text:
Nevidljivi ožiljci nasilja | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
5. novembra, 2021.
U Bosni i Hercegovini se, zbog duboko ukorijenjene patrijarhalne strukture društva, nasilje u porodici često percipira kao vaspitna mjera jačeg nad slabijim koja ne treba i ne smije da prelazi granice četiri zida.
A dok društvo zatvara oči pred sve više izraženijim problemom, tišina vrišti kroz zatvorene zidove ostavljajući žene žrtve nasilja da se same bore protiv nasilnika.
U javnom diskursu rodno zasnovano nasilje ima prepoznatljiv oblik – modrice, krvave rane, rasječene usne, raščupana kosa, poneka slomljena kost, prazan pogled. Ali postoje one modrice koje nisu vidljive, rane koje su poznate samo jednoj osobi, pogled zamaskiran u normalan život.
Bosna i Hercegovina (BiH) je postala visokotolerantna na skoro sve oblike nasilja te je tako i rodno zasnovano nasilje postalo svakodnevnica našeg društva. Uznemirujući naslovi u bosanskohercegovačkim medijima koji govore o užasnim primjerima nasilja nad ženama, često i sa smrtnim ishodom, svjedoče brutalnošću ljudskog uma, kukavičluku, pasivnošću sistema. Česti su i izvještaji nevladinih organizacija, poput OESS-a, USAID-a, UN-a, koji iznose podatke o primjerima rodno zasnovanog nasilja.
Iako u Bosni i Hercegovini postoji donekle zadovoljavajući pravni okvir koji reguliše rodno zasnovano nasilje, u praksi stvari ne idu pravim smjerom. Neefikasna zaštita, nepovjerenje u rad nadležnih institucija, nepostojanje jedinstvenog sistema prikupljanja podataka o žrtvama rodno zasnovanog nasilja, te neprihvatanje i neprijavljivanje nasilja, žrtve često šalje na put bez povratka.
Ekonomsko i psihološko rodno zasnovano nasilje je problem oba spola
Četiri najpoznatije vrste nasilja koje čine rodno zasnovano nasilje su fizičko, psihološko, seksualno i ekonomsko nasilje. Kao relativno nedavno prepoznate kategorije nasilja, koje su dugo bile zanemarivane, ekonomsko i psihološko nasilje često ostaju u sjeni druge dvije vrste nasilja, najviše zato što su posljedice fizičkog i seksualnog nasilja (naj)vidljivije.
Mnogo je manje vidljivo nasilje u vidu potpune ili djelimične kontrole novca, zabrane rada, sabotiranja pokušaja da se pronađe ili zadrži posao, verbalnog umanjivanja vrijednosti žene.
Nura* (53) kaže da joj je život kod roditelja bio izuzetno težak, te da su je udali sa nepunih 18 godina, kada i počinje njena noćna mora.
,,Kad sam se udala, odmah mi je rekao da je ženi mjesto u kući. Brinula sam o njemu, njegovim roditeljima, ali je bio škrt i na jednoj marki. Znao me je i udariti, ali pravi haos je nastao nakon smrti njegovih roditelja. Tada mu nikad nisam bila dobra. Za sve je mene krivio, pa su udarci i ponižavanja postali češći“, priča Nura.
Nura nije sama u ovoj priči. Istu sudbinu dijele mnoge žene, mlade djevojke i djevojčice. Ajla Aljić (24) je jedna od njih.
,,Prvi put sam doživjela nasilje sa svojih 20 godina kada sam se udala. Nasilje sam doživjela od svog muža, ali na početku ja nisam bila svjesna da je to to“, kaže Aljić ističući kako je vjerovala da će se stvari promijeniti, ali one su vremenom postajale gore. ,,Kada ne bi uspio da mi se suprostavi riječima, prešao bi na fizičko maltretiranje.“
Prema istraživanju OESS-a objavljenog 2019. godine psihološko nasilje se javlja kao najrasprostranjeniji oblik nasilja nad ženama – od približno 640 000 žena koje su učestvovale u istraživanju, čak 36 % njih je bila žrtva psihološkog nasilja, a od tog broja njih 12 % je žrtva ekonomskog nasilja.
Učestalost ova dva oblika nasilja je veća među ženama koje žive u ekonomski siromašnijim domaćinstvima, među ženama koje odobravaju patrijarhalne stavove i među ženama čiji partneri imaju problema s konzumacijom alkoholnih pića i droga.
Tradicionalna uloga žene
,,U BiH nasilje, prema istraživanjima, se bazira na fizičkom, ekonomskom, psihološkom i seksualnom nasilju, ali priroda ovakvih istraživanja je veoma kompleksna. Najčešći uzrok je ekonomsko nasilje koje je uvijek agens movens, circulusa viciosusa muškog nasilja u porodici. Zbog nemogućnosti ostvarenja uloge hranitelja u porodici, vlastitih frustracija, muškarac poduzima nasilje u porodici“, objašnjava Lejla Mušić, profesorica na Fakultetu političkih nauka Univerziteta u Sarajevu.
Psihološko i ekonomsko nasilje su kažnjivi oblici nasilja u zakonodavstvu Bosne  i Hercegovine. Prepoznati su i kao kažnjivi oblici nasilja mnogih međunarodnih ugovora koje je država ratificirala. Ali ove dvije vrste nasilja nisu toliko zastupljene u javnosti kao fizičko jer patrijarhalno ustrojstvo ljudskog mentaliteta podrazumijeva da je muškarac taj koji kontroliše novac i izdržava porodicu. Iako je položaj žena danas u BiH povoljniji u odnosu na raniji period, taj položaj je daleko od zadovoljavajućeg.
,,Žene se suočavaju sa različitim izazovima kroz sve društvene sfere, još uvijek imaju tradicionalnu ulogu, posebno prisutnu u ruralnim sredinama, a često su izložene raznim oblicima porodičnog nasilja“, kaže Sanja Sahačić, psiholog i koordinator Sigurne kuće u Sarajevu.
,,Zabranio mi je da se viđam s rodbinom. Roditelje sam viđala samo ako mi on to dopusti. Sve što bi zaradio, potrošio bi na alkohol, a od mene se očekivalo da svaki dan ručak bude na stolu“, priča Nura dodajući da ona nije imala izlaza jer je nasilje muža bila ,,njena sramota“.
Kada je odlučila da sa svoje dvoje maloljetne djece (djevojčicom od tada 2 godine i 2 mjeseca i bebom od mjesec dana) okrene leđa životu koji je živjela četiri godine, Ajla nije imala ni stalni posao, ni stan, ni auto. Ali to je morala uraditi radi svoje djece. ,,Samu sebe sam počela zarobljavati i pretvarati se u ono što ja nisam. On je od mene napravio jako depresivnu osobu, a ja sam mu to dopustila. Odlučila sam da je dosta zbog djece. Nisam htjela da one odrastaju mislivši da je to normalno“, kaže Aljić ističući da djeci dugujemo lijep život, ljubav, znanje, sigurnost. „Vaša djeca nisu sigurna ako vi niste sigurne, ako gledaju kako vas njihov otac maltretira.“
Šutnja nije zlato
Nedostatak kvalitetnog obrazovanja i muškaraca i žena, nedovoljna informisanost i nezainteresovanost o porastu broja žrtava psihološkog i ekonomskog nasilja, neadekvatan pristup svih medija prema ovom problemu, pasivizacija žrtava, indoktrinacija patrijarhata i toksične muškosti, feminizacija siromaštva i slike o ženi kao manje vrijednoj, ukalupljeni mentalitet i strah od nepoznatog utiču na guranje rodno zasnovanog nasilja pod tepih.
Sahačić ističe jako bitnu ulogu medija u pristupu ovom problemu jer „žene se trebaju ohrabriti da prijave nasilje, ali isto tako je važna i senzibilizacija građana prema rodno zasnovanom nasilju“.
Žene žrtve nasilja često nasilje trpe zbog osjećaja nesigurnosti, krivnje, straha, osjećaja izgubljenosti, ali i zbog manjka informacija kome i kako se obratiti za pomoć. Nasilje nad ženama se često deklariše kao ,,ženski problem“, a tome pogoduje neadekvatan pristup medija, ali i državnog sistema.
Ajla Aljić ističe da je svog muža prijavila policiji, ali da je njihov stav bio ,,hladan i nezainteresovan“.
Iz javnog diskursa je potrebno izbaciti promociju stereotipa koji negativno utiču na percepciju o rodno zasnovanom nasilju.
Ranjivost na tržištu rada povećava ranjivost u partnerskim odnosima
Ekonomsko i psihološko nasilje se temelje na kontroli druge osobe. Potpuna ili djelimična kontrola otvara put drugim oblicima nasilja, a žrtve ekonomskog nasilja, zbog ekonomske ovisnosti o nasilniku, ne mogu jednostavno izaći iz takve veze, pogotovo ako ne postoji neko kome se mogu obratiti. Ekonomsko nasilje često prati manipulacija, verbalno vrijeđanje, ucjene i prijetnje, što žrtve vrlo često ostavlja bez podrške, a ranjivost na tržištu rada povećava ranjivost u partnerskim odnosima.
U Sigurnoj kući u Sarajevu, u kojoj je od osnivanja boravilo 2 138 korisnika (771 žena, 1013 djece i 354 djevojke), provode se razne aktivnosti kako bi se osnažile žene na nekoliko polja, uključujući i ekonomsko.
„Ekonomska nezavisnost i finansijska stabilnost su ključni u procesu osamostaljenja žena kada se odluče da izađu iz nasilne sredine. Kroz različite projekte [Fondacije za lokalnu demokratiju] nastojimo da žene dobiju ekonomsku podršku, kroz otvaranje mogućnosti za razvoj poduzetničkih ideja u cilju konkurentnijeg uključivanja žena na tržište rada“, kaže Sahačić ističući da smanjenje nejednakosti žena i muškaraca na tržištu rada bi doprinijelo potrebnom osnaživanju žena.
U Centru za žene Fondacije za lokalnu demokratiju realizuju se edukacije u cilju razvijanja poduzetničkih ideja, a često se žene i finansijski podržavaju.
Ako uzmemo u obzir sve nepovoljnosti na tržištu rada prema jednoj ženi – nemogućnost pronalaska posla jer je žena žena, prekovremeni rad, nedovoljno plaćen rad, neafirmitivna percepcija koje društvo ima o ženi – razumljivo je kako niti jedan oblik nasilja nije i ne smije ostati privatan.
Prema riječima profesorice Mušić, neafirmitivna slika o ženama je itekako prisutna u javnom prostoru i ona umanjuje vrijednost žene samo na fizičku ljepotu: „U političkim kampanjama pitanja koja se postavljaju ženama uključuju i negativni osvrt na njihov fizički izgled/modni stil što je dubiozan i kompleksan problem ženskih političkih kampanja, a ujedno i prepreka napredovanju žena na vlasti“, ističe Mušić dodajući da patrijarhat uspijeva tamo gdje je samo nekoliko žena na vlasti.
Nekada je teško prepoznati znakove ekonomskog i psihološkog nasilja. Nekada je teško napraviti taj prvi korak ka novom životu jer postoji strah da pruženu ruku neće imati ko uhvatiti. Nekada je jednostavno lakše prigrliti demone prošlosti i pustiti ih da prošetaju šumom ,,lijepih“ sjećanja. Ali izgubiti sebe je najopasnije i niti jedna žena ne zaslužuje da ostane u mraku, jer i nemoguće postaje moguće ako se to želi.

created: 5. novembra, 2021.

author: Amina Sejfić


text:
Pomirenje je naša odgovornost | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
8. novembra, 2021.
Ti, onda, misliš da se svaki roditelj na svijetu sjeća rata i bar jednom postaviš pitanje: „Kad će opet rat?“. | Piše: Azra Kerić (Travnik)
Piše: Azra Kerić (Travnik)
Rat je vrijeme radnje svake priče koje se sjećaš iz djetinjstva. Otkud ti rođaci u srednjoj Bosni, a ti živiš u Bosankoj Krupi? Izbjegli u ratu i ostali tamo. Kako tata može skinuti stopalo kao čizmu? Izgubio je svoje u ratu. Ranjen je na liniji. Zašto mama govori: „Ma nemoj mi hurmi, dosta ih za života…“, kad god ih neko spomene? Nije bilo humanitarnog paketa u ratu bez hurmi.
Ti, onda, misliš da se svaki roditelj na svijetu sjeća rata i bar jednom postaviš pitanje: „Kad će opet rat?“. Da li zbog straha ili pretpostavljaš da je to neizbježna faza života?
Mir je jednostavan i neophodan u svojoj suštini. A u onom što se čini od njega je sva vještina diplomatije i pregovaranja. Krećeš se nebom koliko i zemljom. Hitni letovi, nepredviđena slijetanja, dva kontinenta, tri grada u tri dana. Improvizovane prostorije ambasada, iskrižane mape, telefonski pozivi s drugog kraja svijeta. Oklijevanja da se glasa i povuku ključne karte u salonima i dvoranama, u kožnim foteljama, na jednoj hemisferi o okončanju nasilja na drugoj (hemisferi). Sastanci i pregovori, trgovina sa onima čiju beskrupuloznost, okrutnost i licemjerje prezireš, sa onima koje kriviš, koje želiš da poniziš i pošalješ na smetljište historije.
Kada crno na bijelo opišeš mir i kada se ispod tog opisa potpišu i krivi i nevini, kada se uklone barikade, kada se ispere krv sa asfalta, kada se vrisak polumrtvih i osakaćenih čuje samo u dokumentarnim filmovima, kada obilježiš mjesta stradanja i davno izbjeglog komšiju opet vidiš da se penje uz stubište sa hljebom u ruci, opet nema mira. Nema te njegove jednostavnosti i normalnosti. To je samo odsustvo rata, stanje koje je sociolog Johan Galtung nazvao “negativni mir”.
Kad počneš razumijevati rat kao problem i ljudski izbor, umjesto kao prošlost i neophodnost, uočavaš zakonitosti. Sa strane staviš ekonomske i geostrateške interese velikana (mada je i to zakonitost), a razmisliš o onom što povede najmanje hiljade ljudi u sukob, one bez svijesti o geostrateškim i ekonomskim interesima. Osveta nekim carskim i kraljevskim kosturima i njihovim truhlim osvajačkim vojskama. Pokrštavanje i sunećenje teritorija na koje, opet, u miru može kročiti svako. “Državetine” koje propadaju ili se mijenjaju u odnosu na ideje iz kojih su rođene, pa bivaju napuštene. Ili se nikad i ne ostvare. Ponos nekih pradjedova koji te i ne čuju i ne vide. Historija koja se obesmišljava u stalnom osporavanju, potvrđivanju i pretjerivanju. Identiteti koji poslije lelujaju između ogorčenosti i ponosa. Identiteti kojih se odričeš ili ih nikad do kraja ne razumiješ.
Boje u parlamentima, broj u vladama, mjesto u predsjedničkoj palati, pravo glasa, pravo veta, izbori. Pritisak. Uslovljavanje. Popuštanje. Razgovor. Pregovor. Dogovor. Potpis. Sve počinje i teče kao borba protiv demona, borba za opstanak, a završava kao poslovni sastanak.
Nakon svih ovih gradacija, u Bosni i Hercegovini živiš jedan zamarajući mir, sa degutantnim i komičnim trenucima. Stradanja se obilježavaju sa toksičnim inatom, a sa malo istinske tuge, zgražavanja i saosjećanja. Radi morbidni nagon da se ljudi poistovjećuju sa nasilnicima i ubicama, i da se iz njihove osvetničke perspektive odnose prema ubistvima. Treba nam ljubav prema čovjeku, kao umnom, osjećajnom i društvenom biću, prije ljubavi prema čovjeku i njegovim identitetima. Treba nam distanca od zločinaca, nasilnika, kriminalaca, ludaka, a ne traženje sličnosti sa njima koje će nam dati izgovor da ih opravdamo i sažalijevamo.
Tragedija se stepenuje brojkama umrlih. Patnja za dvoma, u čijim je vratovima ostao zahrđali nož, prekida se napomenom da negdje postoje tri stotine grobnih humki u kojima su oni koji su strijeljani i nogama odgurnuti u provaliju, podstičući tako krivnju zbog patnje za dvoje preklanih na svom pragu. Treba nam uopšteno razumijevanje (ničim izazvanog) nasilja kao nedopustive nesreće i čina koji nas straši i brine. Treba da reagujemo na pojam “nasilje” i “zločin”, prije nego što saznamo imena i broj.
Preziru se oni koji su okrenuli leđa ratu i pobjegli. Čast onima koji su žrtvovali zdravlje, mladost, budućnost, svoja zdrava, spretna i cijela tijela, život i suprotstavili se zlu, a spasili život koji je jedva tinjao u epidemiji smrti, ali niko to nije uradio zato što je želio. Treba da prihvatimo normalnost u kojoj država nije svetinja kojoj se bez razmišljanja podređuje život, ma koliko je voljeli. Život i čovjek su stariji i važniji od države. Sasvim je normalno, sasvim bezgrešno voljeti život više od zemlje.
Nama je ratna prošlost kao hodočašće i obaveza. Važno je da li je čovjek bio tamo i kako se ponašao. Neka mjesta su nam važna i strašna samo zato što su mjesta pokolja, ne zato što u njima ne postoji ništa što će od njih ukloniti tu jednu i jedinu asocijaciju i što su, opet, žrtve, ali sada korupcije, mita, prevare, krađe, unutarstranačkih i međustranačkih igara. A sva druga mjesta, žrtve ovog istog postratnog kriminala, nisu tako važna, jer nisu mjesta pokolja koja se pretvaraju u muzeje rata, sa izloženim ruševinama, zatvorenim prostorima, izbušenim fasadama, praznim ulicama i išaranim zidovima. Treba da se sjećamo stradanja naših predaka, ali ne da svakodnevno rekonstruišemo njihovu sudbinu.
I treba da smo više žalosni, tužni i prestravljeni žrtvom života za zemlju na koju imamo pravo, nego ponosni i dostojanstveni. Iz ponosa i dostojanstva izlazi misao: „Opet bih (uzeo pušku u ruke) da treba!“, a iz tuge, žali i prestravljenosti proizlazi: „Nikad više!“. Treba da se počnemo bojati rata! Ništa u njemu nije veličanstveno, ni herojsko.
Primjenjujući sva ova “treba”, održava se mir. Ne čini mi se da je to neki enormni poduhvat od kojeg se u početku treba umoriti i odustati pa umjesto toga prihvatiti ovaj mir sa stalnim aluzijama na nemir. Treba razmišljati o ovom. Treba objašnjavati i razumjeti. Razmišljanje će nas izvući iz kulture veličanja i relativiziranja nasilja. Sankcije i sporazumi su prekinuli pucnjavu, nisu nikog pomirili. Pomirenje je naša odgovornost.
Ovaj esej je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja MIR kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja. Cilj takmičenja je bio da motiviše mlade da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. Mišljenja i stavovi koji su ovdje navedeni pripadaju isključivo autorima i ne odražavaju nužno mišljenja i stavove Centra za postkonfliktna istraživanja.

source: news-balkandiskurs

created: 8. novembra, 2021.

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Balkan Diskurs


text:
Kako nove generacije Bosne i Hercegovine ponovno otkrivaju antifašizam | Balkan Diskurs
Aurora Pinelli
9. novembra, 2021.
Prošlo je 76 godina nakon borbe jugoslavenskih partizana i nacističke Njemačke, a nove generacije u Bosni i Hercegovini (BiH) ponovno otkrivaju koncepte fašizma i antifašizma u svjetlu savremenih pitanja.
Antifašizam se obično definiše kao ono što antifašizam nije, ili bolje rečeno, kao ideologija protiv koje se pokušao boriti. Prvi put se pojavljuje u Italiji sredinom dvadesetih godina prošlog stoljeća. Jaki protivnici režima koji je uspostavio Benito Mussolini osmišljaju antifašizam kako bi izrazili neslaganje s ideologijom obavijenom bojama nacionalizma, diskriminacije, hijerarhije, militarizma i autoritarizma – ideologijom čija je nasilna i antiegalitarna priroda izazvala najmračniji sukob 20. stoljeća.
Kako su se nacističke rasne teorije i fašističke ideologije širile Evropom, tako su i imale veliki uticaj na hrvatske ustaše i srpske četničke ideologije širom Kraljevine Jugoslavije. To je dovelo do sistematske saradnje s nacistima u njihovim terorističkim aktivnostima u Jugoslaviji i pogoršalo etničke podjele i antagonizme. U Jugoslaviji je antifašističku borbu navodno vodila Komunistička partija Jugoslavije (KPJ) predvođena Josipom Brozom Titom, i to uglavnom protiv četnika, ustaša, nacista i drugih fašista. Ona je izrodila oružani pokret otpora sastavljen od poznatih jugoslavenskih partizana.
Tako su, na neki način, fašističke ideologije dopustile postojanje antifašizma. U visoko militariziranim društvima strane su definisane ratom, život znači opstanak, a borba za prava znači imati ta prava. U ovakvim je kontekstima prepoznavanje manifestacije fašizma i antifašizma lakše i jasnije.
Danas su stvari drugačije. Kako možemo uistinu prepoznati manifestacije fašizma i antifašizma u društvima koja su oslobođena neposrednog fizičkog sukoba, gdje definicija „druge strane“ postaje sve nejasnija i sofisticiranija za shvatiti?
Sada se u BiH nove generacije aktivista bore protiv različitih oblika fašizma i u skladu s tim reinterpretiraju antifašizam. Rade na ponovnom pronalaženju koncepata koji su previše zamršeni nitima konzervativne prošlosti i koji su izgubili značenje.
Njihova strategija? Razumijevanje vrijednosti antifašizma i zabrinjavajućih faktora fašizma u svjetlu savremenih pitanja, praćenje napretka i socijalne zaštite. Sugovornici za potrebe ovog članka su iz različitih organizacija i inicijativa iz cijele BiH, uključujući Omladinski Pokret Revolt (Tuzla), Oštra Nula (Banja Luka), Bh. Povorka ponosa (organizacijski odbor povorke ponosa BiH), Antifa 2.0, Građani protiv terorizma (CAT) i Partyzan Clothing.
Nove manifestacije fašizma u BiH
Danas se fašizam u BiH očituje kroz nacionalističke priče i podjele o ratu 1992-1995. godine – govori mržnje, kršenja ljudskih prava i historijski revizionizam. Ovo posljednje definisano je kao reinterpretacija historijski utvrđenih činjenica, poput negiranja genocida u Srebrenici, veličanja ratnih zločinaca i širenja narativa koji opisuju četnike i ustaše kao antifašiste, a ne kao nacističke saradnike. Prema riječima predsjednice Oštre Nule, Milice Pralice, ova revizionistička dinamika zabrinjava posebno u Republici Srpskoj gdje se generacijama djece i studenata prenose lažni narativi o njihovoj prošlosti od 1992. do 1995. godine i ulozi četnika u Drugom svjetskom ratu.
Na pitanje o tome što je fašizam danas, svi su ispitanici imali isti odgovor. Prema njihovim riječima, antifašizam je stigmatizacija i diskriminacija manjinskih skupina te kršenje njihovih ljudskih prava samo radi njihove navodne različitosti. Zalažu se za nenacionaliziranu verziju ove perspektive, smatrajući da se fokus ne bi trebao staviti samo na Srbe, Hrvate i Bošnjake, već i na prava migranata, LGBTIQ+, Roma, osoba s invaliditetom, žena i drugih marginaliziranih identiteta.
,,Mi samo govorimo o pravima Srba, Bošnjaka i Hrvata i pretvaramo se da su oni jedini koji zaslužuju prava, a za mene je to fašizam“, kaže Pralica.
Kao izvršna direktorica Antife 2.0, Irena Petrović govori o tome kako je organizacija pokrenuta zabrinjavajućim antidemokratskim i netolerantnim razvojem događaja u BiH koji doprinose da mladi ljudi simpatiziraju totalitarna, antidemokratska politička rješenja. Nespremnost javnosti prema konceptu antifašizma leži u njegovom pogledu na komunizam i Titov režim.
,,Dakle, ovo je problem: mnogi ljudi, posebno u BiH, imaju vrlo negativno mišljenje o komunizmu zbog njegove represije slobode vjeroispovijesti i zanemarivanja nacionalnosti i nacionalnih identiteta“, objašnjava Petrović pijuckajući sok od naranče. Naglašava da je jedini način rada s novim generacijama koje su rođene tokom ili nakon rata 1992-1995. godine pritisak na institucije da potaknu tranzicijsku pravdu, što trenutno nedostaje.
Ovi mladi ljudi iznose svoje iskustvo buđenja u društvu koje je obojeno fašističkim i nacionalističkim bojama, govorom mržnje i propagandom sa sve tri strane, bilo na ulici putem natpisa na majicama ili na društvenim mrežama. Ova retorika uključuje pozivanje na ustaše, četnike i bosansku vojsku i veličanje ,,velikih nacija“.
Nacionalizam može lako pridonijeti drugim oblicima ekstremizma. Od 2012. godine, BiH se smatra mjestom aktivizma džihadista i regrutacije za IS i front Al-Nusra, što je rezultiralo odlaskom bosanskohercegovačkih državljana u Siriju i Irak. To se desilo i 2016. godine kada je izbio rat u Ukrajini. Bosanski državljani otišli su boriti se i na ruskoj i na ukrajinskoj strani.
Slobodan Blagovčanin iz CAT-a kaže: ,,Shvatili smo da je naše okruženje vrlo radikalizirano.“ On nastavlja: ,,Odlučili smo osnovati CAT 2017. godine dok su mnogi naši vršnjaci napuštali BiH kako bi se borili za Islamsku državu Irak i Levant (ISIL) ili za rat na strani Ukrajine ili Rusije. Muslimani bi išli na ratišta u Siriji i Iraku, srpski pravoslavci pridružili bi se ruskim snagama, a hrvatski katolici borili bi se na strani Ukrajine. Sva tri entiteta iz BiH gubili su ljude koji su se borili za tuđe ciljeve.“
Mladi umjetnici, članovi ovih organizacija i druge inicijative mladih došli su na ideju oživljavanja antifašizma i oslobađanja od njegove historijsko negativne konotacije. Pojavljuje se moderno tumačenje antifašizma.
Pristup historiji i ratnim zločinima
Antifa 2.0 radila je na edukacijskoj izložbi koja putem video zapisa, slika i interakcije potiče svijest javnosti o historijskim korijenima fašizma i nacizma, kao i njihovoj povezanosti sa savremenim oblicima fašizma. Antifašizam je emancipiran od zaraćenog, komunističkog nasljeđa jer se niti Drugi svjetski rat, niti rat 1992.-1995. godine ne bavi njim direktno. Na taj se način prevladavaju postojeće podjele i nespremnost da se raspravlja o toj temi, te se može otkriti pravi smisao antifašizma. Nadalje, ova demilitarizacija antifašizma prenosi ideju da antifašizam nije samo borba za ,,prava vaše strane“ već za prava svih.
,,Nove generacije trebaju shvatiti šta antifašizam znači, a prije svega, ljudske vrijednosti koje on predstavlja. Želimo im dati alate za prepoznavanje modernih oblika fašizma i natjerati ih da prihvate njegovu borbu. Želimo da shvate da vrijednosti antifašizma ne isključuju sva druga ljudska prava“, objašnjava Petrović.
Ova strategija se pokazala uspješnom.
Emancipacija koncepta dobivenog nasljeđem ratova omogućila je timu koji stoji iza Antife 2.0 da bude u direktnom kontaktu s Ministarstvom obrazovanja Republike Srpske i s 10 kantona Federacije. Na taj su način uspjeli proširiti svoj uticaj kreirajući javni prostor za izložbu u često nepristupačnoj Banjoj Luci, de facto glavnom gradu Republike Srpske. Izložbi su prisustvovali srednjoškolci iz Sarajeva, Mostara, Pala, Banja Luke i Istočnog Sarajeva. Ovo je pravo postignuće jer se historija u tim gradovima danas tumači vrlo različito.
Slično, članovi CAT-a razvili su vlastiti pristup događajima iz prošlosti koje nisu doživjeli, budući da su rođeni tokom ili nakon rata 1992-1995. Mladi iz Bijeljine, Distrikta Brčko, Gradačca, Tuzle, Mostara, Prijedora, Zvornika, Viteza i Živinica okupili su se kako bi oslobodili novu generaciju osjećaja krivnje vezane za njihovu nacionalnu pripadnost. Zahvaljujući brojci od 20 miliona na svojim društvenim mrežama, oni djeluju kako bi spriječili radikalizaciju mladih, učinili da raznolikost procvjeta u svom punom sjaju i bore se protiv političke instrumentalizacije nedavnog rata. Oni se vode pravnim presudama i Daytonskim sporazumom.
,,Ne želim da se neka mlada osoba osjeća krivom zbog događaja koji se dogodio prije njegovog rođenja, već da prihvati da je bilo ljudi koji su počinili zločine. Govoreći o Srebrenici, ne osjećamo se kao da moramo dokazivati bilo kome da se dogodio genocid, za to imamo Haški sud – mi smo mladi aktivisti koji žele više prilika u BiH. Zaista se nadam da će nedavno doneseni zakon protiv negiranja genocida konačno zaustaviti sve te retorike i narative – mi (mladi) ne možemo živjeti svoj život noseći teret tih pitanja kada su činjenice utvrđene“, kaže Blagovčanin.
Uključivanje queer zajednice u antifašizam
Ako antifašizam znači pobunu protiv svih oblika ugnjetavanja, diskriminacije, nasilja i nepravde, u tu borbu treba uključiti i LGBTIQ+ ljude. Antifašizam je jedna od prvih vrijednosti za koje se tvrdi da je Povorka ponosa BiH naglasila. Povorka Ponosa je održana u Sarajevu 14. avgusta.
,,U bivšoj Jugoslaviji homoseksualnost se smatrala zločinom, kažnjavala se zakonom, a nama je bilo važno naglasiti da je antifašizam također garancija ljudskim pravima, uključujući i ljudska prava LGBTIQ+ zajednice“, objašnjava Zagorac.
Nije slučajno što su u maju ove godine, zahvaljujući snazi i originalnosti njihove perspektive, Organizacijski odbor Povorke ponosa BiH zajedno s Centrom mladih KVART iz Prijedora osvojili grant koji je dodijelila Mreža za izgradnju mira. Njihova umjetničko-aktivistička akcija, ,,Antifašizam je naš izbor“ desila se 9. maja na Dan pobjede nad fašizmom i Dan Evrope. Akciju je sačinjavao niz uličnih aktivnosti i internetskih kampanja spajanjem antifašističke borbe i LGBTIQ+ prava i simbola. Ova kampanja dogodila se istovremeno u Banjoj Luci, Tuzli, Zenici, Prijedoru i Sarajevu.
,,Vjerujemo da su ove kampanje bile uspješne u svim gradovima. Ljudi su rado razgovarali s nama na ulici kako bi saznali više o povezanosti LGBTIQ+ zajednice s ljudskim pravima i antifašizmom. Želim naglasiti da smo aktivisti na nekoliko polja – za nas je svako kršenje ljudskih prava i nejednakosti dio antifašističke borbe. Želimo osnažiti ljude da shvate nove oblike fašizma jer borba nije gotova“, objašnjava Zagorac uz svoj cappuccino.
Novi načini za promovisanje angažmana novih generacija
,,Vjerujem da će okoliš i prirodni resursi biti nova borba koja će ujediniti ljude izvan njihove etničke pripadnosti jer se ljudi iz cijele BiH i s Balkana već bore za svoje rijeke i vode“, kaže Pralica iz Oštre Nule (Banja Luka).
To nam pomaže da razmislimo o načinu na koji se ljudi mogu okupiti i međusobno podržavati radi zajedničkog dobra. Međutim, angažman ljudi može biti učinkovit samo ako se izgradi zdrav osjećaj pripadnosti. Ovo razmišljanje potaknulo je Selvera Učanbarlića da osnuje Partyzan Clothing, marku koja obnavlja antifašističku simboliku i čini ljude vizualno povezanima s istim vrijednostima.
,,Shvatio sam da se nacionalistička i fašistička propaganda koristila simbolikom za stvaranje osjećaja zajednice. Zato sam odlučio stvoriti brend koji bi se mogao suprotstaviti nacionalizmu koristeći vizualnu strategiju i učiniti da antifašizam ponovno postane moda! Stari simboli antifašizma ne mogu više odgovarati našem današnjem društvu i zato ih je trebalo obnoviti. Moji su dizajni mješavina pop kulture (jer je popularna i ljudi to razumiju) s antifašističkim simbolima“, s oduševljenjem objašnjava Učanbarlić.
Fašizam u Evropi i BiH mijenja oblike i teže ga je prepoznati i boriti se protiv njega. Međutim, nove generacije širom BiH prihvaćaju izazov, prilagođavajući i oživljavajući antifašističke vrijednosti u skladu sa savremenim trendovima, društvenim pitanjima i potrebama. Prošlost, sadašnjost i budućnost kombiniraju se kroz inicijative mladih. Oni nadilaze strah javnosti od različitosti prihvaćajući ljudsku solidarnost stvaranjem novih umjetničkih simbola, uličnih i internetskih kampanja, radionica i prilika za okupljanje i razmjenu.
Njihov angažman i odlučnost trebali bi biti inspiracija svima onima koji vjeruju u bolju budućnost BiH.

created: 9. novembra, 2021.

author: Aurora Pinelli


text:
Bellen Cosmetics: Dobra organizacija kao ključ uspjeha | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
10. novembra, 2021.
Prirodna kozmetika je sve više izbor potrošača i potrošačica koji/e biraju spoj prirode i kreativnosti umjesto dobrog reklamnog proizvoda. No, pokretanje malog biznisa vlastite kozmetike nije lako, pogotovo ukoliko se istovremeno i studira.
Amila Muratović iz Živinica ovaj izazov uspješno ostvaruje – pokrenula je Bellen Cosmetics, brend ručno izrađene kozmetike od prirodnih voskova, biljnih i eteričnih ulja. Između ostalog, na web stranici ovog malog biznisa se mogu pronaći i ogledala, čajevi, serumi – sve ono što je potrebno za lijepu kožu jedne žene.
Vlastito iskustvo kao inspiracija za pokretanje malog biznisa
Kaže da joj je od djetinjstva kozmetika bila strast. ,,U pubertetu sam se počela suočavati s problematičnom kožom. Nakon dubljeg istraživanja otkrila sam da je glavni krivac moja kozmetika. Proizvode koje sam koristila sadržavali su silikone, parabene, formaldehid, teške metale, kao i usporivače plamena. Ko bi to još poželio u svojim voljenim kozmetičkim proizvodima koje svakodnevno koristi za njegu lica“, navodi Muratović koja je tako dobila ideju i napravila nekoliko kozmetičkih preparata za sebe.
Željela je, kako ističe, kreirati prirodnu kozmetiku koja ne uključuje okrutnost prema životinjama i sastojke koji štete ljudima, ali i okolini. Naziv brenda je, kako kaže, nastao sasvim slučajno. ,,U tom periodu kada je i sam brend nastajao, sestra i ja smo gledale film. Glavna glumica se zvala Belén, pogledale smo jedna u drugu i misli su nam se poklopile. Ime Bellen nam se učinilo kao savršeno ime za kozmetiku. Riječ ,,bella“ na talijanskom označava nešto lijepo, tako da je to još jedan razlog više.“
Razlika između Bellen kozmetike i ostalih kozmetičkih proizvoda je, nastavlja Muratović, u samom sastavu, ali i u drugim karakteristikama. ,,Bellen ne testira svoju kozmetiku na životinjama i pri izradi ne koristi parabene, formaldehid, silikone niti teške metale. Umjesto toga, Bellen koristi botaničke sirovine iz certificiranog organskog uzgoja. Također, trudimo se slušati zahtjeve i mišljenja naših dragih klijenata. Ambalaža za pohranu kozmetike je uglavnom staklena ili papirna i sigurna za okolinu“, opisuje Muratović koja kaže da je Bellen kozmetika namijenjena ženama koje traže kvalitetnu njegu.
Timski rad kao tajna uspjeha
No, standardi ljepote, unatoč alternativama se ne mijenjaju, posebice zbog definiranja ljepote na društvenim mrežama. Ono što ova mlada poduzetnica poručuje svojim klijenticama je da vole i cijene sebe onakvima kakve jesu. ,,Lijepa koža je zdrava koža koju trebamo poštovati. Lice žene sa šminkom je lijepo, ali čisto lice bez šminke je luksuz. Prema tome, smatram kozmetiku mnogo važnijom nego šminku koju koristimo svakodnevno. Svakako želim napomenuti da društvene mreže nisu mjerilo ljepote i da ne trebamo vjerovati svemu što vidimo“, objašnjava.
Pored toga što je pokrenula mali biznis, Amila studira na Farmaceutskom fakultetu na Univerzitetu u Tuzli, a obaveze uspješno usklađuje zahvaljujući svom timu. ,,Zajedno pomažemo jedni drugima u rješavanju obaveza. Ponekad nam je svima naporno, ali kada u timu vlada harmonija sve je mnogo lakše. Bez ikakvog pretjerivanja, ali cijeli tim zrači nekom posebnom energijom. Smatram da je dobra organizacija ključ uspjeha“, kaže Muratović.
Za proizvodnju Bellen kozmetike uglavnom koristi, kako ističe, luksuzne sastojke sa specifičnim učincima. ,,Bellen kozmetika je ručno rađena od prirodnih voskova, biljnih i eteričnih ulja. Dostupni smo u svakom trenutku da poslušamo klijenta te na zahtjev pravimo izmjene u sastavu. Ukoliko je klijent alergičan na određeni sastojak mi ga obično zamijenimo sa nekim drugim koji više prija njegovom tipu kože“, kaže Muratović kojoj je proces proizvodnje u početku bio izazov, no sada ima podršku svog tima.
Unikatnost sastojaka kao savršen prirodni recept
,,Proizvodnja zaista izgleda kao jedno malo carstvo čistih ulja i voskova. Trudimo se svakim danom da je sve više unapređujemo savremenom opremom. Da bi nastao jedan proizvod prvo je potrebno razviti inovativnu recepturu. Zatim, primjenjujemo analitičnost u radu. Moramo biti sigurni, pedantni i jako pažljivi pri izradi. Dok je smjesa za proizvode u pripremi, za to vrijeme dezinfikujemo odgovarajuće ambalaže. Kada je smjesa gotova, lagano je premještamo u punilicu i tada kreće detaljno pakovanje preparata“, opisuje Muratović proces proizvodnje.
Cijenu prilagođava uvjetima tržišta, a za svaki proizvod pravi određene kalkulacije koje se obično zasnivaju na uloženom materijalu, radu i utrošenom vremenu. Međutim, bosanskohercegovačko tržište je jako nesigurno za male proizvođače i proizvođačice, a konkurencija se povećava, s čim se slaže i Muratović.
,,Općenito je veliki izazov razviti brend u svijetu visokokvalitetne prirodne kozmetike. Svjesna toga, uvijek biram originalnost i kreativnost. Trudim se da Bellen kozmetika ima autentičan izgled, kvalitetan sastav i lijepe povratne informacije. Drago mi je da su klijenti na vrijeme prepoznali dobrobit ove kozmetike i na taj način ostali vjerni prema istoj“, navodi Muratović čiji proizvodi još nisu pronašli mjesto u maloprodajnom lancu, no planira se okušati i u tim vodama kako bi kupcima olakšala kupovinu.
Da svijet proizvodnje i trgovine u BiH nije rezerviran samo za muškarce, dokazuje i Amilin brend koji je primjer za sve buduće žene poduzetnice koje planiraju pokrenuti svoj mali biznis. ,,Počnite što prije! Učite, istražujte, kreirajte. Što ste mlađi to je bolje jer imate više vremena za uspone i padove. Na taj način stičete iskustvo. Nemojte slušati druge, slušajte sebe. Budite sami sebi podrška. Dugotrajno iskustvo će vam otvoriti mnoga vrata“, savjetuje Muratović.
U budućnosti planira proširiti Bellen Cosmetics, no velike planove za budućnost ne želi otkrivati, već, kako kaže, ostaviti ih kao slatko iznenađenje. ,,Također, u narednom periodu bih se voljela posvetiti razvijanjem formulacija za nove proizvode. Svaki dan za mene predstavlja novi početak i smatram da bismo dobro trebali iskoristiti ono što nam život pruža“, zaključuje.
Proizvode Bellen Cosmetics možete potražiti na njihovoj web stranici, ali i na društvenim mrežama Facebook i Instagram.

author: Kristina Gadže


text:
Dječije suze ne poznaju razlike | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
17. novembra, 2021.
Ovo je priča stara više od dvadeset godina o tome kako me je jedne poslijeratne zime efendija posvađao sa Svetim Nikolom. | Piše: Samra Šakanović-Prgić (Orašje)
Piše: Samra Šakanović-Prgić (Orašje)
Ovo je priča stara više od dvadeset godina o tome kako me je jedne poslijeratne zime efendija posvađao sa Svetim Nikolom. Da, sa Svetim Nikolom! Veselom dobričinom koja daruje djecu! Sve do tada, Niko je redovno posjećivao moj dom, baš kao i mnoge druge u mojoj okolini, ostavljajući tako u staroj, ali čistoj čizmici broj 32 žvakaće gume i bombone. Svaki put s nestrpljenjem bih ga čekala satima uz drveni prozor, ali on se, nažalost, pokazivao samo mom babi. Dugo nisam razumjela zašto je to tako.
„Sad sakrij tu čizmicu i nikom ne govori da je bio. Nemoj drugoj djeci pravit’ zazubice”, govorio bi mi babo. I, doista, nikome ništa nisam govorila. Samo sam ga jednom, na kratko, spomenula prijateljici Rahmani. Ona, sirotica, na moje zaprepaštenje, uopće nije znala ko je Sveti Nikola, ali da ne duljim previše, te godine, tog kobnog jutra u mektebu, ne znajući ni sama ni kako ni zašto, upitala sam Mehmeda šta je on pronašao u svojoj čizmici. Eto, sad da mogu vratiti vrijeme sve bih povukla, jer me je taj mali bezobraznik pred svima upitao o čemu ja pričam i još je rekao efendiji kako ga ja ometam dok vježba sufaru. Ne moram vam ni pričati o tome kako sam u tom trenutku propala u zemlju od stida, a posebno onda kada me je efendija poslao kući i rekao da mu pošaljem babu.
Godinu dana poslije, u mojoj čizmici nije bilo ništa. Čekala sam satima, ali od Svetog Nikole tog dana nije bilo ni traga ni glasa. „Mora da sam nešto skrivila ili se njemu nešto dogodilo”, pomislila sam, a onda me je babo posjeo ispred sebe i rekao: „Slušaj me Samra, mi smo muslimani i mi slavimo samo Bajram. Zaboravi na sve drugo, nemoj da me efendija opet opominje. Od sada nema više čizmica ni poklona.”
Doista, tako je i bilo. Godinu dana poslije, onda kada sam u njoj trebala pronaći slatkiše, moja čizmica je opet zjapila prazna, crna i pocijepana, ružnija nego ikada prije. Kada sam ugledala  majku kako u nju stavlja cvijeće iz naše bašče, tek toliko da ne bude prazna, gorko sam zaplakala.
„Zašto si babo dozvolio da me efendija posvađa s Nikolom? Zašto mi opet nije došao?” upitala sam babu sa suzama u očima, a on me pogledao kratko, ma kao da mi dušu pogledom kida i bez ijedne riječi izašao iz kuće. Predvečer na prozoru, iako čizmica tamo više nije stajala, dočekala me je vreća puna slatkiša.
„Eto, bio Nikola”,  rekao mi je babo. „Kaže da mu je žao što nije prije došao, ali ti je poslao punu vreću da nadoknadi.”….
Godinama poslije našu kuću posjećivali su i Sveti Nikola i Djed Mraz i Zubić vila. Kružila sam oči na bundevama za Halloween, ukrašavala jelku u decembru i oslikavala kuhana jaja. Tada, prije više od dvadeset godina, nisam mogla razumjeti neke stvari. Nisam ni trebala. Bila sam previše mlada da bih znala šta je to religija uopće, ali, na moju radost, moj babo je znao šta su to dječije suze. Znao je koliko one bole. Ono šta sam ja danas nisu umanjile bombone u mojim čizmicama, ni najmanje. Ljudi kažu kako se jednaki s jednakima najlakše udružuju. Ja ne smatram tako. Oni koji su otvorenog uma to čine još i lakše. Iako se, ponekad, borba protiv nejednakosti čini kao borba s vjetrenjačama, mi mladi ljudi ne smijemo posustati ma koliko nas izjednačavali s Don Quijoteom.
Ja sam jako rano počela izučavati religije, od islama i katoličanstva do budizma, hinduizma i spiritualizma. U prvom razredu srednje škole, mnogo prije mojih prijatelja, pročitala sam i Kur'an i Bibliju. Ipak, razumjela sam, i još uvijek razumijem, kako se ne rađamo i ne živimo svi u jednakim uslovima. Boja kože, nacionalnost, religija, spol, finansijske mogućnosti i seksualna opredijeljenost – sve je to ono što nas čini drugačijima od drugih. Ipak, u moru različitosti moramo se boriti kako bismo (p)ostali ono što svi danas trebamo biti, a to je – dobri ljudi.
Rat je uništio sve što je bilo lijepo i pohvalno, a mi se i dalje, godinama poslije rata, razdvajamo kao da je nesloga ikada iznjedrila nešto dobro. Dosta je toga. Ja sam, doista, imala sreću. Rijetki su oni koji odrastaju u takvom domu –  prepunom ljubavi i razumijevanja, tamo gdje je osmijeh na licu djeteta važniji od svega drugoga. Zato, ne dozvolimo da groblja i mezarja budu jedina zemlja u kojoj vlada jednakost, jer kasno je tražiti i one sebi slične i one drugačije onda kada nas sve prekrije trava.
Ovaj esej je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja MIR kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja. Cilj takmičenja je bio da motiviše mlade da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. Mišljenja i stavovi koji su ovdje navedeni pripadaju isključivo autorima i ne odražavaju nužno mišljenja i stavove Centra za postkonfliktna istraživanja.


text:
Uz podršku je sve moguće | Balkan Diskurs
Marijana Vukmirica
18. novembra, 2021.
Daun sindrom centar iz Banjaluke je jedinstvena ustanova socijalne zaštite na prostoru Bosne i Hercegovine koja svojim programom socijalne rehabilitacije izgrađuje kapacitete osoba sa Daunovim sindromom za funkcionalan život.
U septembru prošle godine, Daun sindrom centar je dobio status ustanove socijalne zaštite, a prethodno je, od 2005. godine, funkcionisao kao udruženje građana.
U sklopu ovog Centra, pored sjedišta u Banjaluci, otvorene su i dvije komune: na Banji Vrućici i na Jahorini. Komuna na Banji Vrućici raspolaže plastenikom, voćnjakom i pčelinjakom, dok je voćnjak posađen i u komuni na Jahorini, a u planu je instalacija pogona za proizvodnju eteričnih ulja.
,,Kada sam pokrenuo program socijalne rehabilitacije 2015. godine, mislio sam da ću promijeniti njih, a oni su promijenili mene kada sam vidio šta sve mogu. Podučavajući njih, ja zapravo učim od njih. Njihov altruizam ne sadrži ni dio egoizma u sebi, jer oni kada pomognu ne traže i ne očekuju ništa zauzvrat”,  objašnjava Zoran Jelić, direktor Daun sindrom centra.
Kako sam kaže, u prošlom životu je bio građevinski inženjer, a sada je psihoterapeut i refleksolog. Nova zvanja je stekao obukama u inostranstvu. Navodi da sa štićenicima radi svaki dan, a pomaže i to što svira gitaru. U rad Centra je uključena i njegova supruga Zdravka Jelić koja je po zanimanju arhitektica, a u Centru je voditeljica likovne terapije.
Zoran Jelić je osnovao ovaj Centar iz ličnih razloga sa nastojanjem da pomogne svom sinu Lazaru koji se rodio sa Daunovim sindromom. Motiviralo ga je to što su osobe sa Daun sindromom, nakon što napune 19 godina i prestanu da pohađaju ustanove obrazovnog karaktera, prepuštene same sebi i roditeljima.
,,Tako postaju nevidljivi i za stručnjake i za širu okolinu. Mnogi od njih tada zapadaju u stanje apatije što kasnije može dovesti do razvijanja ozbiljnih depresivnih stanja. Zato sam sve ovo pokrenuo kako bih vratio ono što je osobama sa Daunovim sindromom oduzeto, a to je pravo na dostojanstven život”, dodaje on.
Metode usklađene sa onim u Evropskoj uniji
Jelić navodi da je model socijalne rehabilitacije koji sprovodi Daun sindrom centar usklađen prema modelu koji se sprovodi u Evropskoj uniji. U pitanju je rehabilitacioni program “PAIN”, koji za cilj ima izgradnju ličnog identiteta i integriteta osoba sa Daunovim sindromom na osnovu prava na samoizbor.
Taj model socijalne rehabilitacije podrazumijeva grupne i individualne psihoterapije, likovnu, dramsku, muzičku, plesnu i sportsku terapiju te program osamostaljivanja i radnog osposobljavanja. Prethodnih godina su imali saradnju sa nekoliko banjalučkih kafića u kojima su štićenici radili kao konobari. Sarađivali su i sa Zdravstveno-turističkim centrom Banja Vrućica i hotelom Kardial, sve do izbijanja pandemije korona virusa.
Od jula ove godine otvorena je komuna na Jahorini u okviru koje je uspostavljena saradnja sa Olimpijskim centrom Jahorina i hotelom Vučko. Zahvaljujući postignutoj saradnji, štićenici će prolaziti kroz obuke za konobare, kuvare, sobare, higijeničare i radnike u vešeraju.
,,Fokus je na onome što oni mogu, da izgrade samopouzdanje i razviju svoje potencijale, rušeći predrasude i boreći se protiv diskriminacije i stigmatizacije, jer od samog rođenja slušaju od okoline samo šta ne mogu i kako neće moći biti korisni članovi društva”, kaže Jelić.
Ovakav centar je važan, kaže Slađana Popović, master psihološkinja i psihoterapeutkinja pod supervizijom.
,,Kroz aktivnosti koje ovaj Centar sprovodi, osobe sa Daunovim sindromom se osnažuju i stiču kompetencije za izvršavanje određenih poslova što značajno doprinosi socijalizaciji ovih osoba. Na ovaj način se građanima šalje poruka da osobe sa Daunovim sindromom mogu i trebaju da budu aktivni članovi zajednice”, dodaje ona.
Naglašava da su u društvu još uvijek prisutne predrasude i stigmatizacija prema osobama koje su na neki način drugačije.
,,Nažalost, svjedoci smo da se osobe sa Daunovim sindromom, ali i druge osobe koje imaju bilo koji vid smetnji u razvoju ili neki oblik fizičkog invaliditeta, degradiraju i marginalizuju od strane društva. Ljudi često iz neznanja, neinformisanosti i straha, donose mnogo pogrešnih zaključaka i predrasuda o osobama sa Daunovim sindromom’’, navodi Popović.
,,Rad ovog Centra je primjer dobre prakse jer omogućava uključivanje osoba sa Daunovim sindromom u zajednicu, podižući svijest javnosti o sposobnostima i potencijalima osoba sa Daunovim sindromom, rušeći predrasude i stigmu”, objašnjava.
Rušenje predrasuda
Mnoge predrasude su štićenici Daun sindrom centra srušili u septembru 2019. godine kada je premijerno odigrana predstava “Mali princ”, prva predstava u BiH koju su izvele osobe sa Daunovim sindromom, dok je u junu ove godine premijerno prikazan i dokumentarni film “Neki novi Brodvej” koji je na filmskom platnu oslikao živote štićenika ovog Centra.
Još jednom su štićenici Daun sindrom centra srušili predrasude u maju ove godine, kada su osvojili prvo mjesto na Međunarodnom gastronomskom festivalu u Moskvi. Bili su jedini tim sačinjen od osoba sa smetnjama u razvoju.
Svi vidovi terapija koje organizuju u Centru imaju za cilj da svako od štićenika otkrije svoje potencijale, odnosno da svako pronađe ono što mu najviše “ide od ruke”, a onda se dalje radi na razvijanju tog potencijala.
Jedna od štićenica Daun sindrom centra iz Banjaluke je i dvadesetosmogodišnja Sandra Radinković. Kaže kako voli sve aktivnosti koje radi u Centru. ,,Volim sve da radim, i da slikam, kuvam, perem, berem bilje, to sve radim iz ljubavi. Mi smo tim, sve radimo zajedno. Nema tu laganja i izmotavanja. Mi smo porodica”, priča Sandra sa osmijehom.
Sandra dodaje kako joj Centar mnogo znači, da je u njemu stekla mnogo drugara, ali i da im pomaže da budu pametni, vrijedni iskreni i dobri ljudi.
Njene želje za budućnost su usmjerene ka zaposlenju i samostalnosti. ,,Hoću da radim, da budem kuvarica, volim sve da kuvam i ja to mogu”, dodaje Sandra.
Kao i Sandri, tako i Aleksandri Lakić, dvadesetpetogodišnjoj štićenici ovaj Centar znači mnogo.
,,Meni ovo znači sve u životu, da se aktiviram i da se bavim onim što volim. Volim ove ljude koji su uz mene, moje drugare, Zorana i Zdravku. Da nema ovog Centra, ne znam šta bi bilo sa mnom i svima nama, ne znam šta bih uradila – život bi mi bio mnogo teži”, kaže ona.
Navela je da u budućnosti sebe vidi kako radi i kako se bavi sportom. ,,Imam planove u sportu. Volim da igram fudbal i košarku, jer sportom pokazujem svoj trud. Želim da prođem obuku za konobaricu i kuvaricu i da pokažem sve što ja mogu”, dodaje.
Pomak u sistemu formalnog obrazovanja
Zoran Jelić ističe da je Daun sindrom centar doprinio i značajnom pomaku u sistemu formalnog obrazovanja u pogledu ophođenja prema osobama sa Daunovim sindromom. Početkom juna ove godine je potpisan sporazum sa Medicinskim fakultetom Univerziteta u Foči.  Sporazumom je predviđena višednevna obuka za studente defektologije u komuni na Jahorini.
Također je uspostavljena saradnja sa Medicinskim fakultetom Univerziteta u Banjaluci. Saradnjom je dogovoreno da će studenti medicine tokom pete godine studija učiti o programu socijalne rehabilitacije osoba sa Daunovim sindromom.
Iako je Daun sindrom centar zvanično postao ustanova socijalne zaštite od septembra 2020. godine, još uvijek nemaju finansijsku podršku.
Trenutno se finansiraju dobrovoljnim donacijama privrednika i građana, kao i iz ličnih resursa njegove porodice. Jedan dio finansijskih izvora dolazi preko samoprivređivanja kroz proizvodnju i prodaju biljnih i mednih preparata u okviru komune na Banjoj Vrućici. Međutim, direktor Daun sindrom centra ističe da ovi finansijski izazovi, kao ni izazovi u pogledu ljudskih resursa, ipak nisu najveći sa kojima se Centar susreće.
,,Najveći izazov su stavovi roditelja osoba sa Daunovim sindromom. Roditelji nisu svjesni svih potreba i mogućnosti osoba sa Daunovim sindromom zbog nedovoljno pruženih informacija od strane stručnjaka po rođenju djeteta i to se mora promijeniti kroz pokazivanje pozitivnih primjera šta sve mogu osobe sa Daunovim sindromom, a mogu puno toga”, zaključuje Jelić.

author: Marijana Vukmirica


text:
Naslijeđe Dejtona: učešće žena u politici | Balkan Diskurs
Mia Forton
19. novembra, 2021.
Marginalizacija žena u Bosni i Hercegovini (BiH) je veoma očigledna kada se pogleda politička kultura države. Žene se suočavaju sa sistemskim preprekama koje ih drže dalje od stranačke politike i civilnog društva.
U kojoj se mjeri ova marginalizacija može objasniti odsustvom žena iz Dejtonskog mirovnog procesa fokus je ovog članka, uz svjedočenja akademkinje Aide Hozić te pravnice i aktivistice Azre Berbić.
Dejtonski sporazum je potpisan u decembru 1995. godine i značio je formalni mir između Hrvata, Srba i Bošnjaka u Bosni i Hercegovini (BiH). Gotovo nijedna žena nije bila uključena u pregovarački proces, osim onih koje su imale administrativne uloge. Akademkinja Aida Hozić nazvala je čitav proces „nizom priča u svlačionicama“, dodajući da „jednostavno nisam mogla vjerovati da je odsustvo žena toliko očigledno u tom pregovaračkom procesu“.
Dejtonskim sporazumom pitanje mira je povezano samo sa pitanjem etničke pripadnosti i teritorije, uprkos rasprostranjenosti seksualnog nasilja nad ženama tokom sukoba. Tadašnji savremeni diskurs s pravom se fokusirao na široko rasprostranjenu i sistemsku upotrebu silovanja kao oružja ratovanja. Međutim, uticaj seksualnog nasilja tokom sukoba na žene, kao i temeljna rodna pitanja, nisu postali središnji dio mirovnog procesa iako je djelovanje u pravcu ovih pitanja bilo vitalno za zaustavljanje rata. Ženska tijela su tako postala prostor za politiku i oruđe intervencije za sprečavanje te vrste nasilja. Kako kaže Hozić: ,,Ovdje se zapravo radi o korištenju žena i instrumentalizaciji žena u svrhu vrlo militarizovanog međunarodnog sistema u kojem živimo.“
Tako je prilika za suprotstavljanje ženskoj instrumentalizaciji i pasivnosti u političkim procesima potkopana na prvoj stepenici mira u BiH. U savremenoj BiH, političko učešće žena u mainstream politici i civilnom društvu narušeno je patrijarhatom i teškim društveno-ekonomskim okolnostima koje sprečavaju žene da poput muškaraca aktivno učestvuju u donošenju odluka. Kako primjećuje advokatica i aktivistica Berbić: „Dejton je pokazao smjer naše politike, a 26 godina poslije mi još uvijek idemo u tom smjeru.“
Broj žena koje učestvuju u stranačkoj politici znatno je manji od 40% koliko zahtijeva Zakon o ravnopravnosti spolova u BiH. Nedavni izvještaj otkrio je da su na izborima u novembru 2020. godine manje od 20% izabranih kandidata bile žene. Smatra se da bi usklađenost s minimalnim standardima Zakona mogla potrajati još 42 godine. Nadalje, postoje problemi vezani za tretman žena na radnom mjestu. Žene su i dalje marginalizirane u velikim raspravama, razlike u platama i dalje su prisutne, a učestalo seksističko ponašanje je dobro dokumentovano.
Berbić ističe da ,,žene u politici [samo] ispunjavaju zakonsku kvotu“. Govori da je sama bila tražena da popuni listu regionalnih kvota i kako je zbog toga imala osjećaj da se njene misli i iskustva zanemaruju radi ekspeditivnosti. Hozić se slaže s tim, rekavši da „one žene koje se probiju moraju biti ili hipernacionalističke i muževne ili moraju biti prave profesionalne žene ali generalno, ovo je mnogo zloupotrebljen prostor za istinsko učešće žena u političkim procesima“. Drugim riječima, žene u BiH moraju se prilagoditi određenom profilu da bi bile uspješne. Čak i kada su na nekim pozicijama, ako su iskrene u svojim namjerama o mijenjanju stvari, one su minimizirane i njihov glas se utišava.
Ovi patrijarhalni stavovi i ponašanja doveli su do toga da mnoge žene i pronađu svoje mjesto unutar civilnog društva. Međutim, čak i unutar ovog područja, žene su potcijenjene. ,,Postoji ograničenje u načinu na koji žene mogu ući u politiku, nasuprot možda neposlušnom aktivizmu i učešću“, objašnjava Hozić.
Stoga je BiH na zanimljivoj poziciji kada je riječ o učešću žena u politici. Kako kaže Hozić: „Imamo dva procesa koja se odvijaju paralelno. S jedne strane, priča o osnaživanju žena i dovođenju žena u ekonomiju [i politički prostor], a zatim, s druge strane, istovremeno, zapravo potiskivanje žena. Dakle, imate ovu vrstu formalnog povećanja prava, dok istovremeno imate potiskivanje istih.“ To se dodatno komplikuje u društveno-političkom kontekstu BiH gdje su visoke stope nasilja u porodici i prava na odštetu za preživjele žrtve seksualnog nasilja tokom sukoba još uvijek najglasnija pitanja o pravima žena o kojima se priča.
Učestvovanje žena u politici nadilazi zastupljenost u institucijama u BiH. I Hozić i Berbić naglašavaju da patrijarhalne norme i vrijednosti o ženskim ulogama ograničavaju vrijeme, prostor i energiju žena da budu aktivne i na ovom polju. Kako Berbić kaže: „[U BiH] teret je biti savršena supruga i majka, imati savršeno očišćenu kuću, uvijek pripremljen ručak. Od žena se samo očekuje da se udaju i naravno da nemaju vremena razmišljati o sebi ili [kako izgraditi] svojoj karijeri.“ Hozić dodaje: ,,Znam da su žene [nakon rata] imale veće šanse da dobiju posao… Često su same prehranjivale porodicu što doista znači da tada nisu mogle učestvovati u političkom životu BiH. Zbog toga i mislim da nisu vidljivije – jer one doista nose teret društva.“
Sve ovo utiče kako žene u BiH doživljavaju same sebe. Često se ne uključuju u politiku jer ne znaju da mogu. Berbić komentariše apsolutnu nužnost obrazovanja u razbijanju međugeneracijskog, internaliziranog patrijarhata: „Veliki je problem činjenica da nismo edukovani i ne osjećamo se kao moćni pojedinci. One nisu edukovane da budu svjesne svojih pozicija u ovom društvu.“ To je posebno izraženo u ruralnim područjima BiH. Dakle, internalizirani patrijarhat ostavlja žene neobrazovanim, nejakim i sa smanjenom percepcijom vlastitih sposobnosti. Berbić nastavlja, „ne preispitujemo same sebe i ono gdje griješimo, već dopuštamo jednostavno da se to dogodi. Dakle, vjerujem da je glavni problem u tome što voljno učestvujemo u tome“.
Učešće i zastupljenost žena u politici u BiH mora se riješiti. Međutim, jednako je potrebno biti kritičan prema naglasku koji se stavlja na žene u raspravama o političkoj uključenosti. Hozić objašnjava da se „[ne] radi o ženama; žene su jako odsutne u tim procesima, a ovo je izvrsna ilustracija odsutnosti svih. Fokus na žene ima smisla jer mislim da skreće pažnju na ova očigledna odsustva drugih“. Drugim riječima, važno je razmotriti hoće li naš fokus na žene u raspravama o zdravoj demokratiji dodatno instrumentalizirati žene i druge marginalizirane identitete.

author: Mia Forton


text:
Baristkinja Slađana Palikuća: Snaga žene se često podcjenjuje | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
23. novembra, 2021.
Iako se zanimanje baristkinje često veže za muški posao, mlada poduzetnica Slađana Palikuća razbija sve predrasude o tom zanimanju.
Ovim poslom počela se baviti još u srednjoškolskim danima, a danas je ponosna vlasnica Piccola kafeterije u Banjoj Luci. Posebnost ovog šarmantnog mjesta je u tome što će šoljicu kafe poslužiti iscrtanu s različitim motivima kako bi se gosti osjećali što ugodnije dok ispijaju njihov omiljeni napitak. Poduzetnica ističe kako se žene moraju truditi dvostruko više da bi opstale u svijetu biznisa i kako se često olako shvataju.
Kroz dugi niz godina rada u ugostiteljstvu, Slađana je uvijek težila da unaprijedi svoje znanje i vještine zanimanja baristkinje. I pored raznih problema s kojima se suočavala u svom profesionalnom razvoju, nikada nije pomišljala da odustane od posla koji voli. U početku je radila u manjim kafeterijama, ali ubrzo je shvatila da svojim radom i zalaganjem može postići mnogo više.
„Željela sam se usavršavati u poslu koji volim. U jednom trenutku sam shvatila da u gradu u kojem živim imam jako malo mogućnosti za profesionalni napredak. Osjećala sam se kao da sam na neki način ,,prešla igricu’ i ništa mi više nije pružalo satisfakciju u poslu. To je bio prvi znak da nešto promijenim te sam se vrlo brzo odlučila da otvorim malu kafeteriju. Krenula sam od nule i počela stvarati temelj radeći sama po cijeli dan i tako dajući još jednu šansu sebi u ovom gradu“, prisjeća se Slađana svojih početaka.
Kafeteriju je otvorila prije samog početka pandemije, što ju je znatno unazadilo u poslovanju. I danas osjeća posljedice epidemioloških mjera koje su morali poštovati, kako ističe, samo pojedini ugostitelji. Kvadratura njenog kafića je jako mala, a bio je dozvoljen boravak samo četiri osobe u objektu. Slađana kaže da cijeli ugostiteljski sektor prolazi kroz ozbiljnu krizu od pojave pandemije, a veliki broj ugostitelja je dobio otkaz. Nikakvu pomoć tokom ove krize nije dobila, a kiriju za kafić morala je plaćati i tokom lockdowna.
Pojašnjava da pokretanje biznisa nije teško, ali je otežavajuće sve ono što dolazi poslije toga. Rijetki su oni koji se odlučuju pokrenuti vlastiti biznis, a najčešće zbog straha od neuspjeha.
„Koji god posao da radite, niti jedan početak nije lak. Svaki rad iziskuje određenu žrtvu ako želimo da uspijemo, a ponekad moramo i rizikovati. Nisam očekivala nikakvu pomoć od vlasti i države, jer pomoć dobijaju oni ugostitelji kojima uopšte nije potrebna“, dodaje mlada poduzetnica.
Smatra da je naše društvo još uvijek pod snažnim utjecajem stereotipa te da se značaj i snaga žene često podcjenjuje. Tokom svog rada susretala se s raznim problemima poput diskriminacije prilikom napredovanja, ali i ozbiljnijim poteškoćama. Kaže kako je najveći problem s kojim se suočavaju žene u malim biznisima taj da se neozbiljno shvataju, a nerijetko se susreću i s različitim oblicima nasilja.
„Prilikom otvaranja lokala pretrpjela sam i psihičko nasilje od starijeg muškarca. Govorio mi je da sam balavica koja vodi kafeteriju i da on želi da se napije gdje god poželi. Prijetio je da će slati inspekciju sve dok mi ne zatvore kafić“, prisjeća se Slađana tog traumatičnog iskustva.
U Piccola kafeteriji poslužuje kafu od, kako ističe, specijalitetne 100% Arabike, kao i mnoge druge napitke na bazi espressa. Također, na ovom mjestu se mogu probati različiti blendovi kafa koji potječu iz različitih regije svijeta, od Brazila i Indije, do Kube, Kolumbije i Etiopije. Za ljubitelje beskofeinske kafe, također imaju bogatu ponudu.
Nakon što je mnogo toga naučila o pripremi kafe, postala je instruktorica Bar Akademije. Posebno je ispunjava ovo zanimanje, jer ima priliku prenijeti svoje dugogodišnje iskustvo pripreme kafe na druge ljude. Edukacija za bariste se održava u Piccola kafeteriji i polaznici nisu dužni imati neko predznanje prije upisa. Edukacija ima praktični i teoretski dio, a polaznici izučavaju porijeklo i uzgoj kafe, metode obrade, pravilnu upotrebu i higijenu opreme te na kraju Latte Art – iscrtavanje kafe.
„Postoji nekoliko osnovnih motiva koje svaki polaznik mora savladati da nacrta na kafi. Kasnije kombinacijom osnovnih oblika pravimo nove, unikatne motive. Svaki gost se obraduje crtežu na kafi, jer sreća je u malim stvarima, nekad čak i jedno srce na kapučinu može popraviti dan“, priča s osmjehom Slađana.
Kaže da je u našem društvu stvorena svijest da se ne vrijedi truditi da biste uspjeli te smatra da to vodi potpunom ekonomskom i društvenom krahu. Vjeruje kako će ljudi biti uskoro u ozbiljnom problemu kada im svi dobri radnici odsele iz BiH.
„Iz mog iskustva veliki broj poslodavaca insistira da ima radnika koji će primati minimalnu platu. To da li je radnik profesionalan u svom poslu, dobar, odan i pošten – to ih nije briga“, dodaje.
Kroz život je naučila da koliko god da se prave planovi, život uvijek sprema nešto drugačije i neočekivano. Kaže da je u biznisu, ali i životu generalno, važno biti spreman prilagoditi se novonastaloj situaciji. Poručuje svim ženama koje kreću u svijet biznisa da, ako ih u potpunosti ispunjava to što rade, koračaju hrabro prema svojim zacrtanim ciljevima.
„Ne morate biti sjajne da biste počele, morate početi da bi ste bile sjajne“, završava Slađana svoju priču.

author: Mirnes Bakija


text:
Rodno zasnovano nasilje kao društveni problem | Balkan Diskurs
Redžo Efendić
25. novembra, 2021.
Obzirom na još uvijek patrijarhalan sistem u bosanskohercegovačkom društvu, ovaj problem nije problem žrtve, kako se on često percipira, već društveni problem.
Prema UN Women priručniku za izvještavanje o rodno zasnovanom nasilju, nasilje nad ženama je ,,možda najsramotniji i najrasprostranjeniji oblik kršenja ljudskih prava. Ono ne poznaje geografske i kulturološke granice, kao ni granice ekonomskog bogatstva“.
„Praktično svaka vrsta fizičkog, psihičkog i ekonomskog nasilja prema djevojčicama, djevojkama i ženama je rodno zasnovano nasilje. Ova vrsta nasilja nije uvijek vidljiva okom u smislu modrica, rana ili drugih fizičkih povreda, međutim razna ponižavanja, uvrede, ismijavanja, omalovažavanja su itekako nasilje pa čak i ako se desilo samo jednom, a pogotovo ako se to dešava unutar porodica i od osoba koje deklarativno ,,vole“ osobe nad kojima vrše nasilje“, ističe Zejna Šanjević Kussmaul, predsjednica Udruženja žena Univerzum Mostar.
Šanjević Kussmaul dodaje da Bosna i Hercegovina  ne čini dovoljno da dokumente čiji je potpisnik, poput Istanbulske konvencije, uistinu i primjenjuje, te da je  nedonošenje adekvatnih sankcija za njihovo nepoštovanje u suštini najveći problem.
„Rodno zasnovano nasilje u praktičnom bosanskohercegovačkom kontekstu znači da muškarac biva nasilan prema ženi – jer je u poziciji da može. To podrazumijeva da jedan čovjek zbog svojih bioloških karakteristika osjeća nadmoć i pravo na upravljanje tjelesnim i zdravstvenim integritetom drugog čovjeka, pa i pravo na odluku o životu i smrti“, kaže psihologinja i aktivistica Hana Sokolović koja smatra da je važnost stalnog podsjećanja na ovu temu u javnom prostoru bazirana na činjenici da veliki broj žena trpi nasilje u trenutku dok se čita ovaj tekst. Zbog svega toga, ističe, podrška mora biti neupitna.
„Rodno zasnovano nasilje je svaki oblik ugnjetavanja i maltretiranja jedne djevojčice ili žene. Možda se može prepoznati ako partner izražava agresiju, ljubomoru ili ako ga uspjeh ili ljepota njegove partnerice sputava. Sve to mogu biti indikatori nasilja. Međutim, nekad se ono pojavi poslije tri ili četiri godine braka. Želim naglasiti da je problematika silovanja u braku zanemarena u diskusiji i da ono spada u rodno zasnovano nasilje“, objašnjava Ružica Ljubičić, novinarka koja se bavi rodnom ravnopravnosti u medijskom i naučnom aspektu.
Misija OSCE-a u BiH definiše rodno zasnovano nasilje kao smetnju sigurnosti svim građanima/kama u BiH. Njihovo istraživanje za BiH objavljeno u junu 2019. godine pokazuje da je 38% žena iskusilo neki oblik nasilja već od petnaeste godine života. U istraživanju se navodi i da su najčešći oblici nasilja psihološko nasilje od strane intimnog partnera (36%) i seksualno uznemiravanje (28%).
„Pandemija Covid-19 je razotkrila tko je sve nasilnik u našem društvu, ali i potakla žene da prijave nasilje. Nakon pokreta ,,Nisam tražila“ se sve više govori o proživljenom nasilju i to je dobro. Upoznali smo svu silu i dominaciju muškarca na poziciji moći u raznim segmentima društva“, naglasila je Ljubičić koja trenutno radi na doktorskoj disertaciji ,,Senzacionalistički prikaz rodno zasnovanog nasilja u bosanskohercegovačkim tiskovinama“.
Zbog trenutne pandemije koronavirusa, većina žena je tokom lockdown-a bila prinuđena da bude zatvorena u svom domu sa nasilnikom. „Situacija sa pandemijom je pokazalu svu ozbiljnost i obim ovog problema. Ponovo država nije učinila ništa ili bar ne dovoljno da se pomogne žrtvama rodno zasnovanog nasilja. Mnoge situacije su završile ozbiljnim traumama sa dalekosežnim posljedicama“, kaže Šanjević Kussmaul.
„Pandemija u kojoj i dalje usvajamo nove obrasce ponašanja, društvene i zdravstvene norme, neke žene zatvorila je u normu svakodnevnog nasilja od kojeg su izgubile i jedini mogući izlaz – neke doslovno, fizički, druge gubitkom posla, treće gubitkom članova porodice koji su mogli pružiti spas“, naglašava Sokolović.
BiH je potpisnica nekoliko međunarodnih konvencija i sporazuma, uključujući Konvenciju o eliminaciji svih oblika diskriminacije žena (CEDAW) i Konvenciju Vijeća Evrope o prevenciji i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, što dokazuje da je rodno zasnovano nasilje diskriminatorno i kažnjivo zakonom. Također, nasilnik koji krši zaštitnu mjeru može biti kažnjen novčanom kaznom od 2.000 do 10.000 KM u Federaciji Bosne i Hercegovine, odnosno od 300 do 500 KM u Republici Srpskoj.
Konvencija Vijeća Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici (Istanbulska konvencija) donesena je u maju 2011. godine. Prema ovoj Konvenciji postoji nekoliko vrsta rodno zasnovanog nasilja a to su: psihičko nasilje, proganjanje, seksualno nasilje, seksualno uznemiravanje, cyber nasilje i ekonomsko nasilje.
„Istanbulska konvencija sadrži zaštitne mehanizme koji mogu pomoći ženama, ali se oni ne primjenjuju. Kao primjer mogu navesti zastoj finansiranja sigurnih kuća u BiH. Najveći problem su percepcija i stereotipi o Istanbulskoj konvenciji da ona širi LBGT ideologiju. Mnogo visokopozicioniranih dužnosnika nije pročitalo niti razumjelo sadržaj ovog dokumenta. Istanbulska konvencija može zaštititi žene od mnogih opasnosti kao što je ulazak u dječje brakove“, navodi Ljubičić.
S druge strane, zakoni o zaštiti od nasilja u porodici u FBiH i RS propisuju sljedeće zaštitne mjere: udaljenje iz stana, kuće ili nekog drugog stambenog prostora i zabranu vraćanja u stan, kuću ili neki drugi stambeni prostor, zabranu približavanja žrtvi nasilja, zabranu uznemiravanja i uhođenja osobe izložene nasilju, obavezan psihosocijalni tretman, obavezno liječenje od ovisnosti, privremeno lišenje slobode i zadržavanje u pritvoru. Institucije/organizacije koje su, prema zakonima, uključene u provedbu ovih zaštitnih mjera su: policija, Centar za socijalni rad, općinski sud, zdravstvene ustanove i nevladine organizacije.
„Izuzetno neefikasan sistem zaštite žena koje prijavljuju nasilnike, društvena stigma i izostanak ekonomske nezavisnosti žena dio je varijabli koje trebamo uzeti u obzir kada govorimo o značajnom prisustvu rodno zasnovanog nasilja u našem društvu“, ističe Sokolović.
Ipak, postoje razni mitovi i neistine o rodno zasnovanom nasilju. Jedan od njih je da nasilje izazivaju žene svojim ponašanjem ili oblačenjem te da u tom slučaju muškarac nije kriv jer mu je ona ,,dala povod za to“. Zbog brojnih stereotipa i predrasuda, žrtve se rijetko odlučuju na prijavu rodno zasnovanog nasilja. Često prođu i godine kada žrtve počnu govoriti.
„Prije svega, ne možemo od žene koja proživljava nasilje očekivati da ona odmah progovori ili prijavi nasilje. Pitanja poput ,,Zašto je šutjela do sada?“ pokazuju nedostatak empatije i razumijevanja ovog problema. Izuzetno je teško. Najvažnije je da žena ili djevojčica shvati da nije kriva za ono što se događa. Poželjno bi bilo obratiti se policiji, psihologu i Centru za socijalnu skrb. Ukoliko se nasilje već događa, jedno od potencijalnih rješenja su boravak u sigurnim kućama, bijeg, razvod, odlazak od partnera“, savjetuje Ljubičić.
Dodaje i da su preventivna rješenja povećanje edukacije i osviještenosti o tome šta je rodno zasnovano nasilje. Neke žene smatraju da je njihova agonija normalna i zbog toga trpe nasilje. Zbog svega toga preporučila je svim ženama i djevojčicama da idu na kurs samodbrane kao i da se obrate SOS linijama za pomoć koje su otvorene 24 sata.
Većina žrtava rodno zasnovanog nasilja nikada ne prijavi nasilnika zbog razmišljanja da može ostati bez djece ili zbog osuđivanja okoline, ali i zbog ekonomske ovisnosti o muškarcu. „Nasilje se ničim ne može opravdati niti neko ima pravo da bude nasilan iz bilo kojeg razloga prema nekom drugom. Već u osnovnim školama treba uvesti posebnu edukaciju na ove teme koje su jako, jako ozbiljne. Ukoliko se ovo pitanje ne počne sistemski rješavati bojim se da ćemo i dalje svjedočiti nasiljima mnogih vrsta. Nasilje se mora prijaviti, a nasilnici adekvatno kazniti“, poručuje Šanjević Kussmaul.
Uzimajući u obzir istraživanje Misije OSCE-a, samo je 5% žena prijavilo nasilje od strane partnera, a njih 3% izloženost seksualnom uznemiravanju. Također, OSCE-ovo istraživanje o dobrobiti i sigurnosti žena iz 2018. godine pokazalo je da je jedna od sedam žena doživjela fizičko ili seksualno nasilje od petnaeste godine života od strane partnera ili nepartnera, a šamaranje je naznačeno kao najčešći oblik fizičkog nasilja. Međutim, 13% onih koje su preživjele fizičko nasilje ukazalo je da je najozbiljniji oblik nasilja od strane bivšeg partnera uključivao prisilni seksualni odnos što je veoma zabrinjavajuće.
„Normaliziranje ideje prava na kontrolu muškarca nad životom žene ipak smo, u najvećoj mjeri, ostavili u decenijama iza nas. Iako glasnije nego ikad govorimo o nasilju nad ženama, to ne znači da ga više nema, niti da neke žene zaslužuju više zaštite nego druge. Svaka žena, bez obzira na njen obrazovni ili socioekonomski status, etnički, vjerski ili bilo koji drugi identitet, ima pravo na potpunu zaštitu od nasilja“, zaključuje Sokolović.
Nasilje možete prijaviti na: 1265 (Federacija BiH) i 1264 (Republika Srpska).

author: Redžo Efendić


text:
Poplave koje bude sjećanja | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
30. novembra, 2021.
Okrenula se prema rijeci. Vjetar je raznosio akacije po ledini. Padale su joj u kosu. Ličila je na stablo jabuke iz njegovog dvorišta. | Piše: Enesa Mahmić (Maglaj)
Piše: Enesa Mahmić (Maglaj)
2014.
Prizor je uvijek isti. U dvorištima vonjaju riječne alge i gliste. Muškarci pametuju, a žene zabrinuto lome prste misleći na sav mulj koji ih čeka ako se voda izlije u kuće.
– Svu noć nisam oka sklopila. Da nas dragi Bog sačuva –  kukala je krojačica.
– Pusti ti to –  promrmlja predsjednik mjesne zajednice –  trebalo je ljetos napravit nasip.
Uvijek je imao olovku u džepu košulje. Izgledao je pismen u očima seljana, pa su ga oslovljavali sa “gospodine”. Gledao je u nadolazeću bujicu i stresao se od užasa.
1994.
Ako skoči neće ga ganjati niz rijeku. Uzet će u obzir njegovo pretučeno tijelo, vezane ruke i duboku vodu. Mislit će da se utopio i vjerojatno će biti u pravu. A možda ipak preživi. Osjetio je cijev na prsima i to ga gotovo utješi. Brza smrt je najbolja, bez patnje. Zatim, neko je tražio cigaretu, upaljač. Cijev se povukla. Potrčao je nazad i svom snagom bacio se u ledenu vodu. Šokirala ga je silina pada, kao da se zabio u zid. Zapucali su. Meci su padali blizu njega.
Vrtlozi vode. Nepoznato selo. Žena.
Znala je šta joj je činiti kada je ugledala izmučenog Muškarca na vratima. Lice mu je bilo modro od udaraca. Podlivi, rezovi noža. Dobili su naredbu da svako nepoznato lice prijave u najbliži štab, ali kako da pošalje nekog u smrt?! Neka prijavljuju drugi, ona neće.
– Uđi!  –  rekla je.
Kuća je bila skromna. Kuhinja, dnevni boravak i malo kupatilo. Uzela je rakiju, čistila mu rane. Bila je neobično mirna kao da je najnormalnija stvar na svijetu dovesti Neprijatelja kući. Nije ga ništa pitala. Čula je šta se dešava u halama tvornice. Ljudi su nestajali preko noći. Cijele porodice.
Tišina se razlila po sobi. Nanosi kiše što tuku u prozorska okna su jedini zvuk.
– Hoću da ti pričam o psima  –  rekao je.
– Došli smo tu 1984. Otac je dobio posao u Agrokomercu. Djetinjstvo smo proveli pored rijeke. Igrali smo se kauboja i Indijanaca, s praćkama i kopljima koja smo sami pravili. Zrele bobice bazge bile su savršeno oružje. Kad pogodiš metu, ono se raspadne – paf! – ostavljajući fleku na odjeći žrtve koja je podsjećala na krv. Majke su nam donosile vruću pogaču s kajmakom, grabili smo je prljavim rukama. Otac je imao lovačke pse. Bože, kakvi su to bili psi! Dolazili su ljudi iz drugih opština da ih vide. Dvorište puno života. A onda je došlo zlo. Majka je rekla da bježimo. Otac je rekao: – Neću nigdje iz svog! Tražili su zlato, majci su strgali naušnice iz ušiju. Psi su lajali. Strijeljali su pse. Otac je proklinjao. Majka je rekla: –  Pusti to, samo da sačuvamo glavu. Otac je rekao:  – Ne dam na svoje! Strijeljali su i oca.
Tu mu se glas utanjio. Nije mogao više.
Slušala je njegovo disanje. Taj šum ispuni je gotovo nekim zadovoljstvom. Više od tri godine ulazila je u ovu kuću gdje je dočekivala samo grobna tišina. I kada je napokon legla u krevet i kada ju je san savladao, naglo je probudi jedan pomaman, zao glas:
Provirila je kroz prozor.
Vodili su zarobljenike na strijeljanje.
Brzo navuče paravane.
2014.
Bio je potpuno mokar kad je izbio na Kose. Gledao je staru kuću obraslu korovom. Kuću u kojoj je bilo toliko smijeha i radosti, kavgi i sočnih tračeva – svega ljudskog. Od rata više niko ne živi tu, čak ni ptice što su pravile gnijezda u visokim borovima. Sišao je u selo. Posvuda mulj. Ljudi su uzimali pakete iz kamiona. Sva prigradska područja su poplavljena.
Uzeo je paket i pošao Dolje.
Na ulicama leluja gomila: civilna zaštita, volonteri, policajci, radnici u kombinezonima, intelektualci izgubljeni u mislima. Nije pitao za putokaze, slijedio je vlastiti instinkt koji ga je odveo tačno na ono isto mjesto gdje ga je izbacila rijeka 1994. Blaga izmaglica obavila je skromnu kuću. Iz zemlje širio se jak miris truleži.
Vidio je Ženu.
Prošlo je više od dvadeset godina, ali ju je prepoznao. Uvijek bi je prepoznao. U njenom hodu bilo je nekog prkosa koji je plašio mlade, a kod starijih stvarao osjećaj nelagode. Čuo je da živi usamljeničkim životom. Susjedi su je izbjegavali. Nekada je bila jedna od Njih, pripadala tom malom skučenom svijetu, a onda je pogazila pravila. Izdajica. Te stvari se ne zaboravljaju lako. Ipak, nije razočarana. Takvi ljudi nisu joj bili potrebni. Živjeli su u užasnom strahu da bedemi njihovih uvjerenja ne budu srušeni, da ne ostanu potpuno bespomoćni bez ratničke mitomanije koja je pravdala zločin.
Bez riječi je spustio paket pored njenih nogu.
Okrenula se prema rijeci. Vjetar je raznosio akacije po ledini. Padale su joj u kosu. Ličila je na stablo jabuke iz njegovog dvorišta.
Ovaj esej je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja MIR kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja. Cilj takmičenja je bio da motiviše mlade da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. Mišljenja i stavovi koji su ovdje navedeni pripadaju isključivo autorima i ne odražavaju nužno mišljenja i stavove Centra za postkonfliktna istraživanja.


text:
Mine, opasnosti koje vrebaju svakodnevno | Balkan Diskurs
Vedad Borovac
2. decembra, 2021.
Još od kraja rata, mine u Bosni i Hercegovini (BiH) predstavljaju veliki problem. Uprkos brojnim akcijama, u kojim se upozoravalo na neeksplodirana ubojita sredstva, u BiH je, prema posljednjim dostupnim podacima, u minskim nesrećama stradalo stotine osoba.
Proces deminiranja traje od 1996. godine, ali problem još nije riješen. Mustafa Kadribegović, pomoćnik direktora rukovodioca sektora za organizaciju deminiranja i uništavanja NUS-a, za Balkan Diskurs kaže da su nakon rata mine predstavljale veliku opasnost i u većim gradovima poput Mostara i Sarajeva te da su se od tada napravili određeni pomaci.
Prema njegovim riječima, u periodu od 1998. do 2020. godine deminirane su 3/4 sumnjive površine. Mina ima, kako tvrdi, mnogo više u Federaciji Bosne i Hercegovine (FBiH), nego u Republici Srpskoj (RS), a novi rok za završetak procesa deminiranja u Bosni i Hercegovini je mart 2027. godine.
Prema Zakonu o deminiranju u BiH, navodi Kadribegović, održavanje i vođenje centralne baze podataka o minskim poljima je u nadležnosti Centra za uklanjanje mina u BiH (BHMAC).
,,Prema podacima BHMAC-a početkom 2021. godine minsko-sumnjiva površina u Bosni i Hercegovini iznosila je 957.14 km ili 1,96% teritorije BiH, od čega se na FBiH odnosi 751,40 km, RS 192,51 km, a u Brčko distrikt 12,99 km. Iz ovih podataka se jasno vidi da se većina minsko-sumnjivih područja nalazi na prostoru FBiH i to oko 80 % od ukupnog sumnjivog područja na mine u BiH. Ukupna veličina sumnjive opasne površine na kasetnu municiju u BiH, zaključno sa 31.12.2020. godine iznosila je 2.05 km2 (podaci za 2021. godinu će se uvrstiti nakon završetka deminerske sezone).“
Govoreći o trenutnom stanju u BiH, Kadribegović podsjeća da je nekoliko godina poslije rata stanje sa opasnošću od mina bilo takvo da su mnogi urbani dijelovi Sarajeva, Mostara, Gornjeg Vakufa-Uskoplja, Bihaća i drugih gradova u BiH bili minirani i predstavljali opasnost za građane.
,,Nažalost, u tom periodu nakon rata je veliki broj građana i stradao od mina. Treba znati da se stradanja od mina i danas dešavaju, samo u znatno manjoj mjeri u odnosu na poslijeratni period. Prema prvoj procjeni iz 1998. godine, sumnjiva opasna površina na mine u BiH je iznosila oko 4000,2 km ili 8,2% od ukupne površine BiH. U periodu od 1998. do 2020. godine, deminirana je ukupna površina od 3043 km² sumnjive površine“, objašnjava.
Revizija postojeće Strategije protivminskog djelovanja predviđena je, kako kaže, za 2023. godinu. Ističe da je nakon završetka ratnih dešavanja u BiH od posljedica mina umrlo 619 osoba, dok su 802 osobe povrijeđene, što pokazuje da su mine i neeksplodirana sredstva i danas ozbiljna opasnost za bosanskohercegovačko stanovništvo.
,,Na dnevnoj osnovi Federalna uprava civilne zaštite zaprimi između 5 i 10 prijava uočavanja NUS-a van minskih polja. Timovi Federalne uprave civilne zaštite su teritorijalno raspoređeni na prostoru FBiH tako da su svi kantoni pokriveni radom timova Federalne uprave civilne zaštite za uklanjanje i uništavanje eksplozivnih sredstava u vrlo kratkom periodu i na efikasan način. Uklanjanje mina je bitno drugačiji proces i radi se prema godišnjem planu rada deminiranja i listi prioriteta koju predlaže BHMAC, a usvajaju entitetske vlade i Vlada Brčko distrikta, odnosno Vijeće ministara BiH za područje BiH“, navodi Kadribegović.
Kako kaže, oko 60% preostale minsko rizične površine u BiH odnosi se na šumska područja, a  građanima je dostupna i aplikacija ,,BH Mine Suspected Areas“ sa mapiranim područjima sumnjivim na mine. Prema Kadribegoviću, ova aplikacija je korisna svima koji se kreću u blizini područja sa potencijalnom opasnošću od mina i mogu vidjeti svoj položaj u odnosu na minski opasna područja.
,,Problem NUS-a je daleko širi, jer zbog prirode ratnih djelovanja u BiH od 1992. do 1995. godine neeksplodirana ubojna sredstva se svakodnevno pronalaze i na lokacijama koja su tokom rata bila van područja ratnih sukoba. Bitno je znati da su nerijetko prisutna i neeksplodirana eksplozivna sredstva zaostala iz Drugog svjetskog rata. Svijest o opasnosti od mina i NUS-a nastojimo razvijati od školskog sistema u BiH do nekih posebno rizičnih kategorija kao što su radnici u oblasti šumarstva, planinari, lovci, ribolovci i slično“, zaključuje.
Aplikacija se može preuzeti na Google Play ili na web stranici BHMAC-a (www.bhmac.org).

created: 2. decembra, 2021.

author: Vedad Borovac


text:
Priče o ljubavi | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
2. decembra, 2021.
Rad na projektu ”Priče o ljubavi” za tim naših dopisnika bio je prilika da kroz terenski i istraživački rad donesu priče običnih ljudi koji su uspjeli održati svoju ljubav uprkos svim izazovima i preprekama koje je društvo nepravedno postavilo pred njih.
,,Kao vječita sanjarka, a dijete iz mješovitog braka, rad na projektu, ekipa iz tima i priče ljudi dugo će biti dio mene.”
Tim mladih dopisnika i dopisnica Balkan Diskursa, prethodnu godinu dana, radio je na serijalu priča pod nazivom “Priče o ljubavi”.
Šest naših obučenih dopisnika i dopisnica radili su na ovoj multimedijalnoj i umjetničkoj inicijativi kreiranoj s ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u Bosni i Hercegovini i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku. Projekt je realizovan od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), uz podršku i pomoć VII Academy i BOLD Programa Američke Ambasade u BiH.
BOLD program VII Academy
U februaru 2020. godine, VII Academy počeo je s intenzivnim programom obuke za mlade lidere i liderice iz cijele BiH. Rezultat tog četveromjesečnog programa bio je pet dodijeljenih malih grantova koji su realizovani u 2020. i 2021. godini.
Uz spomenuti projekt “Priče o ljubavi”, drugi projekti su uključili ”Ženske priče”, ”Taktilni mural”, ”Dobre vijesti” i ”Priče o domu i migraciji”. Više o projektima je dostupno ovdje.
Tokom trajanja obuke polaznici i polaznice, imali su priliku učiti o osnovama vizuelnog pripovijedanja, upoznati se s etičkim principima u nezavisnom izvještavanju, razvijanju vještina pisanja, osnovama preciznog i nepristrasnog izvještavanja, te vještinama medijskog poduzetništva.
,,Sudjelujući u obuci, naši polaznici, mladi lideri, uspjeli su stečena iskustva prenijeti u svoje zajednice, osmisliti vlastite male programe, i što je najvažnije, sa svojim projektima građanskog angažmana kreirati novi pristup pričama, poštujući dostojanstvo i integritet pojedinca s različitim gledištima, s fokusom na angažiran i refleksivan stav prema društvu”, rekla je mentorica i rukovoditeljica poslova VII Academy, Hasnija Zulić.
Iz VII Academy naglašavaju kako su posebno ponosni na činjenicu da su sve odabrane BOLD projekte vodile žene koje su uspjele realizovati planirane aktivnosti iz projekata bez obzira na sve izazove koje je sa sobom donijela pandemija COVID-19.
,,Svaka uspješna i stabilna društva imaju žene na rukovodećim pozicijama, a Bosna ih ima vrlo malo i vjerujemo da će naše žene koje su vodile BOLD projekte nastaviti imati tu važnu ulogu u budućnosti naše zemlje, zajedno sa svojim muškim kolegama”, ističe Hasnija.
Jedan od mentora BOLD programa VII Academy, Dr. Paul Lowe, naglašava kako je potrebno da bosanskohercegovačko društvo stvori prave uvjete i okruženje za mlade ljude u Bosni i Hercegovini kako bi mogli dati pozitivan doprinos zemlji i pronaći kreativne i uzbudljive poslove, što bi preokrenulo trend odliva mozgova uzrokovan nedostatkom prilika za mlade.
,,BOLD projekt je jasno pokazao da postoji nevjerojatna energija, vizija i vještina kod mladih ljudi iz cijele zemlje, te da uz prave poticaje i podršku mogu postići nevjerojatne rezultate. Bilo je ogromno zadovoljstvo i privilegija vidjeti kako se ova grupa ljudi pretvorila u prave lidere za budućnost”, zaključuje Lowe.
Priče o ljubavi ruše stereotipe
Pored toga što je bio trener i mentor na BOLD programu, Dr. Lowe je na projektu ”Priče o Ljubavi” bio urednik fotografije. On naglašava kako su teme obrađene kroz nagrađene BOLD projekte izuzetno važne za naše društvo u cjelini.
,,BOLD projekti koji su podržani ovim programom bave se važnim temama u bosanskohercegovačkom društvu. Pristupljeno im je s inteligencijom, integritetom i strašću. Posebno sam ponosan što su sve ove BOLD projekte vodile žene, koje su pokazale pravo vodstvo, organizaciju i kreativnost”, kaže on.
Rad na projektu ”Priče o ljubavi” za tim naših dopisnika bio je prilika da kroz terenski i istraživački rad donesu priče običnih ljudi koji su uspjeli održati svoju ljubav uprkos svim izazovima i preprekama koje je društvo nepravedno postavilo pred njih.
,,Ovo je bila jedinstvena prilika da razbijemo predrasude i stereotipe koje ljudi u BiH imaju o interetničkim romantičnim vezama. Također, vjerujem kako je ovo način da kroz ljubavne priče običnih ljudi, koji mogu biti naše prve komšije, pokažemo posebno mladim ljudima u BiH jednu drugu stvarnost, tj. da je moguće graditi veze i prijateljstva sa drugim ljudima bez obzira na njihovu nacionalnu i vjersku pripadnost”, rekla je Azra Berbić, dopisnica iz Kaknja i koordinatorica projekta.
Agencija Prime Communication, 2018. godine objavila je istraživanje stavova građana BiH o mješovitim brakovima. Prema tom istraživanju ukupno 38,7 posto građana se protivi takvoj vrsti bračne zajednice. Prema podacima entitetskih zavoda za statistiku Republike Srpske i Federacije BiH, u Bosni i Hercegovini tokom 2019. godine sklopljeno je više od 18 hiljada brakova. Od tog broja tek oko 600 je nacionalno mješovitih.
,,Društvena percepcija nacionalno mješovitih brakova značajno se promijenila i rijetki su oni koji se odluče da počnu takvu vezu. Strah od osude porodice, komšiluka, društva u cjelini, ali i teško ratno naslijeđe, transgeneracijske traume, često utječu i na izbor životnog saputnika”, ističe Azra.
Obzirom da je projekat realizovan u vrijeme pandemije COVID-19, i da članovi i članice tima dolaze iz različitih gradova cijele BiH, a većina intervjua i fotografisanja rađena je u domovima sagovornika, za cijeli tim predstavljalo je dodatni izazov. Međutim, to im je pokazalo koliko je važan timski rad.
,,Cijela pandemija za nas je bila veliki izazov jer smo morali razgovarati sa parovima u njihovim domovima. Iako se u tom periodu većina aktivnosti prebacila u online sferu, mi smo se trudili da intervjue napravimo uživo kako bismo dobili vjerodostojniju priču i osjetili cijelu situaciju tokom intervjua. Najvrednije iskustvo tokom cijelog projekta je bilo upoznati različite parove i čuti različite životne priče. Također, ono što smatram izuzetno važnim je naša podrška u timu i uzajamno motivisanje”, govori Mirnes Bakija, dopisnik iz Sarajeva.
,,Najvrednije iskustvo bio je timski rad tokom projekta. Svi učesnici su radili, trudili se i davali sve od sebe i uvijek je lijepo vidjeti i naučiti iz tako usklađenih primjera”, dodaje Armin Halilović, dopisnik iz Zavidovića.
Izazove rada na Pričama o Ljubavi iskoristili su za profesionalni i lični razvoj
Za tim je pored produkcije priča ovo bilo posebno vrijedno iskustvo, jer je svakom od njih to bila prilika za dodatni lični i profesionalni razvoj.
,,Kao tim podijelili smo posao, a uz mentorstvo i uz podršku voditeljice projekta izazovi na koje smo nailazili lako su se savladavali. Unaprijed određeni i dogovoreni rokovi pokazali su se korisnim. Radeći na projektu ponovno sam uvidjela koliko je timski rad dobar i produktivan, te da rudarenje (u ovom smislu potraga za sagovornicima) na kraju uvijek da rezultate”, kaže Anja Zulić, dopisnica iz Banja Luke.
Od početka projekta cijeli tim je uživao radeći sa parovima iz cijele BiH i po završetku svakog intervjua su, kako ističu, osjećali veliku dozu pozitivne energije, što im je bio dodatni motiv za nastavak rada.
,,Naći parove koji će se ‘ogoliti’ i ispričati svoju životnu priču nije bilo lako, no upravo zbog toga je naš projekt jako personalan za svakog čovjeka i ostavlja dojam. Htjeli smo kroz priče istaknuti i odnos okoline prema multietničkim parovima koji je najčešće politiziran kroz etnocentrizam i nacionalizam, ali i nazivan „miješanim/om“ brakom ili vezom”, govori Kristina Gadže, dopisnica iz Ljubuškog.
Mitar Simikić iz Ugljevika, glavni fotograf na projektu, imao je poseban izazov u kratkom vremenu prikazati sve parove kao dio jednog serijala, ali i s druge strane sačuvati jedinstvenost svake priče.
,,Izazov kratkog vremena koje je bilo dostupno za snimanje, pretvorio se u pravi izazov, pokušati ne propustiti niti jednu neisceniranu scenu koja se dešavala pred kamerom. Ne bih mogao da izdvojim jednu od priča kao najvredniju jer svaka je bila iskustvo za sebe i bitna za moj razvoj kao fotografa. Kao slagalica me je formiralo i zasigurno osjećam da sam postao bolji fotograf”, rekao je Mitar.
Priče o ljubavi pobjeđuju
,,Smatram da nas je ovaj projekat osobno razvio, ali i profesionalno unaprijedio. Slobodno mogu reći da je ovo bilo jedno od najljepših profesionalnih iskustava”, s ponosom ističe Mirnes.
Jasno je kako je cijeli tim na projektu bio inspirisan pričama parova s kojima su razgovarali. Ta iskustva su, kako kažu, na poseban način oblikovala njihove ličnosti.
,,Ljudi koji su s nama proveli nekoliko sati djeleći priču o svojoj ljubavi – vratili su me na neke nužne postavke koje su u sivilu svakodnevice možda bile zapostavljene. U periodu kada smo mjesecima zbog korone slušali da smo mi ljudi prijetnja jedni drugima (što se u istoriji iz drugih razloga događalo bezbroj puta) ponovo sam našla tu iskru i čar u životu – a to je ljubav, koju su naši sagovornici nesebično dijelili s nama”, prisjeća se Anja.
,,Ponovo sam sebi dokazao da jedan čovjek ne može sam i ne treba. Dokazale su to i ove priče koje smo pratili. Parovi koji su me učili nesebičnošću dijeljenja, žrtvovanja i odlukama. U trenucima emotivno, u drugom ponosno”, zaključuje Mitar.
Sve Priče o Ljubavi možete pročitati na https://balkandiskurs.com/projekti/price-o-ljubavi/.


text:
Pruži ruku šapi više će da ti vrati | Balkan Diskurs
Sajma Kapić
3. decembra, 2021.
„Život sa ljubimcem je ljepši i kakva god da je situacija, ona je uljepša kada dođe da se pomazi i pogleda vas onim pogledom kojeg samo životinje imaju. Bude vam toplo oko srca, i nekako bude ljepše.“
Ovako je život sa ljubimcem opisala Vanesa, djevojka koja je prije skoro godinu odlučila da udomi macu, te joj tako spasi život i ujedno u svoj dom unese neku novu dozu radosti.
Vanesa kaže, kako je veliki ljubitelj svih životinja, no s obzirom da je već imala mačka, koji je nažalost uginuo i ovaj put se odlučila da za svog ljubimca uzme upravo mačku.
Mačke ipak zahtijevaju posebnu njegu i pažnju
Nekom ko se prvi put odluči za mačku kao ljubimca, sva potrebna njega i briga mogu da izgledaju komplikovano no ustvari, bitno je samo dobro se informisati i svojoj maci pružiti puno ljubavi i naravno strpljenja.
„Cijela kuća joj je na raspolaganju, a za njenu njegu biram najkvalitetnije proizvode.“
Razdvojenost ljubimca i vlasnika može teško uticati na oboje, te je samim tim bitno se dobro pripremiti kako bi se kasnije olakšao rastanak.
„Na početku sam se preteško razdvajala od nje kada bih morala negdje na par sati. Danas je lakše, ali sve moram da prilagodim njoj da se ne osjeća usamljeno i da bude sigurna te naravno sita“, istakla je Vanesa.
Mačka kao ravnopravan član porodice
Kako Vanesa kaže, kućni ljubimac možda neće riješiti vaše probleme, ali će vam sigurno pomoći da lakše prođete kroz neki težak period u životu, što su potvrdili i podaci istraživanja UCLA univerziteta.
Naime, prema njihovom istraživanju čak i obično maženje ljubimca dovodi do automatskog opuštanja. Ljudi koji imaju interakciju sa ljubimcima, i generalno životinjama, u svom mozgu potiču lučenje serotonina i oxitocina koji igraju ulogu u podizanju raspoloženja.
Zanimljiv podatak iz tog istraživanja je da posjeta psa u trajanju od 12 minuta pomogla da se kod pacijenta sa zatajenjem srca poboljša funkcija srca i pluća tako što se snizio pritisak, te se smanjilo otpuštanje štetnih hormona i smanjila se anksioznost.
Pored svih psihičkih benefita za naše zdravlje, tu su dakako i oni fizički.
Ukoliko osoba posjeduje psa, redovnim izlascima u šetnje će osnažiti kondiciju i poboljšati opće zdravstevno stanje.
Životinje su zaista jedna blagodat, i trebali bi da se o njima brinemo sa puno ljubavi i poštovanja. Ukoliko imate mogućnost i priliku, svakako bi trebali da pružite dom nekoj od napuštenih životinja i zauzvrat dobijete mnogo više, jer kao što i sam naslov kaže: „Pruži ruku šapi više će da ti vrati.“

created: 3. decembra, 2021.

author: Sajma Kapić