan kako bi ga pretvorili u nešto što bolje odgovara njihovim potrebama, ali za to nekad budu potrebne godine. Ako na sklonište gledamo od početka njegove izgradnje kao nešto što može promijeniti život i pomoći oporavak jedne porodice, možemo pružiti više onima pogođenim katastrofom i ubrzati povratak u normalan život.
U Bidi Bidi, progresivni zakoni o zemlji i izgradnji omogućavali su izbjeglicama da izgrade vlastiti grad i započnu vlastitu ekonomiju, umjesto da budu prisiljeni na privremeni smještaj s socijalnom pomoći kao jedinim izvorom prihoda. Ovakvim potezom nastala je nova zajednica. U Kačinu je zajednička izgradnja kuća potpomogla izgradnju veza u zajednici koje ranije nisu postojale, a mnogim raseljenim porodicama dala je nadu da kontrola njihove budućnosti nije u rukama onih koji su ih prisilili da napuste domove prije mnogo godina.
Kada govorimo o izgradnji mira, obično mislimo na razvoj kulture, institucija i društvenih mreža koje mogu okupljati grupe radi obostrano korisnih ciljeva. Fizički čin same izgradnje mira obično je prvi i najvažniji zahtjev postkonfliktnog oporavka. Ako se tome pristupi na pravi način, to također može biti i alat da se podrže zajednice u uspostavljanju novog konteksta zajedništva. Predugo smo na sklonište gledali kao na nešto što nas štiti od kiše. Ako na sklonište gledamo kao na medij koji nam može pomoći u izgradnji mira i života ljudi, onda nam to može pomoći u oporavku društvene i fizičke linije zajednice koja je prvobitno uništena nasiljem.
Rat u sekundi može uništiti život. Raseljavanje, ovisnost o drugima i nesigurnost mogu trajati čitav život.
Ali to ne mora biti tako.
Novi programi izgradnje skloništa su temeljni stup svakog humanitarnog odgovora na bilo koju krizu. Ali to je dug proces, a ne samo puki objekat. Radeći sa pogođenim zajednicama, raseljenim grupama i populacijom države domaćina, postupak izgradnje skloništa može biti moćan temelj za dugoročni mir.
Ako im pomognemo izgraditi dom, dat ćemo im priliku da osiguraju sredstva za život. Ako im osiguramo sredstva za život, mi ćemo pomoći izgradnju jedne zajednice. A ako stvorimo jednu zajednicu, stvorili smo i mir.
Imao sam privilegiju da naučim o ovoj novonastaloj temi o humanitarnom skloništu kroz moj rad sa QSAND-om u Mjanmaru, podržavajući CRS i KMSS projekt u Kačinu, te uz pomoć stručnjaka za izgradnju skloništa i naselja koji su dio Global Shelter Cluster-a, koje je odgovorno za koordinaciju operacije izgradnje humanitarnih skloništa širom svijeta. Za one od nas koji živimo u zoni relativne sigurnosti, svoj životni prostor često možemo uzeti zdravo za gotovo. Za one koji su prisiljeni na bijeg, šansa za obnovu života često započinje temeljima novog doma.

created: 4. februara, 2021.

author: George Foden


text:
Ines i Mario kroz život hrabro koračaju zajedno | Balkan Diskurs
Armin Halilović
11. februara, 2021.
Mladi bračni par Ines (33) i Mario (32) Zović iz Zenice, već četiri godine kroz život koračaju zajedno, od toga tri posljednje u braku, a njihovu ljubav krunisala je kćerkica Nora.
Zaljubili se u toku predizborne kampanje
Mariova porodica je iz Doboja udaljenog osamdesetak kilometara od Zenice. Ines porijeklom iz Goražda, odrasla je u Zenici, gdje je, dok nije srela svog budućeg muža, živjela sa mamom. Upoznali su se u septembru 2016. godine, na ne tako uobičajen način, tokom kampanje za lokalne izbore.
,,Imali smo dva zajednička prijatelja koji su bili na listi kao kandidati na lokalnim izborima 2016. godine i ja sam radio kampanju i tako smo se upoznali. Onda smo se počeli zvanično zabavljati pred kraj kampanje. Išli smo na jedan romantični koncert. Išli smo zapravo na jedan predizborni skup”, uz smijeh govori Mario.
Ines podsjeća, kako su se ustvari upoznali godinu ranije, no u to vrijeme nisu bili, kako kaže, zainteresovani jedno za drugo.
Kaže kako ih je privuklo to što su otvoreni prema ljudima i jedno i drugo. ,,Osjetiš da je to to. Osjetiš da je to faza života kad tražiš neki mir, nešto hoćeš konkretnije”, kaže Ines.
Okruženi su ,,mješovitim” brakovima
Etničke i religijske razlike za tridesettrogodišnju Ines i godinu mlađeg Maria nikada nisu bile važne. Kako njima, tako ni njihovim porodicama.
Ines je iz muslimanske porodice, ima dva brata, koja su također u mješovitim brakovima, tako da joj je, kaže, sve što se dešavalo između njih dvoje bilo potpuno normalno.
,,Ostatak familije je isključivo bošnjački. Kako oni na to gledaju, vjerujte da ne znam. Ali meni je od malena želja bila slaviti Božić. Uvijek sam mami govorila ‘A zašto ja ne slavim Božić?’. Onda mi je ona rekla ‘E sad si dočekala da slaviš oboje.’“, objašnjava Ines.
Kaže i kako im je vjerovatno bilo lakše, jer su i prijatelji, naročito Mariovi, u takozvanim mješovitim brakovima.
,,Specifično je to po tome što se družimo s ljudima iz takvih brakova i kad je kompletno društvo takvo, onda nije ništa neobično”, objašnjava Mario.
Uvijek su imali podršku porodice
Svjesni su toga da su statistički manjina u Bosni i Hercegovini. Mješovitih brakova nakon rata je između četiri i pet posto. Imali su, kažu, sreću da porodica i prijatelji na njihovu vezu, a kasnije i brak, gledaju blagonaklono, a sretni su što su okruženi prijateljima iz svih etničkih skupina.
Svjesni su, međutim, da miješane veze pucaju i zbog pritiska okoline, nametnuth društvenih normi ili protivljenja porodice.
,,Jer je pritisak porodice i društva imao veliki utjecaj. To su stvari od kojih je jako teško pobjeći. Ti možeš zanemariti dio rodbine, ali ljudi koji te okružuju, naročito prijatelji s kojima si vezan, ne možeš”, kaže Mario.
O temi mješovitih brakova ne pričaju ozbiljno, uglavnom se šale na taj račun, kaže Ines, sa prijateljima koji imaju slične živote i poglede na svijet.
,,Jednom sam ja, kad smo odlazili za Doboj, potegla pitanje na tu temu jer nisam još uvijek upoznala Mariove roditelje. Pitala sam ‘Kako će tvoji roditelji reagovati na mene?’. Idem u Doboj, u Republiku Srpsku, selo je u pitanju. On se samo nasmijao. Isto to pitanje sam postavila i njegovom tati i on se naljutio, jer nije bilo potrebe da to pitanje postavljam. Nikad nam nije niko ništa rekao, ni naglasio kako smo u miješanom braku“, kaže Ines.
Žive u zdravom partnerskom odnosu
Nije im, kažu, trebalo puno vremena da odluče da žive zajedno.
,,Ja sam bila kod mame i onda jednu noć kod njega, jednu noć kod mame. Onda mi je dosadilo tako hodati i nakon par mjeseci smo počeli živjeti zajedno”, objašnjava Ines.
Kada opisuje svog životnog saputnika, Ines kaže kako je velika pričalica i ,,ponekad naivno dobar”.
,,Jedan od rijetkih muškaraca, osim mog brata koji stvarno poštuje ženu i koji će raditi sve od kućnih poslova i svega, što je rijetkost u ovo današnje vrijeme. Obično muško digne noge da žena usisa. Ja ću prije dići noge, da on usisa. Baš je rijedak, rijedak cvjetić. Ali je velika pričalica, nekad zna umoriti”, kaže Ines.
Mario sve može objasniti u jednoj rečenici: ,,Ona je voljiva osoba”, sa osmjehom objašnjava zbog čega voli svoju ženu.
,,Šta je sad fazon? Ja nisam u životu upoznao osobu koja na tako jednostavan i bezbolan način upozna ljude, ali ne da upozna ljude, nego joj se ljudi obrate iz čista mira i počnu s nekom konverzacijom s njom i ta priča ide kao da se znaju sto godina. Ja njoj često kažem da u životu u mnogim stvarima prođe bolje jer je voljiva”, dodaje Mario.
Njihovi zajednički dani sada su podređeni Nori, a imali su, kažu, sreću i da je Mario zbog pandemije korona virusa radio od kuće i mogao da pomaže oko kućnih poslova i brige o djetetu.
,,Preuzeo sam taj dio oko kućanskih poslova, generalno kuham i spremam, ali u tom periodu sam značajno više tome bio posvećen, da bi se ona posvetila više djetetu”, kaže on.
Kućne poslove su dijelili i prije dolaska Nore na svijet, priča Ines i dodaje kako su njih dvoje potpuno rasterećeni i oko svega se lako dogovore.
Vladajućim strukturama ne odgovara razvoj suživota
Smatraju kako u bosanskohercegovačkom društvu ne postoji sistem koji promoviše pozitivne primjere zajedničke ljubavi i tolerancije. Ni religijske zajednice ne rade puno na razumijevanju ovakvih veza.
,,Ti u Zenici imaš formirano međureligijsko vijeće koje funkcioniše. Čine ga mlađi ljudi i nije to loše, ali to je i dalje zapravo vijeće grupice ljudi koja ima normalno razmišljanje, ali iz toga ne proizilazi ništa posebno. Njih pet sjedne i kaže da je sve ok. Zapravo društvo kao društvo i ne radi previše na tome”, kaže Mario.
Dodaje kako društvo u cjelini ne radi dovoljno na tome, ,,potaknuto vladajućim strukturama kojima apsolutno ne odgovara bilo kakav suživot i bilo kakav razvoj”.
Prazničnu sreću uvijek dijele sa porodicom i prijateljima
Obilježavaju sve vjerske praznike, dodaje ona. Na Bajram se tradicionalno ide kod mame od Ines, a na Božić, ako mogu od posla, u Doboj kod Mariovih roditelja. To su sada, kaže Ines, zajednički praznici.
,,Kada je katolički Božić, jer mu je otac katolik. A sestra mu je u Zenici, pa rodbina dođe nama. Okupimo još par ljudi oko sebe da slavimo. Mi stvarno volimo i uživamo u tome. Držimo do toga jer uživamo stvarno u tome”, dodaje Ines.
U decembru se tradicionalno kiti cijeli stan, uživaju u tome oboje, fotografišu i postavljaju na društvenim mrežama. Prijatelji su shvatili da ukrasne kugle kupuju gdje god stignu, pa im sada i oni poneku donesu na poklon.
,,Počeli smo s Parizom, jer smo išli na bračno putovanje u Pariz. Onda smo tamo kupili prvu kuglu i rekli smo da ćemo svugdje kugle uzimati. Super je prilika i uspomena gdje si bio. Mi imamo i adventski kalendar, pa ubacujemo tu čokoladice, pa onda čarapa, Sveti Nikola. Sad beba će imati sve te poklone”, kaže Ines.
Mario se prisjeća praznika tokom rata i tada su djeca, kaže, čekala da sa ravnog krova u zgradi u kojoj je stanovao u stanove, tada bez struje,  uđe Sveti Nikola i u čizmice ostavi poklone za djecu.
,,Bila je 1993. ratna godina. I kao treba doći Nikola, donijeti nešto u čizmi, mi smo očistili čizme. Moj prijatelj Kenan i od očevih kumova djeca, svi smo tu iz zgrade i svi smo isto godište. Čekamo, nema ni struje, ni ništa i odjednom poče nešto lupati po krovu, ne znamo šta je. Kad smo ujutro ustali, pune čizme, neke gluposti su tu bile, npr. narandža, konzerva, jabuka. Posebna priča je da su se očevi kumovi, moj otac i Kenin otac, popeli na krov da bi hodali i da mi mislimo da pravi Nikola dolazi”, sjeća se Mario.
Promjenom demografske strukture i odlaskom mladih ljudi iz BiH smanjuju se šanse za veći broj “mješovitih” brakova
Tajna njihovog braka je, kažu, dogovor i mnogo sati provedenih u razgovoru.
,,Ako se dvoje ljudi slaže, to ide. Prva greška kod partnera je što potajno traži samog sebe. To je nemoguće, a i kad bi našli samog sebe, ta veza ne bi trajala duže od dan, jer bi se tu karakteri sudarili. To je prva greška, to nikako ne može. Ne možeš ni naći totalni opozit od sebe, jer je to onda problem jer se sudaraš na svakom polju po pitanju svake teme” objašnjava Mario.
On ima i matematičko objašnjenje na pitanje zbog čega je sve manji broj miješovitih interetničkih veza i brakova u poređenju s onim s početka devedesetih.
,,Mislim da je najveća razlika u tome što trebaš pogledati etničku strukturu i mogućnost nastanka mješovitih brakova. Uzmi Zenicu koja ima 100.000 stanovnika u kojoj je prije rata živjelo preko 20% Hrvata, a sad živi neka 2%. Tome dodaš još i dozu nacionalizma i straha od osobe, društva i taj procenat pada još više da uopće dođeš i u vezu takvu. Samim tim dobiješ procentualno očajan broj mješovitih brakova”, kaže on.
U manjim sredinama je, dodaje, situacija znatno lošija. Činjenica je, kaže, da mladi ljudi i dalje odlaze iz Bosne i Hercegovine.
,,To je takva demografska slika koja utiče na odgoj i etiku. Naši roditelji i ta generacija, jeste odgovorna da nas odgoji na način da ne pravimo razliku, ali su obično odgajali da se drugi i drugačiji ne prihvataju”, dodaje Ines.
Društvo se mora izdići iz okova nejednakosti
Svjesni su da je, pored teškog ratnog bremena, na situaciju kakva jeste uticao i postratni period koji, kako kažu, traje već jako dugo.
,,Strašna je činjenica da je prošlo četvrt stoljeća. To je 25 godina. Ljudi se nisu nigdje makli. Imamo tiho protjerivanje ljudi u smislu da ti kao član jedne zajednice nemaš jednaka prava, imaš na papiru, ali inače nemaš, nemaš jednake mogućnosti. Jedini način da se ljudi izdignu iznad toga je taj da ljudi shvate da postoje bitnije stvari u životu i to je da je bitniji kvalitet života i ono što ti društvo nudi, nego kako se ti zoveš, gdje se ideš Bogu moliti”, kaže Mario, za kojeg je ljubav smisao života.
Biti pošten, voljeti, voljeti životinje, voljeti okolinu, ali da prvo voliš sebe, vrijednosti su za koje Ines kaže da su važne, a Mario vjeruje da se vrijedi boriti za svoje ideale.
,,Ja sam čovjek koji se drži ideje, jer ja previše slobodno razmišljam i za to se vrijedi boriti. Bez obzira šta zapravo čovjek želi i koliko ga društvo osuđivalo, on mora ići prema tome. Smatram da se društvo i ljudi moraju izdići iznad ovog trenutnog nivoa”, kaže on.
Ne biraj šta će selo, komšija ili društvo reći već svoju sreću, gdje god ona bila
Mladima koji su u mješovitim vezama poručuju da se za ljubav vrijedi boriti.
,,Sve po strani ostaviti, ako treba i roditelje. To je tvoj život i ti njega živiš. Neće ni roditelj, ni komšija, ni niko biti s tom osobom, nego samo ti. Treba sistemski davati podršku i mladim parovima i bračnim partnerima”, dodaje Ines.
Život je toliko prebrz, kaže Mario i u njemu nema vremena da se misli o trivijalnostima, poput one šta će selo, komšija ili društvo reći.
,,Iskoristi maksimalno život ako ga vidiš s partnerom, bez obzira ko je on i šta je on, kakvog je opredjeljenja vjerskog, religijskog, seksualnog, bilo čega, ako je to osoba koja tebi paše, ako se vidiš s njom, ako je to ono što ti želiš, ostali ljudi su nebitni. Ne sviđa ti se društvo, ne sviđaš se ti društvu, pokupiš se i odeš tamo gdje ti je bolje. Onda budeš sretan, ispunjen i zadovoljan u svom životu i napraviš svoju porodicu i zajednicu i nije ti stalo do tuđih mišljenja”, zaključuje on.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.


text:
Ratni zločinci u Španiji za vrijeme i nakon Frankove diktature | Balkan Diskurs
Daniel Morente
19. februara, 2021.
José León Ramírez Reina je umro 31. marta 1994. godine usljed zatajenja srca u bolnici na jugu Španije. Imao je 87 godina. Prije toga živio je u Madridu i Sevilji, u ekstravagantnoj vili po imenu La Carlina. Bio je poznat po organizaciji elitnih zabava i bogatoj kolekciji umjetnina. Ramírez Reina stigao je u Španiju na veoma neobičan način. Nakon bijega iz Njemačke preko Danske i Norveške, srušio je svoj avion na obalu San Sebastiana u Španiji u maju 1945. godine.
Prije nego što je sletio u Španiju nije bio poznat kao José León, već kao Léon Degrelle. Bio je belgijski političar i osnivač Reksističke stranke. Degrelle je bio poznati nacistički saradnik tokom Drugog svjetskog rata, boreći se u Valonskoj legiji. U Španiju je izbjegao zbog krivičnog gonjenja u Belgiji, pod optužbom za veleizdaju. Osuđen je na smrt jer je 1941. obećao savezništvo sa nacističkom Njemačkom. Belgijske vlasti zatražile su od Španije da ga izruči, ali to se nikada nije dogodilo.
Mnoge druge nacističke političke vođe i fašistički saradnici pobjegli su u frankističku Španiju nakon rata. Decenijama je general Fransisko Franko štitio ove ratne zločince i pružao im sigurno utočište. Iznenađujuće, nakon smrti diktatora i političke tranzicije u Španiji, ova pravna zaštita ostala je uglavnom nepromijenjena.
Ante Pavelić, hrvatski diktator koji je 1929. godine osnovao fašistički ustaški pokret u Hrvatskoj, također se nakon rata skrivao u Španiji. Pavelić je vladao Nezavisnom Državom Hrvatskom (NDH) – marionetskom državom koja je vladala dijelovima Jugoslavije koje  nije okupirala nacistička Njemačka i fašistička Italija između 1941. i 1945. Pavelić je sletio u Španiju sredinom 1957. godine. Prvo je stigao u Argentinu, koristeći se jednom od “ratnih linija” za bijeg koje su koristili i istaknuti nacistički kriminalci poput Adolfa Eichmanna i Josefa Mengelea da se sakriju u Latinskoj Americi. Bivši ustaški vođa žurno se prebacio iz Argentine u Španiju nakon što je preživio pokušaj atentata ispred svoje kuće. Atentant je pokušao izvršiti Blagoje Jovović, crnogorski Srbin, koji se u Drugom svjetskom ratu borio kao partizan, a kasnije i kao četnik. Dvije godine kasnije Pavelić umire od posljedica napada, jer se nikada nije potpuno oporavio od ozljeda.
Tu je i slučaj Vjekoslava Luburića, generala ustaške vojske koji je nadzirao mrežu koncentracionih logora u NDH između 1941. i 1945. godine, uključujući zloglasni logor za istrebljenje Jasenovac, gdje je zvjerski ubijeno više od 150 000 Srba, Jevreja, Roma i bosanskih Muslimana. Luburić je doša iz Hrvatske u Španiju 1949. prerušen u redovnika franjevca pod zaštitom Katoličke crkve. Tamo je boravio sve dok ga u aprilu 1969. nije ubio njegov osobni asistent. Neki tvrde da je ubojstvo organizovao osvetoljubivi Tito, vjerovatno ohrabren političkim atentatom na Leona Trockog od strane komunističkog agenta NKVD-a Ramóna Mercader-a. Drugi tvrde da je to zapravo bila operacija iznutra koju su organizovale vođe ustaškog pokreta zbog političkih neslaganja.
I Pavelić i Luburić, zajedno s drugim fašističkim zločincima koji su pobjegli iz svojih zemalja, su umrli pod velom diktature. Jednom kada je demokratija službeno uspostavljena nakon općih izbora u junu 1977. i odobrenja Ustava iz 1978., međunarodnim ratnim zločincima poput Degrelle, kao i mnogim Španjolcima koji su bili dio represivnog sistema diktature, bilo je dozvoljeno da borave u zemlji. Da bismo shvatili zašto je to tako, potrebno je analizirati kako se Španija nosila – ili kako se nije nosila – sa svojom nasilnom prošlošću. Tokom i nakon tranzicije, Španjolci su morali pomiriti  Građanski rat 1936-1939 i sam frankistički režim.
Implicitni dogovor šutnje uspostavljen tokom tranzicije omogućio je mnogim nacionalnim kriminalcima poput Antonija Gonzalesa Pachecha, popularno zvanog Billy el Niño („Bili Kid“), da mirno žive u novoj demokratiji bez ikakve odgovornosti. González Pacheco bio je značajan član Političko-socijalne brigade 1970-ih. Nasilno je ispitivao, mučio i terorizirao desetine građana koji su se protivili Frankovom totalitarnom režimu. Ovaj dio šutnje opravdao je nacionalno “pravo na zaborav”, koje je zaustavilo provedbu bilo kakvih političkih inicijativa kojima bi se priznali zločini koje je država počinila za vrijeme Frankove diktature.
Time je odbačeno pravo na istinu i sjećanje na one koji su patili i izgubili svoje živote pod frankizmom. To su pravo imale i druge države: Ruanda i genocid 1994. godine, Sijera Leone i građanski rat 1991-2002, te Argentina i Proces nacionalne reorganizacije 1977-1983. Stoga je pitanje kojim se treba pozabaviti: koje su posljedice ovakvog dogovora?
Prvo, odšteta za žrtve Frankovog režima je nepostojeća, uprkos pozivima na istu. U članku objavljenom na mreži CTXT pressa, José Luis Úriz Iglesias, bivša žrtva Billyja el Ninya, pričao je o svom učešću u nedavno objavljenom dokumentarnom filmu Billy: Torture, Impunity, Silence (2020). Kaže da „oni koji su pristali biti dio dokumentarca traže samo istinu, sjećanje, pravdu i reparacije kako bi spriječili da se priča zaboravi, kako bi zaštitili kolektivno sjećanje ljudi, [pravdu] prema onima koji su počinili te zločine, i reparacije tako da [naše] društvo, naše vođe, priznaju patnju koju smo pretrpjeli.” Također ohrabruje mlade ljude da odu pogledati film kako bi postali svjesni onoga što se dogodilo u Španiji prije pet desetljeća. Za ljude poput Úriza Iglesiasa, sam protok vremena nije automatski značio zacjeljenje rana, što ukazuje da se još mnogo toga mora učiniti. Postoje lokalne organizacije koje pomažu. Na primjer, Udruženje za oporavak historijskog pamćenja („Asociación para la Recuperación de la Memoria Histórica“) pomoglo je posthumno ukidanju počasti, medalja i policijskih zasluga Gonzáleza Pacheca.
Drugo, kako je utvrdila istraga koju je proveo historičar Lourdes Herrasti, još uvijek postoji oko 114000 neidentificiranih ukopanih tijela iz ovog perioda širom Španije. Iako su između 2000. i 2018. godine izvršene 743 ekshumacije i ukupno 9.009 tijela je izvučeno iz masovnih grobnica, još uvijek hiljade porodica čeka na posmrtne ostatke svojih najmilijih. Pomoći svima njima bit će nemoguće bez državne podrške i finansiranja. Znajući to, počevši od 2012. godine, desničarska vlada Popularne stranke („Partido Popular“) smanjila je budžet Zakona o historijskom pamćenju, koji je dizajnirala prethodna administracija da prizna i garantuje prava žrtava rata i frankističkog režima. Zakon se također bavi postupkom ekshumacije masovnih grobnica i postupkom identifikacije žrtve.
Bez obzira na tragičnu činjenicu da neka tijela nikada neće biti pronađena, pozitivna vijest je da trenutna vlada, ljevičarska, redizajnira zakon i pokušava ga još jednom finansirati. Nova vlada želi sarađivati s organizacijama civilnog društva kako bi nastavila njihov rad na memorijalizaciji i pomirenju. Postignuće koje vrijedi spomenuti je i Frankova ekshumacija u oktobru 2019. iz Doline palih (“El Valle de los Caídos”), katoličke bazilike podignute za njega u planinama u blizini Madrida.
Treće, ne bavljenje ovim pitanjima desetljećima otvorilo je put historijskom revizionizmu i poricanju zločina koje su počinili španski fašisti tokom i nakon rata. Dio toga podstiče relativno nova krajnje desničarska politička stranka Vox, koja trenutno predstavlja treću nacionalnu političku snagu u Kongresu. Ali situacija netrepeljivosti je također produžena tradicionalnom, konzervativnom, krajnjom desnicom, koja ove neophodne procese uokviruje kao „ponovno otvaranje već zatvorenih rana“. Zakon o historijskom sjećanju ostaje u srži ove rasprave, a političke stranke su ideološki podijeljene oko zakona.
Jedna od posljedica ove rasprave je nedostatak političke odlučnosti španskih vlasti da se pozabave historijom zemlje. Odsustvo mnogih institucionalnih promjena na vojnom i pravosudnom nivou od kraja diktature omogućilo je pojedincima poput Degrelle i González Pacheco da žive slobodno u novoj demokratiji, a nacionalne vlasti ih nisu pritvorile niti ispitale u bilo koje vrijeme. Neke državne structure – djelomično nasljeđe Frankove diktature – štitile su ih od identifikacije ili optuživanja za bilo kakav zločin ili zlodjelo iskorištavanjem principa tranzicije metodom “zaboravi da bi oprostio”.
U intervjuu za španske digitalne novine El Confidencial, historičarka Ana Ávila, koja je učestvovala u dokumentarnom filmu Don Juan de la Carlin: Skriveno lice Léona Degrellea (2008), objašnjava da „za vrijeme frankizma nije mnogo ljudi znalo ni za stvarni identitet “Don Juana” [Degrelle] niti koja je bila njegova stvarna prošlost, ali, godinama kasnije, tokom tranzicije, ime Léon Degrelle počelo se ponovo pojavljivati.” U intervjuu za popularni španski magazin Interviú 1983. godine, i sam ratni zločinac priznao je svoju fašističku prošlost i svoje divljenje Hitleru, budući da je bio potpuno uvjeren da javno iznošenje ovih uvjerenja neće biti važno, jer će i dalje biti zaštićen od bilo kakvog sudskog gonjenja.
Ništa od ovoga nikoga ne bi trebalo iznenaditi. Ako španski politički lideri nisu imali političku volju niti etičku snagu da se nose sa traumatičnom prošlošću vlastite zemlje, kako bi mogli priznati zločine koje su stranci počinili izvan Španije? Ali nesretna posljedica ovoga je da su oni koji su kriminalci živjeli zaštićeni u Španiji i tiho uživali u ostatku svog života nekažnjeno.
Izvori
Baquero, J. M. (2018) “Rajoy repite con la Memoria Histórica: cero euros y olvido a las víctimas del franquismo”, elDiario, 03 April 2018. Available at: https://www.eldiario.es/sociedad/rajoy-memoria-historica-victimas-franquismo_1_2195035.html
Centeno, J. (2009) “Don Vicente, el monstruo de los Balcanes”, Público, 14 February 2009. Available at: https://www.publico.es/actualidad/don-vicente-monstruo-balcanes.html
De Llano, P. (2020) “Visnja Pavelic, la hija del genocida: medio siglo recluida en su piso de Madrid”, El País, 22 March 2020. Available at: https://elpais.com/elpais/2020/03/17/eps/1584471192_157479.html
Junta de Andalucía (n.d.) Don Juan de la Carlina. La cara oculta de Léon Degrelle, Junta de Andalucía. Available at: https://www.juntadeandalucia.es/cultura/auladecine/don-juan-de-la-carlina-la-cara-oculta-de-leon-degrelle/
Marco, L. (2019) “‘Yo soy, gracias a Dios, criminal de guerra’: las cartas del jefe de los campos de concentración croatas asesinado en Carcaixent hace 50 años”, elDiario, 27 April 2019. Available at: https://www.eldiario.es/comunitat-valenciana/dios-criminal-concentracion-asesinado-valencia_1_1580113.html
Milekic, S. (2018) “Spanish Law May Mean moving Croatian Fascist Tombs”, Balkan Insight, 25 July 2018. Available at: https://balkaninsight.com/2018/07/25/ustasa-tombs-in-spain-could-be-removed-07-25-2018/
Ramírez, A. (2019) “El general nazi que estrelló su avión en España y se refugió en un pueblo sevillano”, El Confidencial, 11 October 2019. Available at: https://www.elconfidencial.com/cultura/2019-10-11/leon-degrelle-nazi-refugiado-espana-sevilla-226_2279360/
Torrús, A. (2020) “Familias, asociaciones e instituciones han recuperado los cuerpos de más de 9.000 republicanos de fosas comunes hasta 2018”, Público, 15 August 2020. Available at: https://www.publico.es/politica/familias-asociaciones-e-instituciones-han-recuperado-cuerpos-9000-republicanos-fosas-comunes-2018.html
Úriz Iglesias, J. L. (2020) “‘Billy’, la voz de los sin voz”, CTXT, 09 November 2020. Available at: https://ctxt.es/es/20201101/Firmas/34093/Billy-torturas-impunidad-silencio-documental-estreno-Max-Lemcke.htm

author: Daniel Morente


text:
Nema suživota u jednoumlju | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
24. februara, 2021.
Dušica Lukrecija Štilić (49) i Samir Štilić (50) iz Tuzle u braku su pet godina, ali njihovo poznanstvo seže još od srednje škole kada su se viđali na izlascima. Nakon škole život ih je odveo u suprotnim smjerovima, ali bilo je suđeno da se opet sretnu kao odrasli, zreli ljudi. Tada su oboje već ranije bili razvedeni, imali brakove iza sebe, ali to ih nije spriječilo da zajedno započnu jedno novo poglavlje u svom životu.
Kroz smijeh Samir tvrdi kako je Dušica bila zaljubljena u njega u srednjoj školi od kada seže njihovo poznanstvo, na što ona odgovara: ,,Da, baš! Ja sam ga znala, čak sam se u nekom momentu raspitivala za njega, pitala sam nekoga ‘ko je onaj žuti?’, ali kako je Samir tada bio veoma ‘živahan’, rekli su mi da ga ne gledam i ja više nisam.”
Ljubav preko internet žice
Ipak, bilo im je suđeno da se opet sretnu i ponovo upoznaju. Prvi ponovni kontakt uspostavili su online.
,,Nama su se putevi ponovo ukrstili preko zajedničkih prijatelja na Facebooku. Samir je tada radio u inostranstvu pa smo se sreli prilikom njegovog dolaska u Tuzlu i nekako, tako je počelo. Prvi put kad smo izašli, mi, u stvari, nismo izašli, nego je on došao kod mene da sklopi neki IKEA namještaj kupljen par dana ranije. Čim je sklopio namještaj bez gledanja u uputstvo, znala sam da je to čovjek za mene”, kroz smijeh prepričava Dušica.
Samir na to dodaje kako je Dušicu nemoguće opisati u nekoliko rečenica i da je ona ustvari njegov Tito.
Iako oni sebe ne vide kao manjinu, statistički podaci entitetskih zavoda za statistiku govore da je danas sve manje multietničkih parova u Bosni i Hercegovini. Samir dolazi iz bošnjačke, a Dušica iz srpsko-hrvatske obitelji, no oboje se izjašnjavaju kao Bosanci i Hercegovci.
,,Mi dolazimo iz Titovog doba, kada su se ljudi dijelili na rokere i folkere i kod nas je to još uvijek tako. Mi ne gledamo na vjeru, etničku pripadnost i takve stvari. Na kraju krajeva, šta je ‘mješoviti’ brak, je li to brak čovjeka i vanzemaljca, ovce, drveta?”, pita se Samir te dodaje da su u Tuzli svi isto odrasli i da u njihovom gradu ljudi poštuju svoje i tuđe.
,,Nemamo mi takav osjećaj drugog i drugačijeg. Nažalost, u našem društvu, u globalu, ne postoji dovoljan broj pozitivnih primjera koji promovišu toleranciju i zajedničke vrijednosti. Pogotovo smo to vidjeli sada, tokom lokalnih izbora gdje ljudi zanemaruju takve teme…”, pojašnjava Dušica.
Obiteljski odnos
Budući da Samir ima dva sina, a Dušica jednu kćer iz prethodnih brakova, njihov svakodnevni život obilježavaju dodatne aktivnosti i medusobna druženja. Osim toga, njihove profesije ostavljaju im malo zajedničkog vremena, što ih motivira da ga kvalitetno iskorištavaju. Dušica je trenutno voditeljica regionalnih operaciju u BIRN-u, dok je Samir vlasnik jednog građevinskog obrta.
U različitostima svojih karaktera pronašli su savršen balans za svakodnevni život.
,,Samir je jedno veliko dijete i ne shvaća život ozbiljno, za razliku od mene koja mora imati sve isplanirano”, kaže Dušica.
,,On se ujutro prvi budi, pravi sebi kafu i ide na posao. Za njim ja, imam svoje obaveze i posao. Nađemo se tek uveče, oko 17 ili 18 sati, kad završimo s poslom, jedemo, gledamo televiziju, družimo se i tako. Ja nisam neka kuharica, ali zato Samir fenomenalno kuha. Ja samo kolače dobro pravim”, opisuje Dušica njihov uobičajen dan.
,,Dušica pravi najbolju baklavu”, s ponosom dodaje Samir.
Čovjek je vrijedniji s više identiteta
Dušica i Samir se ne izjašnjavaju kao vjernici, ali čvrsto vjeruju u to da je čovjek vrijedniji što u sebi sadržava više različitih identiteta, kako ovih što se „nasljeđuju“, tako i onih koji se stječu.
,,Ne smatramo da su religija i etnička pripadnost odrednice ličnosti. Kod nas je etnos pogrešno percipiran, vjera je potpuno izmiješana s nacionalnim bićem. Naša djeca ne gledaju na nacionalnost kao na nešto što im stvara identitet ili bar ja tako mislim. Ja dolazim iz, nazovimo ga, mješovitog braka, moja mama je bila katolkinja, porijeklom iz Dalmacije, a tata pravoslavac, Bosanac. Otac moje kćeri je potomak Jevreja, protestanata i katolika, inače Englez. Koji bi, jedan identitet, nacionalni, ona trebala ili mogla da ima?”, zaključuje Dušica.
Samir smatra da djeca moraju znati i svoje i tuđe jer, kako tvrdi, nema života u jednoumlju. Kaže da to zatupljuje i unazađuje. ,,Moj stariji sin je bio u ozbiljnoj vezi s djevojkom druge etničke pripadnosti, ako već pričamo o takvim pripadnostima. Nama je neprirodno razmišljati o njihovim momcima i djevojkama kao osobama druge etničke pripadnosti, to su djeca, njihovi momci i djevojke i tu se priča završava. Ili su dobra djeca ili nisu za njih, nema dalje”, naglašava Samir.
Slave sve što ih okuplja zajedno
Blaganske praznike svih vjera slave jer, kako oboje ističu “slavi se sve što okuplja, oko čega se sastaje, gdje se ima lijepo pojest, popit i zasladit.”
,,Ja sam ostala najstariji član moje porodice u Tuzli što se tiče katoličke strane, pa se kod mene obilježava katolički Božić, a svakako obilježimo i pravoslavni, ali glavno mjesto nam je kod mog strica. Za Bajrame idemo kod Samirove mame i maćehe”, govori Dušica.
Samir ističe kako je za njih to dio tradicije, a ne vjerski praznik, jer su oboje agnostici. ,,Smatramo da je religija, kao i svaka druga filozofija, stvorena da upravlja ljudima. Važno je biti moralan, dobar, pažljiv, brižan, stamen, a ko se kojem Bogu klanja, to je potpuno nebitno.”
Dušica dodaje kako voli tradiciju i kako je i prije braka sa Samirom obilježavala i muslimanske, kao i kršćanske praznike. ,,Čak je i naša svadba bila satkana od različitih običaja pa se tu našlo pomalo makedonskog, bosanskog, dalmatinskog i internacionalnog.”
Mlade uče da vrednuju svoje a mrze drugačije
Dušica je iznenađena podatkom o  trenutno malom postotku mješovitih brakova u Bosni i Hercegovini jer, kako kaže, okruženi su s dosta parova poput njih.
Ipak dodaje da razumije zašto je tako tako.
,,U suštini, lako mi je u to povjerovati, jer imamo često priliku vidjeti da se u različitim dijelovima ne samo BiH, nego i svijetu, djecu uči da vrednuju samo ono što je njihovo i da mrze sve drugo i drugačije. To je žalosno i ako je takva statistika tačna, onda je to poražavajuće za čovječanstvo.”
Ljubav nije paradajz
,,Ljubav nije paradajz”, kaže Samir, na što Dušica kroz smijeh  pojašnjava da on aludira na Dinu Merlina i njegov prvi album kada su oboje bili mlađi.
Govoreći o njihovom odnosu Samir još dodaje da kod njih nema tajni, ali ističu da su otvorenost i komunikacija najvažniji u svakom odnosu, ne samo u ljubavnom.
Mladima savjetuju da samo prate svoje srce i ne gledaju na imena i nacionalnu pripadnost. ,,Čak i da pogriješite i da ta ljubav ne bude prava, to će ipak biti vaša greška, radije nego da cijeli život žalite što ste poslušali nekog drugog i niste ni probali”, zaključuje Dušica.
Iako je njihov brak u “ranoj fazi”, Dušica i Samir dokazuju da su vjera u ljubav i upornost glavna odlika i vodilja svakog zdravog odnosa. Zbog toga se trude održati veliku obitelj zajedno i stvarati nove uspomene.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Kristina Gadže


text:
Ne piše ti na čelu šta si | Balkan Diskurs
Anja Zulić
8. marta, 2021.
Ajla Lović i Darko Karać su mladi par iz Banja Luke koji je po mnogo čemu sličan većini mladih parova u Bosni i Hercegovini. Svakodnevno se trude izvući najbolje od društva u kojem žive i izgraditi kakav-takav život u sredini koja već godinama kao da je zaboravila na svoje mlade i njihove potrebe, te ih iz godine u godinu sve više odlazi u inostranstvo.
Ali, oni kao par imaju još jednu karakteristiku koja se nakon rata u Bosni i Hercegovini sve manje susreće – njihova veza je tzv. “mješovita“. Darkovi roditelji su pravoslavci, a Ajlini islamske vjeroispovijesti. Uz pogled sa tvrđave na dijelove grada u kojem su oboje odrastali, započinjemo razgovarati kako su se njihovi putevi isprepleli.
Prvi poljubac za pamćenje
Darko je od Ajle stariji šest godina, ali kako nam i on sam govori, od trenutka njihovog upoznavanja, pa i danas skoro pet godina poslije, on je sa njom sazrio. Upoznali su se kad je on bio “solo igrač“, u klubu u kojem su oboje redovno izlazili. U velikoj gužvi i među gomilom ljudi oni su primijetili jedno drugo.
,,Banja Luka je prepuna djevojaka, i ti dođeš u klub i neko ti privuče pažnju. Ajla je stajala u svom ćošku i cirkala piće, i to je tako počelo s nekim pogledavanjem“, prisjeća se Darko i dodaje iako se smatrao frajerom, prilazak Ajli nije mu bio jednostavan – pomisao o odbijanju plašila ga je. No ipak, skupio je hrabrosti i odvažio se prići.
,,Jednom prilikom imao sam svirku i nakon svirke otišao sam sa drugom u isti klub, a Ajla je opet bila tu. Kad smo krenuli kući postoje dva načina da izađeš, lakše mi je bilo izaći na drugi izlaz, ali ne, okuražio sam se da joj priđem. Ajla je i dalje imala stav nedodirljive djevojke. I taj momenat ja njoj prilazim, gleda ona mene, ja nju, govorim ja njoj: `Ćao kako si`, a ona samo: `Ćaaaaaoooo`, i to je bilo to – gotovo“, prisjećaju se.
Nekoliko dana nakon sudbonosnog “ćao“, Ajla je sa drugaricom slavila 8. mart u istom klubu, a došao je i Darko, no taj put zbog treme nije joj prilazio, dok se Ajlina drugarica nije umiješala.
,,Moja drugarica je znala za to sve i govorila mi da mu priđem. Ma gdje ću ja prilaziti momku, ja bila puna sebe. U jednom momentu kad sam se nešto sagela, drugarica je mahnula njemu da priđe. I mi se zapravo uvijek zahvaljujemo njoj kako nas je ona povezala“, kaže Ajla.
Kroz smijeh govore kako je Darko prihvatio znak mahanja i prišao. Kad se već gledaju, lajkaju, zašto ne bi popili piće i upoznali se.
,,I tako popijemo mi piće i svako svojim poslom. U jednom trenutku ja sa drugom, pijemo, zezamo se, okrenem se – nema nje nigdje. Govorim ja njemu da idemo kući, nemam zbog čega više biti ovdje. Spremam se da krenemo kad iz mase prilazi Ajla, razmiče ljude okolo i poljubi me na prvu. Kaže ona: `Pa ne mogu otići da se ne pozdravim s tobom`, okrenu se i ode. Ja ono gledam u šoku, šta se desilo“, prisjeća se Darko.
Iako su na početku imali neformalniji odnos, ubrzo su shvatili da se sviđaju jedno drugom i da žele biti skupa. I tako je prije skoro pet godina započela njihova priča.
,,Zaljubila sam se u njega, a ne u ono šta je on po naciji“
Kako Darko ističe, kada su se upoznali znao je `ko je`.
,,Njeno ime je dovoljno reklo o svemu tome. Ja da sam imao nešto protiv toga, ne bih htio niti pogledati u nju, niti se upoznati s njom“.
,,Ne piše ti na čelu šta si, nisam ja znala šta je on, vidjela sam ga u klubu, vidjela sam lijepog momka. Zaljubila sam se u njega, a ne u ono šta je on po naciji“, dodaje Ajla i smatra srećom što se rodila poslije rata, te je zahvalna roditeljima što su je vaspitali tako kako jesu.
,,Moji roditelji su ostali ovdje, odrasla sam sa pravoslavcima i nikada se u mojoj kući nije govorilo, ‘to je pravoslavac ne možeš sa njim, ili Hrvat’. Svi su bili jednaki, i tako su se oni ponašali prema svojim prijateljima. Vjeruješ u svoje, poštuješ tuđe“, govori Ajla.
Otkako su zajedno nekih značajnijih neugodnih situacija nisu imali. Na početku veze, veći problem Ajlinoj porodici bila je razlika u godinama između Darka i nje. Ajla je tada imala 19 godina.
,,Moji roditelji su se brinuli da meni možda vjetar duva kroz glavu. I roditeljima je drugačije kad imaš nekog svog kraj sebe, bar oni to tako gledaju, a ja to tako ne gledam. Više puta sam im znala reći da su oni krivi što smo ostali ovdje i što nismo onda otišli kao i svi drugi. Opet kako je vrijeme odmicalo, sada kažu za njega da ga ne bi mijenjali“, s ponosom ističe Ajla.
Njihove porodice obilježavaju vjerske praznike, te su i oni razmišljali kako će to izgledati kod njih u budućnosti.
,,Kaže Ajla jednom meni: `Pa Darko, ako Bog da danas sutra živjet ćemo zajedno, kao šta ćemo?` Rekoh kako šta ćemo, jedan Bajram, drugi Bajram, Božić, slave, Nova godina, rođendani. Toooo! Oko nas će se samo slaviti. Šta nije jasno, sve može!“, kroz smijeh nam prepričava Darko.
Ne žive od toga šta će drugi reći
I dok su do rata tzv. mješovite veze i brakovi bili znatno brojniji, nakon rata u Bosni i Hercegovini situacija je drugačija. Prema podacima entitetskih zavoda za statistiku Republike Srpske i Federacije BiH, u Bosni i Hercegovini je tokom 2019. godine sklopljeno više od 18 hiljada brakova. Od tog broja tek oko 600 je nacionalno miješanih.
,,Ne može se porediti šta je bilo tad, ostavilo je traume tim starijim generacijama ljudi koji su prošli pakao. Najbolji prijatelj moga oca je bio musliman. I oni se, otkad je rat došao, nisu nikad više čuli jer je on odselio. Nije bilo društvenih mreža, nije bilo načina da ostvare kontakt, ali otac i dan danas o njemu priča kao o svom rođenom bratu. I meni je suludo da na osnovu takvih priča ja nekoga mrzim, ma dajte molim vas, bježite od mene sa takvim stvarima. Bilo je toga kao: kako vas dvoje? Pa lako, kao što ste i vas dvoje iste nacije“, objašnjava Darko, te dodaje da oni koji njihovu vezu sad etiketiraju – “neka karakterišu kako hoće“, oni se time ne zamaraju.
,,Meni to iskreno nije bitno, bitno mi je ono što ja imam s njim i ono šta ću graditi s njim“, govori nam Ajla.
“Ne živim od toga šta će mi ko drugi reći, već od onoga što ću ja graditi i za šta ću se ja boriti. Danas sutra ona je moja djevojka, imati ćemo dijete, biće ono šta izabere da bude. Ako hoće biti budista, budi budista“, kaže nam Darko.
Ne dijele nas nacionalnost i vjeroispovijest već pogrešni ideali
,,Ko je čovjek on će biti čovjek uvijek, nebitno je koje si nacionalnosti“, ističe Darko te se i prisjeća neugodnih situacija kojima je svjedočio u Banja Luci.
On je naime prije nekoliko godina naišao na momka iz Hrvatske koji je Novu godinu proslavljao u Banjaluci. Momak se izgubio, a neki koji su mu davali smjernice, dali su pogrešne. Darko kaže da ne razumije zašto bi to ljudi radili, te da je sa tim momkom i svojim društvom dočekao Novu godinu u kafiću, te su se sreli nekoliko godina poslije na bajkerskom skupu i izgrlili. Međutim, nije tako samo u Banjaluci.
Prisjeća se odlaska u Makarsku s prijateljem kada su šetajući rivom sreli djevojku is Hrvatske koja je svirala i pjevala jer nije imala novac za smještaj.
,,Htjela je da svira tu da zaradi i plati sebi noćenje. I mi smo kao hajd nas dvojica ćemo svirati, ti pjevaj, lijepo pjevaš, a mi znamo svirati. Šta god zaradiš tvoje je. I zaradila je ona tu smještaj za dva dana. I u tom trenutku, jedna stara baka je nama prišla i ona je nama ostavila parice u kofer gitare i ide komentar: `Joj djeco jeste li vi svi naši?` Ja gledam, pa rekoh: `Jesmo, svi smo naši!’, prisjeća se Darko.
,,Ne dijele nas nacionalnost, vjeroispovijest. Nas dijele ljudi i pogrešni ideali i to je ono što je najgore – ideali starijih generacija. Pogotovo generacija koji su živjeli u bratstvu i jedinstvu“, zaključuje Darko.
Ajla se nadovezuje kako veliki broj mladih iz Bosne i Hercegovine odlazi, pa tako kada se presele u Njemačku sve razlike se zaborave.
,,Drugarica moja, koja je otišla u Njemačku, govori mi ljudi moji jeste li svjesni koliku sreću čovjek doživi kada prođeš kraj nekoga i čuješ da priča naš jezik, ne kažeš priča srpski, ili bosanski – nego naš. To tek primjetiš kad odeš negdje“, zaključuje.
Djeca iz kvarta se nisu htjela igrati s njom zbog imena
Ajla nam kaže kako su oni danas te sreće da imaju `normalne`  ljude oko sebe, koji su im uvijek bili podrška i sa njima nisu imali nikakve neugodne situacije, ni kada su započeli vezu.
,,Imam dvije najbolje drugarice, jedna je islamske vjeroispovijesti, druga pravoslavne i nikada nismo imali nekih tenzija, niti su nas pitali kako ćete i šta ćete. Uvijek su bile podrška i gurali su me. I onda kad sam razmišljala kako će to biti s nama kasnije, a slagala bih da kažem da nisam o tome razmišljala, imala sam sreću što imam tako jake prijatelje.“
No nije uvijek bilo tako. Ajla je rođena 1996. godine i sjeća se da su druga djeca znala biti bezobrazna prema njoj. Samo zbog njenog imena.
,,Sjećam se situacija kad bih izašla ispred zgrade, a djeca su bježala od mene zbog toga što jesam, zbog imena i zato što su im roditelji rekli da smo mi muslimani i ne trebaju se družiti sa mnom. Imala sam te neke situacije i u osnovnoj školi i kao dijete. Mogu vam reći da mi je sada puno lakše, možda što sam ja postala svjesnija. Nekada se zahvalim što je to tako u djetinjstvu bilo jer me ojačalo i danas mi je puno lakše“, govori Ajla, te dodaje kako joj nije žao starijih generacija “jer su oni svoje odsvirali, meni je žao mladih“.
Ona je u osnovnoj školi išla na pravoslavnu vjeronauku, sjeća se da joj je tu bilo zanimljivo što se crta i boji, te da ju je vjeroučitelj obožavao. Prije toga je išla u Mekteb i pohađala islamski vjeronauk.
Pandemija koronavirusa ojačala njihovu vezu
Na početku njihove veze, Darko je taman bio napustio posao profesora i radio je kao menadžer u jednom banjalučkom kafiću. Ajla je tada takođe radila i imala je jedan period bez posla. Kažu kako su tada ipak imali više vremena da provode zajedno nego danas kada rade druge poslove.
Darko danas ima fiksno radno vrijeme, dok Ajla ponekad radi jutarnju smjenu, a nekad noćnu, te se zna desiti da Darko dođe po nju kada završi, samo kako bi je vidio na barem 15 minuta.
,,Ima dana kada uklopimo slobodne dane, pa uglavnom gledamo da odemo negdje, to nam je onako uvijek cilj, ili na planinarenje ili negdje van grada“, govori Ajla, a Darko se nadovezuje kako je njima epidemija koronavirusa poboljšala odnos.
,,Ova korona nam je zapravo spasila odnos. Ja sam imao priliku da radim od kuće, primao sam normalno platu. Do 12 sati odradim svoj posao i nemam više obaveza, nas dvoje u auto, i sad, Banja Luka ko Banja Luka, sve smo obišli“, pa su stalno pokušavali pronaći nova mjesta koja mogu vidjeti, te su za vrijeme proljetnog zatvaranja koje je trajalo skoro tri mjeseca na taj način i osvježili svoju vezu.
,,Vratilo nam je onaj odnos koji smo imali kada smo se upoznali, imali smo ponovo pregršt vremena jedno za drugo“, kaže Darko.
Tajna uspješne veze je ljubav
Darko gledajući u Ajlu s ponosom ističe da pored sebe ima iskrenu, poštenu, vrijednu i posvećenu osobu. Ajla kaže kako je on vrijedan i jedan veliki zezant:  ,,On ne odustaje, to je ljubav“, te kroz smijeh dodaju da nekad naravno i nerviraju jedno drugo, ali sve je to normalno. Kako kažu, za njih je ljubav upravo njih dvoje.
On kroz smijeh govori da je tajna uspjeha njihove veze u tome što Ajla njega trpi. Ipak, saglasan je sa Ajlom da je ljubav tu najvažnija.
,,Često smo komentarisali da bi rijetko ko mogao izdržati neke stvari koje smo mi prošli i što se tiče tih nekih familijarnih stvari i međusobno koje smo imali. Naprimjer moja nezrelost na početku veze, ja sam imala 19 godina. Bilo je tu prilagođavanja njega prema meni, mene prema njemu, tako da vjerujem da nas je to održalo“, govori Ajla, a Darko dodaje da je bitno imati volju, želja, ljubav, a Ajla dodaje i poštovanje. Bez toga ni jedan odnos ne može funkcionisati.
,,Pa što se tiče parova i onih mješovitih, ja sve gledam kroz poštovanje. Prvo poštovanje, pa prijateljstvo, pa sve ostalo. Ako nemaš prema nekome poštovanja i niste prijatelji teško se šta može graditi, pogotovo na početku veze. Ako se to izgubi i nestane, onda sve to kasnije pada u vodu. Ako neko nema poštovanja prema meni i onome šta sam ja, i ja prema njemu, onda od toga nema ništa“, zaključuje Ajla.
U Sarajevu se osjeća kao kod kuće
S obzirom da Darko svira u nekoliko bendova, Ajla je redovna podrška na svirkama, izuzetak su samo svirke kada smještaj nije osiguran ili ako ne stiže od posla. Kroz bavljenje muzikom, Darko je upoznao i mnoštvo različitih ljudi iz svih krajeva svijeta.
,,Idemo u Sarajevo u Under klub sviramo Pepperse i dođe nam 500 ljudi iz Sarajeva na svirku. Od tih 500 ljudi 300 ih je muslimana, 200 Hrvata ili stranci. Kada odem tamo osjećam se kao u svojoj kući. Zar ima potrebe da nekoga gledam kao ti si musliman. Pa dobro ja sam Srbin“, govori, te dodaje ,,ja ne mogu ništa poricati, ja sam Srbin pravoslavac, čovjek“.
Vladajuće strukture neće pokrenuti potrebne pozitivne promjene
Oboje vjeruju da živimo u vremenu kada se u društvu vrednuju stvari, koje po njima ne bi trebale. Darko je po profesiji sociolog, te ističe kako nikoga ne možeš ubijediti u nešto, svako ima svoj stav šta je vrijedno. Za njega je poštovanje prioritetna vrijednost.
,,Po meni prvenstveno poštovanje, vaspitanje koje ćeš ponijeti iz kuće. I kada ja budem vaspitavao svoje dijete ili kad moje dijete bude vaspitavalo svoje dijete, taj momenat iskrenosti i ljudskosti ako zadržiš u sebi, koliko god bude teško, a biće teško, pogotovo u današnje doba, ali ako zadržiš to ipak ćeš se isticati. Ići ćeš malo težim putem to je sigurno, ali ostavit ćeš u sebi ono dostojanstvo, samim tim moći ćeš lakše da razumiješ druge, da poštuješ druge, bez obzira da li ćeš sve to dobiti zauzvrat, to je na tim nekim drugim osobama“, govori Darko. Ajla dodaje kako je bitno da imaš volje i snage da se boriš kroz život.
Kada je riječ o stanju društva u Bosni i Hercegovini i vrijednosnom sistemu, situacija po njima ne ulijeva nadu u neku svjetliju budućnost. Do napetosti u međuetničkim odnosima najviše dolazi zbog retorike onih na vlasti, koja se od devedestih ne mijenja.
,,Svako vuče vodu na svoje korito, to je uvijek tako. Tako je bilo u ratu i poslije rata sve što se izdešavalo. Nažalost sve što je trebalo biti bolje, sve nam je gore i vjerujem da će to ostati tako. Sumnjam da će se nešto puno promijeniti, koliko god bih ja to voljela. Kad vidimo ljude koji su na vlasti i koji prave svu tu mržnju među nama…“, govori Ajla.
,,Dovoljna je jedna osoba koja te razumije, prihvata to tvoje, i to ti je cijeli svijet. Gubiš te momente kada se moraš dokazivati nekome. Kada sebe pogledam unazad 5-6 godina, ja sam htio biti svima dobar, da svi znaju da ja dobro sviram, da svi znaju da ja dobro crtam, ali ne ide to tako“, zaključuje Darko.
Moraš imati zid oko svog svijeta
Oboje vjeruju da je danas najvažnije imati pored sebe ljude s kojima dijeliš isti sistem vrijendosti, te se truditi ne obazirati se na negativne uticaje koje dolaze izvana.
,,Ako imaš svoje ideale, gradi ih sam i sa nekim koga voliš i ko te voli. Ne mislim ja da treba da se zatvaraš u sebe, ali moraš imati svoj zid oko svog svijeta, to je moje mišljenje, da ga ne bi kvario upravo tim uticajem“, govori Darko.
Darko i Ajla trenutno čekaju da im se poboljša finansijska situacija kako bi mogli započeti zajednički život. Kao mladi par u neuređenoj državi kao što je naša, vode egzistencijalne i sistemske bitke kao i većina njihovih vršnjaka. Njihova ljubav i poštovanje koje pokazuju jedno prema drugome, može služiti za primjer svima onima koji i dalje uporno pokušavaju razdvajati nas na ‘naše’ i ‘njihove’.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Anja Zulić


text:
Između Dejtona i EU: Put ka budućnosti u očima mladih ambasadora | Balkan Diskurs
Laura Lamberti
18. marta, 2021.
Vijeće za stabilizaciju i pridruživanje između Evropske unije i Albanije održalo je jedanaesti sastanak 1. marta 2021. godine. Ovo je ujedno bio i prvi sastanak Vijeća od njihove odluke o pregovorima za priključenje Albanije Evropskoj uniji u martu 2020. Dok su Sjeverna Makedonija, Albanija, Srbija i Crna Gora u procesu integracije evrounijskog zakonodavstva u nacionalno pravo, Bosna i Hercegovina i Kosovo još uvijek zaostaju kao potencijalni kandidati.
Prošlog novembra, povodom 25. godišnjice Dejtonskog sporazuma, Visoki predstavnik Evropske unije Josep Borrell posjetio je Sarajevo, a dočekali su ga predstavnici Programa mladih evropskih ambasadora (Young European Ambassadors Program). YEA je dio Regionalnog komunikacijskog programa Evropske unije za zapadni Balkan za čiju svrhu se biraju mladi ljudi kao dio „kreativne mreže mladih sa cijelog zapadnog Balkana koji će mijenjati svijet“.
,,Samo članstvo u Evropskoj uniji nije toliko važno koliko je važan proces evropske integracije, za koju pretpostavljam da je metamorfoza naše zemlje. Jednom kada pođemo tim putem i postignemo željeni cilj, što je članstvo u Evropskoj uniji, Bosna i Hercegovina će biti funkcionalnija država s ojačanom demokratijom i vladavinom prava “, rekla je mlada evropska ambasadorica Džulisa Otuzbir, 25-godišnjakinja iz Travnika. Otuzbir smatra da put Bosne i Hercegovine ka Evropskoj uniji, uključujući i pitanje kada i kako će zemlja ispuniti zahtjeve Evropske komisije, ovisi o političkoj volji Bosne i Hercegovine.
No, Miloš Kovačević, dvadesetpetogodišnji evropski ambasador iz bosanskog entiteta Republike Srpske, je bio više rezervisan po tom pitanju. ,,Imamo njihovo mišljenje i sve što moramo učiniti je završiti svoje zadatke. Ipak, ono što smo naučili i iz prošlosti i iz sadašnjosti jeste da, čak iako pokažete dobru volju i rezultate, može postojati neka druga država članica Evropske unije koja može blokirati i zaustaviti cijeli proces”, ističe Miloš.
Oboje vide proces integracije zemlje u Evropsku uniju kao dug i još uvijek nedostižan. U Mišljenju komisije o zahtjevu Bosne i Hercegovine za članstvo u Evropskoj uniji 2019. godine, Komisija navodi da se „zemlja suočava s nizom strukturnih pitanja koja proizlaze iz njenog složenog institucionalnog uređenja, zajedno s postupcima vezanim za etničku pripadnost koji negativno utiču na njezinu funkcionalnost.“ Nakon 25. godišnjice Dejtonskog / Pariškog općeg okvirnog sporazuma za mir, čiji je četvrti aneks Ustav države, Otuzbir i Kovačević govorili su o tome koje su to prepreke, nastale nakon Dejtona, integraciji u Evropsku uniju.
,,Bez obzira na ustavne prepreke koje nas možda koče na našem evropskom putu, svakako se možemo fokusirati na ono što je pred nama i raditi u okviru našeg Ustava”, rekla je Otuzbir, ističući da je ekonomski napredak zemlje pohvaljen u Mišljenju komisije. Kovačević, koji je naglasio važnosti Sporazuma i uloge Međunarodne zajednice u trasiranju puta nakon Dejtona, kaže da „još uvijek ima puno otvorenih pitanja koja naša politička elita nije spremna riješiti, jer im ona pomažu da budu ponovo izabrani.”
Lokalni izbori održani u novembru prošle godine povećali su popularnost opozicijskim strankama u većim gradovima i općinama. Otuzbir ističe da mnogi lokalne izbore vide kao početak potencijalnog pomaka na političkoj sceni zemlje. Ipak nije htjela da prorekne sudbinu Općih izbora 2022. godine i radije je pričala o svojim nadama na duži period. ,,Iako su ovi izbori donijeli promjene uglavnom u većim gradovima, smatram ovo dobrim znakom i nadam se da će se ovaj trend proširiti na manje gradove širom Bosne i Hercegovine,” rekla je.
Kovačević se složio da se treba održati više od jednih izbora prije nego što se donese bilo kakav zaključak. ,,Jedini napredak koji za sada vidim nakon ovih izbora, a koji je vezan za budućnost Bosne i Hercegovine, je neizvjesnost i puno prostora za manipulaciju u pripremi za Opće izbore 2022. godine”, rekao je.
Ono što ni Otuzbir ni Kovačević nisu mogli da ne spomenu jesu uloge civilnog društva i mladih u izgradnji političke budućnosti Bosne i Hercegovine. „Mladi su temelj našeg društva. Oni su budućnost ove države, pokretači i nositelji promjena ”, rekla je Otuzbir. Dodala je kako je vrijednost mladih prepoznata posljednjih godina. Nekoliko inicijativa, projekata, mreža i partnerstava oblikovalo je mlade lidere koji već ruše barijere i predrasude u svojim zajednicama. Program mladih evropskih ambasadora istakla je kao savršen primjer za to.
,,Lično smatram da civilno društvo igra važniju ulogu nego što mislimo. Organizacije civilnog društva bave se i otvaraju puno važnija pitanja u ovoj zemlji od vlasti”, rekao je Kovačević.
Iako zapadni Balkan nastavlja raditi na evrounijskim integracijama, članak objavljen na web stranici European Media Lab’s Euractiv Foundation prošlog januara predviđa da se „ne očekuje značajan napredak u smislu novih planova ka EU integraciji ove godine. No, sposobnost EU da ublaži osjećaj nesposobnosti za nabavku vakcina u regiji biti će presudna za održavanje kredibiliteta bloka na zapadnom Balkanu. “

author: Laura Lamberti