text:
Opsada Sarajeva kroz objektiv Paula Lowea: Stalna postavka u sarajevskoj Vijećnici | Balkan Diskurs
Josephine Mintel
12. septembra, 2022.
Izložba ‘Opsada/Siege’, crno-bijele fotografije britanskog fotografa Paul Lowea, o svakodnevnom životu građana Sarajeva pod opsadom, kulturi, mehanizmima preživljavanja, smrti i djetinjstvu svake godine počevši od 5. aprila će biti postavljena u sarajevskoj Vijećnici kao znak sjećanja na početak najduže opsade u modernoj historiji jednog glavnog grada.
Tokom obilježavanja 30. godišnjice od početka opsade Sarajeva izložba ‘Opsada/Siege’ je izložena u auli sarajevske Vijećnice, koja je također bila razorena.Tokom fotografisanja Vijećnice 1993. godine, Lowe je kazao da je bila toliko uništena, razorena, da nije mogao zamisliti da će biti ponovno izgrađena, otvorena. ,,Postavljanjem fotografija, uključujući i onu snimljenu u ruševinama Vijećnice tokom rata, bio je snažan, simboličan trenutak za mene i ovaj grad“, pojasnio je Lowe.
Korištenjem modernih tehnologija bilo je moguće skenirati negative u visokoj rezoluciji i ispisati ih na mrežasti materijal koji je namijenjen za vanjsku upotrebu, što omogućava stvaranje ogromnih ispisa bez ugrožavanja kvalitete. Tako su crno-bijele fotografije širine 2,35 metara i visine 1,5 metara sadržane u izložbi ‘Opsada/Siege’ u sarajevskoj Vijećnici bile otisci u gotovo prirodnoj veličini koje se u atriju nisu takmičile s prostorom nego su djelovale s njim u sinergiji.
Atrij je šesterokutan, a Lowe je odabrao pet fotografija za prikaz na svakoj od šest strana -ukupno 30 fotografija. Svaka od šest “strana” ima temu: sama opsada, kultura, svakodnevni život, mehanizmi preživljavanja, smrt i djetinjstvo. „Stvarno sam želio koristiti fotografije na način koji bi odgovarao arhitekturi Vijećnice kako bih ispričao priču“, istaknuo je Lowe.
Gledajući njegove crno-bijele fotografije, neki bi se mogli iznenaditi kada saznaju da je Lowe u početku bio poznat po fotografiji u boji. „Kada sam prvi put došao u Bosnu ‘92. godine, bio sam na neki način poznat kao mlad fotograf u usponu koji je pretežno radio u boji. Tokom svog prvog putovanja, fotografisao sam samo u boji“, kazao je Lowe.
Njegov prvi posjet Sarajevu je bio kratak, samo nekoliko sedmica. Zatim je otišao u Somaliju, gdje je zabilježio glad koja je tamo vladala. Ali, nešto ga je vuklo u Sarajevo gdje je i ostao  – zauvijek.
„Kad sam se vratio ‘93. godine, imao sam malo drugačiju perspektivu. Opsada je već zakoračila u svoju dugu drugu godinu. Više sam se zainteresovao za tu priču o svakodnevnom životu – kako ljudi, obični ljudi, preživljavaju u ovoj situaciji. Osjećao sam da bi nešto o prirodi grada, suštini onoga što je bilo, bolje funkcionisalo kao crno-bijelo“, pojasnio je Lowe zašto su fotografije crno-bijele.
Grad Sarajevo, Informativni centar Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ/ICTY) u partnerstvu sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, Memorijalnim centrom Srebrenica i Modulom memorije su 4. i 5. aprila ove godine organizovali obilježavanje 30. godišnjice od početka opsade Sarajeva u sarajevskoj Vijećnici. Program obilježavanja na prijedlog gradonačelnice Benjamine Karić usvojilo je 23. februara gradsko vijeće Grada Sarajeva. Izložbom ‘Opsada/Siege’ započelo je obilježavanje 30. godišnjice opsade Sarajeva, a dan kasnije održana je međunarodna konferencija pod nazivom ‘30. godina poslije – Sarajevo’.
„Važno je da se ovakva svjedočanstva sačuvaju za buduće generacije – da upozoravaju, ali i da edukuju“, kazala je Ismena Čaušević, stručna saradnica Informativnog centra MKSJ-a.
Prema njenim riječima, izložba ‘Opsada/Siege’ je trajno pohranjena u Informativnom centru MKSJ u sarajevskoj Vijećnici i svake godine će biti ponovno izlagana u atriju za javno razgledanje u sklopu komemoracije.
Tokom otvaranja izložbe, gradonačelnica Karić je pohvalila izbor fotografija koje su odabrane. „Od 1992. do 1996. Paul Lowe je živio s nama u Sarajevu, dokumentujući našu svakodnevicu. Nije samo prikazivao stanovnike kako ulicom snajpera bježe od metaka, ili ranjenike koji traže pomoć, već i naše građane kako svojom snagom prkose svakodnevnim nedaćama“, kazala je Karić.
Jedna od najdražih autorovih fotografija je usredočena na tihi prkos građana. „Postoji slika mlade djevojke koja gleda starca kako igra šah, snimljena na stubištu stambene zgrade. To je jednostavna slika, ali govori puno o svakodnevnom životu ljudi jer niste mogli izaći van“, istaknuo je Lowe.
Prema njegovom mišljenju i izbor Susan Sontag da postavi “Čekajući Godoa” je bio vrlo prikladan jer je opsada bila takva – kako provodite vrijeme, dan za danom, mjesec za mjesecom, godinu za godinom.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja je ukazala na bitnost dokumentovanja, istaknuvši ulogu stranih fotografa i novinara koji su živjeli sa građanima Sarajeva i svakodnevno bilježili ono što se dešavalo i slali svoje izvještaje i fotografije u svijet, a što je pomoglo u osnivanju MKSJ i donošenju presuda o teroriziranju građana Sarajeva.
Podsjetila je na saradnju s Informativnim centrom MKSJ-a, Gradom Sarajevom, Memorijalnim centrom Srebrenica, a što je imalo za rezultat da izložba ‘Opsada/Siege’ bude postavljena u Prostoru za kulturnu dekontaminaciju u Beogradu, kao i u Memorijalnom centru Srebrenica.
Izložba ‘Opsada/Siege’ otvorena je u Beogradu krajem aprila. Nataša Govedarica je iz Sarajeva, ali više od dvadeset godina živi u Beogradu. Trenutno je direktorica ForumZFD-a Srbija, njemačke organizacije za izgradnju mira koja je započela s radom  na Zapadnom Balkanu, a sada djeluje širom svijeta. Govedarica je bila glavni pokretač otvaranja ‘Siege/ Opsada’ u Beogradu.
„Prije desetak godina imali bismo izbor prostora u kojima smo mogli imati Paulovu izložbu. To je moglo biti, primjerice, u Kulturnom centru Beograda“, kazala je Govedarica, podsjetivši na izložbu “Masakr u Bogujevcima”, koja se odnosi na ubistvo dvije albanske obitelji od srpskih paravojnih skupina u gradu Podujevu tokom rata na Kosovu 1999.
Ta je izložba, prema njenom mišljenju, predstavljala mnogo kontroverzniji materijal. Danas, međutim, kazala je da nema šanse da bi javno finansirana institucija prihvatila Paulov rad.
„Sada postoje zapravo dvije galerije koje prikazuju tu vrstu materijala: Prostor za kulturnu dekontaminaciju i Inicijativa mladih. Niko drugi ne želi ići protiv mainstreama – i, moram reći – nacionalističkog narativa“, kazala je Govedarica.
Uprkos reputaciji da privlači istu ekipu protiv ukorijenjene politike, Govedarica je bila zadovoljna raznovrsnom publikom.
„Ovakve događaje obično posjećuju isti zatvoreni krugovi, a ja ih sve poznajem. Obično bih hodala okolo govoreći: ʻbok, zdravo, zdravo, kako si?ʼ Ali ovaj put sam vidjela mnogo novih lica, mladih lica“, istaknula je.
Lowe je komunicirao s mladima prilikom otvaranja izložbe u Beogradu i bio je iznenađen koliko malo znaju o opsadi Sarajeva.
„Nekoliko ljudi je reklo istu stvar, što sam smatrao stvarno jezivim. Sve dok nisu bili u ranim 20-ima – to su fakultetski obrazovani mladi aktivisti za ljudska prava – nisu ni znali da se opsada Sarajeva desila. Nije da su je poricali. Jednostavno ona se nikad nije ni desila“, pojasnio je Lowe, što je za njega zapanjujuće da u glavnom gradu – bratskom gradu na neki način, udaljenom samo nekoliko sati – mnogi nisu ni znali da se opsada uopće desila.
Fotografije su ovo ljeto bile dostupne za još veći broj mladih. Komplet grafika iz sarajevske Vijećnice ovog jula je privremeno stigla u Srebrenicu na godišnjicu genocida.
Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica, zahvalio se fotografu Lowe na dokumentovanju svakodnevnice građana Sarajeva tokom najduže opsade nekog grada u historiji tokom otvaranja izložbe ‘Opsada/Siege’ u Memorijalnom centru u Potočarima. Kazao je da je opsada Sarajeva najpotcjenjeniji događaj raspada bivše Jugoslavije. ,,Sarajevu niko nije davao nikakve izglede“, istaknuo je Suljagić.
Lowe je imao zanimljivu promjenu perspektive za fotografije koje je snimio u Sarajevu tokom rata. U početku je favorizirao ono što naziva “glasnim” fotografijama – fotografijama koje su izbliza i osobno prikazivale grozote. Fotografije koje su imale za cilj natjerati međunarodnu zajednicu da nešto učini.
Kako je vrijeme prolazilo, fotografije iz tog razdoblja počeo je cijeniti s estetskom vrijednošću – fotografije koje prikazuju tiše trenutke i otpornost, poput mnogih izloženih u ʻOpsada/Siege’.
„Fotografisao sam puno različitih načina na koje su ljudi izrađivali kućne sprave za nošenje vode, hrane, drva – dječja kolica, sanke, kolica. Snimio sam vjerovatno šezdeset ili sedamdeset različitih takvih sprava, što ima jaku etnografsku vrijednost“, istaknuo je Lowe.
Grafike iz Beograda bile su u Prizrenu na Kosovu kako bi bile prikazane tokom popularnog filmskog festivala Dokufest. Lowe je u pregovorima da ih izloži i u Novom Sadu.
Dok traje balkanski put izložbe ‘Opsada/Siege’, Lowe je naglasio je da želi pokušati pronaći neke ljude koje je fotografisao i vidjeti što im se dogodilo u proteklim godinama. „Želim ih pitati o njihovim sjećanjima na opsadu. To je sljedeći projekt“, najavio je Lowe.

created: 12. septembra, 2022.

author: Josephine Mintel


text:
Nesebični ljudi velikog srca | Balkan Diskurs
Dunja Rujević
15. septembra, 2022.
Edukativni kulturni centar „IHTUS“ (EKC „IHTUS“) već 14 godina kroz volonterski i koordinatorski rad održava edukacije i druženje djece kroz radionice, kampove i sportske događaje, a ujedno pomažu i socijalno ugroženim porodicama, njih 130, s područja Banjaluke i Prijedora, kroz “Kumski projekat”, prema kojem svako dijete ima svog kuma koji mu finansijski pomaže.
Ljiljana Baniček, predsjednica EKC „IHTUS“ i koordinatorka socijalnih i ekonomskih projekata, pojasnila je da održavaju radionice, koje su prilagođene djeci a tematika je vezana za alkoholizam, narkomaniju, seksualno uznemiravanje, poštovanje prema roditeljima, odnose u porodici i tome slično.
„Kad nam dođu timovi iz inostranstva obično organizujemo trodnevne kampove za učenje engleskog jezika i time im omogućavamo da na kreativan način pokušaju naučiti jezik. Da ne bi bilo samo učenje, imamo i sportske radionice, tako da djeca učestvuju u različitim sportovima od fudbala, američkog fudbala, floorball i tako dalje“, kazala je Baniček.
Početkom svog djelovanja EKC „IHTUS“ je imao grupu iz inostranstva koji nisu govorili naš jezik pa su pozvali studente koji su pohađali kurs engleskog, organizovanog od EKC „IHTUS“, da pomognu s prevodom prilikom radionica u Javnoj ustanovi Dom za djecu i omladinu „Rade Vranješević“ u Banjaluci.
Studenti su željeli da nastave rad s djecom bez roditeljskog staranja i predložili su da djeci predaju engleski jezik. Nakon nekog perioda, shvatili su da to ne ide tako kako su zamislili i pedagogica u Domu im je predložila da organizuju takozvani “Klub čitalaca”.
Belinda Čaplin, koordinatorica EKC „IHTUS“ za međunarodnu saradnju, pojasnila je da je 2010. godine nastao “Klub čitalaca”  u sklopu kojeg su djeca posjećivala Dječiju biblioteku u banjalučkom naselju Borik i održavala različite radionice za djecu u Domu. S obzirom da se biblioteka preselila 2019. godine, prestali su ići u biblioteku ali su nastavili organizovati radionice u Domu.
Nina Galić, Nada Lekić i Katarina Travar su dugogodišnje volonterke u EKC ,,IHTUS“. Zajedno s ostalim volonterima i kolegama iz inostranstva, učestvovale su na različitim radionicama i događajima. Iza sebe imaju bogato volontersko iskustvo, ali i, kako kažu, uspomene koje će pamtiti čitav život.
,,Jako mi je teško da izdvojim najdražu radionicu, jer je meni svaka bila draga na svoj način i u svakoj sam jednako uživala. Radovala sam se svakom odlasku u biblioteku, pozorište, svakom druženju na igralištu i izletu“, objasnila je Nada.
Nina ističe da je najbitnije od svih tih događaja upravo taj osmijeh koji oni izvlače na dječjim licima što izaziva ogroman osjećaj zadovoljstva.
,,Kroz sve te događaje se sve više povezujemo sa djecom, a naravno i mi veliki smo djeca, pa se vratimo u djetinjstvo i zaigramo i zabavimo sa njima. Mene lično ispunjava kada znam da idem kod, kako ja volim reći, svoje djece, da se igramo i zabavljamo. Uljepša mi dan. Znači mi koliko i njima. Djeca to sve cijene i njima je uvijek potrebno dobro društvo“, navela je Nina.
Ona smatra da svako ko može treba da volontira jer „nema ljepše stvari nego kad znaš da možeš usrećiti nekoga“.
Katarina preporučuje volontiranje u EKC ,,IHTUS-u“, zato što se stiče prilika da se upoznaju novi ljudi, druge kulture i šire se vidici. Takođe, kao dodatni razlog navodi da je ovaj rad upravo za one osobe koje vole rad s djecom.
,,Tokom svog volontiranja sam mnogo toga naučila i dobila sam bezbroj sjajnih prilika. Naravno, rad sa djecom nije lak, ali njihovi osmijesi i sreća su najveća nagrada za uložen trud“, smatra Katarina.
Plan EKC „IHTUS“ je u narednom periodu jačanje volonterskog aktivizma te organizovanje mnogobrojnih projekata. Baniček je pozvala srednjoškolce i studente da se prijave jer će od druge polovine septembra početi novi program volontiranja prema kojem će volonteri imati priliku da dobiju i volonterske knjižice.
U saradnji sa Fida International, EKC ,,IHTUS“ pomaže 80 socijalno ugroženim porodicama u Banjaluci i 50 u Prijedoru kroz ,,Kumski projekat”. Baniček je pojasnila da svako dijete ima svog kuma koji im finansijski pomaže.
,,Oni se zaista brinu za tu djecu te im šalju razne pakete, pisma, te novac za odjeću, obuću, školovanje i slično. Takođe, djeca imaju direktan kontakt sa sponzorima, uz pomoć nas. Ne mogu se lično upoznati, ali im pišu pisma. Na taj način, znaju da imaju nekog u Finskoj ko misli na njih i želi im da završe školu“, kazala je Baniček.
Prije početka školske godine se, između ostalog, obavlja sastanak sa roditeljima i sa djecom. Nikada se ne kupuju stvari, koje EKC ,,IHTUS“ smatra neophodnim, već djeca kažu šta im treba od školskog pribora, odjeće, obuće i tako dalje. Ukoliko djeca žele ići na ekskurziju ili na izlet, to im se može obezbijediti. Takođe, u toku godine se organizuju božićne i vaskršnje priredbe, tako da djeca, te njihova braće i sestre dobijaju paketiće. Kroz čitavu godinu, porodicama se obezbjeđuju prehrambeni i higijenski paketi.

source: news-balkandiskurs

created: 15. septembra, 2022.

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Dunja Rujević


text:
Ovisnosti 21. stoljeća i moguća prevencija | Balkan Diskurs
Edina Šahmanović
19. septembra, 2022.
Pandemija, neimaština, težak socijalni položaj, besperspektivnost, period poslijeratnog odrastanja, neaktivan život, nedostatak zanimacije su neki od razloga zbog kojih osobe posežu za kockom/klađenjem, nikotinom, drogom i alkoholom, a naročito sada, i za internetom.
Pandemija, neimaština, težak socijalni položaj, besperspektivnost, period poslijeratnog odrastanja, neaktivan život, nedostatak zanimacije su neki od razloga zbog kojih osobe posežu za kockom/klađenjem, nikotinom, drogom i alkoholom, a naročito sada, i za internetom.
Prema studijama, dobna granica konzumiranja opojnih sredstava se pomjerila na 13, odnosno 12 godina. Da bi se popravilo stanje, odnosno uradila kvalitetna prevencija potreban je angažman cijelog društva, što uključuje sistemski pristup jer se često dešava da ovisnici u manjim sredinama nemaju ili ne znaju kome da se obrate za pomoć.
Nadija Bandić, pomoćnica federalnog ministra obrazovanja i nauke, kazala je da u bosanskohercegovačkom društvu postoje različite vrste socijalne patologije, a posebno je rizična adolescentska dob.
,,Taj mladi čovjek koji u najranjivijoj dobi, kao što je adolescencija, počinje da poseže za psihoaktivnim supstancama često je vrlo agresivan i nasilan. Također, mladi ljudi su i vrlo neaktivni, nezdravo se hrane što generalno utječe na njihov život“, istakla je Bandić.
Granice konzumiranja opojnih sredstava iz godine u godinu se pomjeraju, navodi Milena Latinčić, socijalna radnica iz Centra za prevenciju i izvanbolničko liječenje ovisnosti Mostar.
,,Slušajući na kongresima i druge ljude koji su radili slične studije svi su došli do tog zaključka da je 15-a godina najrizičnija. Međutim, nove studije pokazuju da se ta dobna skupina smanjila na 13, pa čak i na 12 godina“, kazala je Latinčić.
Uz ovisnosti o drogi i alkoholu, bosanskohercegovačko društvo suočava se i s ovisnošću o klađenju ili kocki. Istraživanja pokazuju da se gotovo polovina stanovnika nekada kladila, najčešće je to loto ili neke igre na sreću, a potom kladionice. Sanela Pekić, stručna saradnica za programe prevencije ovisnosti Udruženja “NARKO-NE”, kazala je da je zabrinjavajući podatak da je svaki treći stanovnik u dobi od 15 do 25 godina posjećivao kladionice.
Prema podacima Porezne uprave Federacije Bosne i Hercegovine (FBiH), prošle godine je u kladionicama u FBiH potrošeno blizu 1,6 milijardi konvertibilnih maraka, a godinu ranije 1,3 milijarde konvertibilnih maraka.
Za bosanskohercegovačko društvo zabrinjavajući je i podatak da je još prije sedam godina u istraživanju utvrđeno da je bilo oko 50.000 patoloških kockara u BiH. Pekić smatra da je više razloga zašto se ljudi odlučuju na kocku, a među njima su veliki nivo stresa, neadekvatni načini nošenja sa stresom, siromaštvo i nezaposlenost, odnosno pokušaji da se nađe izlaz ili prividno iziđe iz situacije u kojoj se nalaze.
Marko Romić, psiholog u Udruženju liječenih ovisnika o kocki, pojasnio je da se kockanje u bosanskohercegovačkom društvu uvuklo u sve pore života, kako kod uzrasta šestog razreda osnovne škole tako i do starije životne dobi.
,,Mi imamo i to ne baš tako beznačajne napore naše vlasti da kockare okarakterišu kao društveno korisnu djelatnost jer pune budžete“, istaknuo je Romić.
Kako je pojasnila Pekić za Agenciju Anadolija u februaru ove godine, mali broj ljudi je svjestan da ima probleme s patološkim kockanjem. Kada i prihvate da imaju problem, ona naglašava, da se vrlo rijetko obraćaju za stručnu pomoć jer misle da mogu sami prevazići taj problem.
„Važno je naglasiti da ovisnost o kocki se razlikuje od ovisnosti o alkoholu i drugim psihoaktivnim supstancama i da bi se taj problem prevazišao potrebno je da se potraži stručna pomoć, a rješavanje patološkog kockanja je proces koji traje jako dugo. Potrebno je sigurno više pokušaja, potrebno je promijeniti kompletan način života i važno je da osoba ima podršku porodice i bližnjih“, kazala je Pekić u izjavi za Agenciju Anadolija.
Udruženje za prevenciju ovisnosti “NARKO-NE” pokrenuli su u martu ove godine program prevencije kockanja i klađenja pod nazivom “Ko zapravo pobjeđuje”. Program je namijenjen srednjoškolcima, nastavnicima i roditeljima i utemeljen je na naučnoj prevenciji ovisnosti.
Psiholog Romić vodi Klub liječenih ovisnika o kocki – KLOK Mostar, koji djeluje od 2010. godine, a osnovani su s namjerom pokušaja liječenja ove ovisnosti. U julu su imali 60. sastanak prve terapijske online grupe. U liječenju ovisnosti kockanja/klađenja uključeni su ljudi iz Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije, Crne Gore, Makedonije i Bugarske.
O ovisnicima u Tuzlanskom kantonu brinu se ljekari na Klinici za psihijatriju Univerzitetsko kliničkog centra. Mevludin Hasanović, šef Odjela socijalne psihijatrije, pojašnjava da je u domenu socijalne psihijatrije briga o ljudima koji imaju problema sa bolestima i srodnim stanjima zbog upotrebe i zloupotrebe psihoaktivnih supstanci, kao i nova fenomenologija vezano za bihevioralnu psihologiju ili ovisničko ponašanje gdje spadaju kocka, klađenje i naročito sada internet. Prema njegovim riječima, implementirali su novi program kada je u pitanju liječenje ovisnosti.
I u drugim većim gradovima u FBiH postoje centri za liječenje ovisnika, ali potrebno je raditi kako na liječenju ovisnosti tako i na prevenciji, u čemu prednjače nevladine organizacije. Među njima je Udruženje za prevenciju ovisnosti “NARKO-NE”, koje primjenjuje Evropski kurikulum, koji predstavlja kurikulum obuke o naučno zasnovanoj prevenciji za donosioce odluka, kreatore/kreatorice mišljenja ili politika na lokalnom, regionalnom ili nacionalnom nivou. Udruženje “NARKO-NE” u partnerstvu s Ministarstvom sigurnosti BiH provodi obuke iz Evropskog prevencijskog kurikuluma i na taj način povećava kvalitetu intervencija u BiH i značajno doprinosi smanjenju korištenja supstanci.
Amir Hasanović, direktor Udruženja “NARKO-NE” naveo je kao dugogodišnji cilj treninge kroz koje bi prošlo što više ključnih donosioca odluka. Na taj način, kako je istaknuo, povećali bi se kapaciteti i odabir finansiranja održivosti kvalitetnih programa prevencije.

created: 19. septembra, 2022.

author: Edina Šahmanović


text:
Film “Kapija'95” – istina, neophodnost procesuiranja i pijaditet prema žrtvama | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
23. septembra, 2022.
Dokumentarni film “Kapija'95” premijerno je prikazan u Tuzli, u gradu u kojem je Vojska Republike Srpske (VRS) 25. maja 1995. godine ubila 71, a ranila više od 150 mladih, ispalivši granatu u večernjim satima na sami centar grada.
Dokumentarni film “Kapija'95” premijerno je prikazan u Tuzli, u gradu u kojem je Vojska Republike Srpske (VRS) 25. maja 1995. godine ubila 71, a ranila više od 150 mladih, ispalivši granatu u večernjim satima na sami centar grada. Film je prikazan zbog pijaditeta prema žrtvama, istrajavanja na putu istine, kao i ukazivanja na neophodnost procesuiranja odgovornih za ovaj stravičan zločin.
Dokumentarni film “Kapija'95” urađen je u saradnji Centra za postkonfliktna istraživanja i Memorijalnog centra Srebrenica s britanskom producentskom kućom PINCH Media.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, koja je ujedno i producentica filma “Kapija'95”, pojasnila je da je film urađen u svrhu promovisanja potrebe procesuiranja optuženih za ratne zločine jer je jedini osuđeni za zločin na tuzlanskoj Kapiji u Srbiji i nije bio na izdržavanju zatvorske kazne.
„Portretirali smo herojsku borbu doktora Kliničkog centra Univerziteta u Tuzli, heroja u bijelom, koji su pokazali izuzetnu profesionalnost pomažući ranjenima u ovom masakru. Film poklanjamo Tuzli, Memorijalnoj sobi, porodicama preživjelih, roditeljima ubijene djece a sve s ciljem da upozoravamo da se ovaj zločin nikada ne zaboravi“, kazala je Šarić.
Prema njenim riječima, film “Kapija'95” svjedoči, opominje i podsjeća da ne smijemo zaboraviti i prepustiti mlade generacije neznanju. „Ovaj film je urađen u službi prevencije“, dodala je Šarić.
Jasmin Imamović, gradonačelnik Tuzle je kazao da je zločin na tuzlanskoj Kapiji najveća rana Tuzle i ne može i ne treba da se zaboravi.
„Ne smijemo o tome zašutjeti i prestati svjedočiti filmovima i knjigama iz pijaditeta prema žrtvama“, kazao je Imamović, istaknuvši da film “Kapija'95” mnogo znači za građane Tuzle jer je riječ o filmu koji se temelji na istini.
Negiranje zločina i genocida, kako je kazao Imamović, je spremanje za novi zločin i zato moramo istrajavati do istine i procesuiranja.
Zineti Hidanović je u masakru na tuzlanskoj Kapiji ubijen sin Alem. Prisustvovala je na premijeri “Kapija'95” i kazala da je veoma bitno zabilježiti da se ne zaboravi šta se dogodilo.
„Svi ste svjedoci šta smo mi roditelji odradili kao roditelji. Sve je naše odbijeno, nemaš djeteta i to je to… Kad će istina izići na vidjelo… Zato trebaju zapisi i treba pisati o tome“, kazala je Hidanović.
Sud Bosne i Hercegovine je osudio Novaka Đukića, komandanta Taktičke grupe “Ozren” Vojske Republike Srpske, na 20 godina zatvora zbog naredbe da je 25. maja 1995. godine naredio artiljerijsko granatiranje Tuzle. Zbog primjene blažeg zakona pušten je s izdržavanja kazne a što je iskoristio za bjekstvo u Srbiju. Pod opravdanjem da je Đukić lošeg zdravstvenog stanja, Srbija nije preuzela izvršenje presude, odnosno kazne.
Film “Kapija'95” prikazan je 24. maja 2022. godine u Memorijalnom centru Srebrenica, kao i 10. augusta 2022. godine u memorijalnom kompleksu Kovači u sklopu manifestacije “Odbrana Bosne i Hercegovine – Igman 2022.”
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">

created: 23. septembra, 2022.

author: Balkan Diskurs


text:
Opsada Sarajeva i zločini u sarajevskim opštinama kroz sudske presude | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
26. septembra, 2022.
Fond memorijala Kantona Sarajevo i Centar za postkonfliktna istraživanja predstavili su naučno-istraživački rad „Opsada Sarajeva od 1992. do 1995. godine“, kampanja snajperskog djelovanja i granatiranja, ratni zločini u sarajevskim opštinama, kroz presude krivičnih sudova a s ciljem prihvatanja sudskih činjenica i doprinosa ka zaustavljanju negiranja terora i zločina počinjenih nad civilima Sarajeva.
Fond memorijala Kantona Sarajevo i Centar za postkonfliktna istraživanja predstavili su naučno-istraživački rad „Opsada Sarajeva od 1992. do 1995. godine“, kampanja snajperskog djelovanja i granatiranja, ratni zločini u sarajevskim opštinama, kroz presude krivičnih sudova a s ciljem prihvatanja sudskih činjenica i doprinosa ka zaustavljanju negiranja terora i zločina počinjenih nad civilima Sarajeva.
U radu su obuhvaćene presude Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), odnosno Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, Suda Bosne i Hercegovine, Kantonalnog suda u Sarajevu, odnosno Vrhovnog suda Federacije BiH.
Na osnovu utvrđenih činjenica iz sudskih presuda opisano je strategijsko i operativno djelovanje vojnih i političkih struktura Republike Srpske (RS), kampanja snajperskog djelovanja i svakodnevnog granatiranja Sarajeva i izloženost njegovih građana teroru, ubistvima i ranjavanju civila, kao i zločini nad muslimanima i Hrvatima iz opština Novo Sarajevo, Novi Grad, Ilidža, Vogošća, Ilijaš, Hadžići, Trnovo i Pale te izdvajamo imena i prezimena ratnih zločinaca presuđenih do maja 2022. godine i navode u vezi dva udružena zločinačka poduhvata (UZP-a) srpskih političkih i vojnih snaga.
Najviši rangirani po političkoj funkciji Radovan Karadžić, predsjednik Republike Srpske i vrhovni komandant njenih oružanih snaga, je osuđen i za kampanju snajperskog djelovanja i granatiranja, kao i za zločine u nekim sarajevskim opštinama koje su bile zauzete od srpskih vojnih i političkih snaga.
„Prije rata smo bili svjesni, ukoliko do njega dođe, da će početi u Sarajevu. Zaključili smo da ukoliko želimo da pobijedimo, moramo ostati u Sarajevu. Strateška zamisao je bila da onemogućimo da bosanska nezavisna država funkcioniše, a da sa druge strane, naša država funkcioniše (…) Sarajevo je za nas od posebne važnosti iz borbenih razloga, strateških i taktičkih (…) Sarajevo je, kao što znate, vezano za naš opstanak, za opstanak naše države, i pretpostavljamo da će se, ukoliko dođe do opstanka muslimanskog entiteta, u Sarajevu susretati kulture, civilizacije (…) Ukoliko muslimani ne prihvate mirnu transformaciju grada u dvije cjeline, Sarajevo će doživjeti sudbinu Bejruta, u kom se do podne radi, poslije podne puca. (…) U Srpskom Sarajevu nama treba svaka stopa, čak polažemo prava na centar Sarajeva, recimo lijeva obala Miljacke u cjelosti“, kazao je Karadžić za list Srpski borac 2. augusta 1995. godine a navodi se u presudi MKSJ-a na strani 1901.
Najviši vojno rangirani je Ratko Mladić, general-pukovnik, komandant Glavnog štaba Vojske Republike Srpske, a koji je osuđen i za zločine u Sarajevu i kampanju snajperskog djelovanja i granatiranja.
„Kada se potučemo za Sarajevo, mi ne smijemo kazati pred međunarodnom javnosti (…) isključićemo vam vodu i struju (…) Mi trebamo još ovog momenta u prsten staviti aždajinu glavu Sarajeva i iz njega može da ima izlaz samo onaj koga ćemo mi pustiti (…) Mi ne smijemo kazati: Mi ćemo uništiti Sarajevo, ne mi nećemo,mi hoćemo da sačuvamo Sarajevo, nama Sarajevo treba. Mi nećemo kazati da ćemo strušiti dalekovod ili vodu isključiti, ne, jer to Ameriku diže na noge (…) jednog dana nema vode u cijelom Sarajevu. Šta je, ne znamo, havarija, da mi oporavimo, polako (…) Prema tome, mi moramo mudro saopštavati svijetu, gađali su oni, pogodili dalekovod i nestalo struje, gađali vodovod, nestalo struje tu i tu, vršimo napore i popravljamo, to je ta diplomatija“, kazao je Mladić na 16. Sjednici Skupštine bosanskih Srba, 12. maja 1992. godine, a navodi se u presudi protiv njega na 2231 strani.
Na promociji „Opsada Sarajeva od 1992.do 1995“, Ahmed Kulanić, direktor Fonda memorijala Kantona Sarajevo je kazao da je ovo prva u nizu publikacija edicije „Memorija“ koju je pokrenula institucija na čijem je čelu.
„Edicija “Memorija” je projekt koncipiran da kroz stotinu naučno-istraživačkih projekata, studija, knjiga i publikacija približi i pokuša objasniti period agresije na Republiku Bosnu i Hercegovinu u periodu 1992-1995. U godini kada obilježavamo 30 godina od početka opsade Sarajeva, ovu ediciju počinjemo s projektom o opsadi Sarajeva“, istakao je Kulanić.
Recenzenti knjige prof.dr. Šaćir Filandra i doc.dr. Amer Osmić istakli su inovativna grafička rješenja, kao i jednostavnost teksta koji s lakoćom komunicira s javnošću i prenosi informacije koje su oslonjene na verifikabilne međunarodno-pravno dokazane i provjerljive činjenice.
Profesor Filandra istakao je da će ova publikacija, kroz svoje predstavljene činjenice doprinijeti oblikovanju svijesti ljudi o zločinima koji su se dešavali u Sarajevu kroz različite načine i da će ovaj rad pomoći da te činjenice postanu konstruktivni dio naše svijesti.
Dr. Osmić poručio je kako moramo raditi na tome da kultura sjećanja zauzme mjesto koje joj pripada.
„Poražavajuće je da mladi ljudi ne znaju šta se dešavalo u prošlosti i zato je ova publikacija neizmjerno bitna, primarno za mlade naraštaje koji na jednom mjestu hronološki jasno i metodološki precizno mogu vidjeti kako i na koji način su internacionalni i domaći sudovi donosili svoje odluke i na osnovu čega. Jako je bitno istaći da je prezentirana činjenična građa sadržaja vezana za presude, hronološki argumentirana te se svaka činjenica i svaki paragraf iz ove knjige mogu provjeriti“, dodao je Osmić.
Anisa Sućeska, predsjednica programa Mehanizma za informisanje zajednica pogođenih sukobom, istakla je da je ova publikacija jedinstvena, inovativna i prva ovog tipa  u BiH. Prezentirala je kratak pregled procesuiranja zločina počinjenih tokom opsade Sarajeva pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju.
Fikret Grabovica, predsjednik Udruženja roditelja ubijene djece opkoljenog Sarajeva, govorio je o borbi roditelja ubijene djece i borbi Udruženja da se pred domaćim sudovima istraže i procesuiraju zločini nad djecom Sarajeva.
Erna Mačkić, istraživačica Centra za postkonfliktna istraživanja, je poručila da je specifikum ovog naučno-istraživačkog rada to što na jednom mjestu sadrži podatke Haškog tribunala, koji je presudio da se u Sarajevu desio teror nad civilima, da je počinjena kampanja snajperskog djelovanja i granatiranja i da ni u jednom trenutku niko, od bebe do najstarije osobe, nije bio siguran.
Publikacija „Opsada Sarajeva od 1992. do 1995.“, dostupna je na bosanskom i engleskom jeziku.

created: 26. septembra, 2022.


text:
Zajedno u trci za mir na mostarskom Rujištu | Balkan Diskurs
Muamer Zukanović
30. septembra, 2022.
Pod simboličnim nazivom “Trčim za mir” 1. oktobra u Mostaru će biti održana traill trka na tri staze, dužine od pet, deset i 21 kilometar, a s ciljem doprinosa miru i s porukom da je moguće graditi mir sa svima u Bosni i Hercegovini.
Pod simboličnim nazivom “Trčim za mir” 1. oktobra u Mostaru će biti održana traill trka na tri staze, dužine od pet, deset i 21 kilometar, a s ciljem doprinosa miru i s porukom da je moguće graditi mir sa svima u Bosni i Hercegovini.
Organizatori traill utrke “Trčim za mir” su udruženje građana “Pomozimo djeci” iz Banje Luke, “Global Analitika” iz Sarajeva i “MASA” iz Mostara, koji već sarađuju u oblasti ljudskih prava i održivosti mira, zajedno s predstavnicima trkačke zajednice iz Bosne i Hercegovine.
Ella Ljubić, koordinatorica događaja je kazala da je riječ o mirovnoj aktivnosti jer mir predstavlja univerzalnu vrijednost. „Svi u Bosni i Hercegovini smo upoznati šta predstavlja rat i ratna stradanja. Logično je da više cijenimo mir i da bi svi trebali podržavati aktivnosti koje se odnose na održivost mira u Bosni i Hercegovini ali i u svijetu“, kazala je Ljubić.
Značaj mira, prema riječima Ljubić, ogleda se i u tome da mladima prenesemo poruku da je moguće graditi mir i povjerenje sa svima u Bosni i Hercegovini, jer mir nema alternativu.
U traill trci “Trčim za mir” trebalo bi učestvovati oko 160 učesnika iz Bosne i Hercegovine, ali i drugih koji dolaze iz regiona, Evrope i svijeta. Trkačka staza, kako su pojasnili organizatori, prostire se u rejonu Rujišta, u podnožju planine Prenj, a obuhvata tri opštine: Istočni Mostar, Mostar i Konjic. Rujište se nalazi na nadmorskoj visini od 1.050 metara, a posebno je po idiličnosti endemske vrste bora, poznata “munika” i izuzetno čistog zraka koji je idealan za sportiste ali i rekreativce i ostale posjetioce što ovu trku čini posebno privlačnom.
Učesnik “Trčim za mir” će biti Senad Dorić, koji iza sebe već ima sedam ili osam traill utrka, a za koje kaže da su bile uzbudljive i pružile mu lijepe uspomene. Kada je u pitanju trka “Trčim za mir”, Dorić je kazao da uvijek i svugdje trebamo težiti miru, htjeti mir, izabrati mir, zalagati se za mir i promovisati ga.
„Smatram da su mir, povjerenje, dijalog i saradnja među svima u Bosni i Hercegovini preduvjet za napredak ove divne države. Ova trka to promoviše i potiče i zato smatram da je važno da je imamo u ponudi i kalendaru utrka u Bosni i Hercegovini“, pojasnio je Dorić.
Osim važnosti mira, zdravog stila života, “Trčim za mir” ima i društvenu odgovornost prema zajednici na način da prilikom svake uplate kotizacije, koja iznosi 30, 35 i 40 maraka, dio sredstava direktno se uplaćuje Javnoj ustanovi Dječiji dom Mostar, koji obezbjeđuje njegu djece izvan vlastite porodice, skrb za mlade koje obuhvata privremeni smještaj te cjelodnevni boravak za djecu bez roditelja, djecu koji roditelji zanemaruju i slično.

created: 30. septembra, 2022.

author: Muamer Zukanović


text:
Žene na političkom nebu BiH – Priča u kojoj se Davidova praćka slomila | Balkan Diskurs
Neda Vukadin
30. septembra, 2022.
Izborna legislativa u BiH je uređena izbornim zakonom, odnosno članom koji govori o zastupljenosti polova na kandidatskim listama. Međutim, realnost je drugačija, što nam pokazuje i statistika opštih izbora 2018. godine kad je samo 16 odsto žena bilo nosilac liste.
Izborna legislativa u BiH je uređena izbornim zakonom, odnosno članom koji govori o zastupljenosti polova na kandidatskim listama. Međutim, realnost je drugačija, što nam pokazuje i statistika opštih izbora 2018. godine kad je samo 16 odsto žena bilo nosilac liste. Rezultati istraživanja nisu bili ništa bolji ni 2020. godine kad je 135 mandata pripalo muškarcima (96,5 odsto) a pet mandata (3,4 odsto) pripalo ženama. Prema Centralnoj izbornoj komisiji BiH, na opštim izborima koji su raspisani za 2. oktobar, nalazi se 7.258 kandidata za pet nivoa vlasti od kojih je 3.058 žena, što čini 42,1 odsto.
Činjenica da trenutno govorimo o polu političkog subjekta je sama po sebi indikator disonance bh. društva, istakla je za „Balkan Diskurs“ Nevena Zelenika, aktivistkinja UG „Oštra Nula“.
Prema mišljenju Zelenike, Bosna i Hercegovina se vidno pokušava prilagoditi postmodernističkim trendovima na štetu marginalizovanih grupa društva, među kojima su i žene u javnom životu. Postmoderna je donijela i sa sobom postideološki talas političkih programa, stoga i politička scena sve više podsjeća na takmičenje u obaranju ruku i makijavelističku borbu za vlast.
„Kada govorimo o propisima i zakonima koji se odnose na položaj žena u svim sferama privatnog i javnog života, za mene kao mladu ženu i aktivistkinju oni svoj posao rade dok ne izađu na teren. I onda se desi potpuni krah. Jedna od pratećih pojava su i kvote i aktivisti_kinje nemaju jedinstven stav o istima (nazivaju je pozitivnom diskriminacijom i/ili nedemokratskim sredstvom). Ali moram naglasiti da je borba za opstanak kvota, pogotovo u poslijeratnom periodu na izborima 1998. godine, jedna od ključnih za stabilizaciju položaja žena u BiH“, rekla je Zelenika.
Prema njenim riječima, kada žene osiguraju sebi opstanak na svim nivoima vlasti i kada se ne bude propitivala validnost kvota, onda možemo govoriti o programima koje žene nude.
„Da bismo bile samoaktualizovan sloj društva, moramo pronaći prostor koji neće propuštati kišu, seksizam, mizoginiju, femicid i nečije uzvišeno mišljenje o našem frizeru koji je ustao na lijevu nogu. Da bi društvo imalo obrise progresa, ono nužno mora da bira struku i stručnost, a ne polovične diplome, besprogramske opcije i ispunjenje individualnih interesa političkih elita“, kazala je Zelenika.
Pojasnila je da je u svom aktivističkom angažmanu čula razne izjave, teorije i ubjeđenja, ali kao favorita izdvaja: „Zašto se borite za ravnopravnost kad ste sve dobile? Žene treba u rat poslati, pa da sa puškom na leđima traže ista ta prava“, zaključujući da ti ljudi ne znaju da se „u našoj priči Davidova praćka slomila, a naš Golijat je visok punih deset laktova“.
Ljubiša Aćimović, diplomirani politikolog, pojasnio je da postoji izražen jaz između učešća žena u političkim procesima i zastupljenosti u formalnim političkim strukturama.
„Uprkos zakonskoj odredbi da se na izbornim listama mora naći 40 odsto manje zastupljenog spola, i dalje postoje velike razlike u zastupljenosti polova u zakonodavnim tijelima na svim nivoima vlasti. Možemo da primijetimo da je politička scena u BiH obojena tradicionalno muškim karakteristikama – puno svađe, uvreda, podignutih tonova, agresivnih ispada, ratničke zapaljive retorike“, izjavio je Aćimović.
Objasnio je da partije pretežno vode muškarci, a zajedničko im je da su autoritarno ustrojene, bez protivkandidata kada se glasa o liderskoj poziciji. Oni se trude da u svakoj prilici šalju poruke o sopstvenoj moći.
„Važno pitanje je šta bi žene motivisalo da se uključe u politiku. Kao glavne prepreke možemo da istaknemo nedostatak vremena zbog kućnih i porodičnih obaveza, nedovoljnu podršku porodice, nedostatak iskustva u javnim nastupima, ali i manjak samopouzdanja. I kada ʻuspijuʼ da se na političkoj ljestvici popnu do visokih pozicija, žene su češće nego muškarci izložene seksističkim komentarima, napadima u vidu fotomontaža, mimova na društvenim mrežama, kao i otvorenim uvredama. To svakako nije prijatno iskustvo“, rekao je Aćimović.
Mišljenje Aćimovića je da je nasilje nad ženama u politici veoma složeno zato što počiva na trostrukoj osnovi: rodnim nejednakostima (koje su utemeljene u nejednakoj moći žena i muškaraca), političkim nejednakostima (nejednakostima različitih političkih partija i pokreta), i političkoj kulturi. Ovu političku kulturu poslednjih godina u BiH karakteriše sve veća prisutnost rodnih stereotipa, seksizma, mizoginije i govora mržnje, što pogoduje porastu nasilja nad ženama u politici.
S ovim tvrdnjama složila se i Zelenika, koja je pojasnila da su se žene za pravo glasa izborile 1941. godine, a sve je arhivirano u dokumentima Vrhovnog štaba Narodnooslobodilačkih partizanskih odreda Jugoslavije, koji je u tom periodu imao vlast na teritorijama oslobođenim od nacističke okupacije.
Borba naših pretkinja se, prema mišljenju Zelenike, svela na korištenje žena kao topovskog mesa i amortizatora udaraca mase koja prati snažnu mušku ruku i pljuje ženi u kosu. Osim toga, podsjetila je i na slučaj Darije Kisić Tepavčević u jeku ekspanzije COVID-19 virusa, prethodnih opštih izbora u BiH i komentara na račun fizičkog izgleda Željke Cvijanović. Osvrnula se i na komentare ispod tekstova gdje se pominju Jelena Trivić, Dušanka Majkić, Bisera Turković i ostala istaknuta ženska politička lica.
Aleksandar Stojanović, dugogodišnji i istaknuti novinar politike, naveo je za „Balkan Diskurs“ da je naše društvo, iako se nastoji drugačije predstaviti, ipak mnogo zrelije od mnogih zapadnih i “demokratskih” društava.
„Na primjer, SAD i Francuska ne mogu pohvaliti time da su imali predsjednicu, a evo Republika Srpska možda dobije treću. Ne bih volio da se tema žena u politici vještački forsira kao, na primjer, u SAD, jer to je potcjenjivanje žena i omalovažavanje njihovih sposobnosti“, kazao je Stojanović.
Prema Stojanoviću, kada se govori o šansama za žene, one zakonski imaju šansu, te ovih 42 posto govori da su je one iskoristile.
„Ko će proći na izborima, nije pitanje pola, nego političke sposobnosti. Lično smatram da su mnoge žene sposobnije od većine muškaraca, ali ovdje je pitanje ko su te žene koje ulaze u politiku i zbog kojih razloga. Isto kao s muškarcima. Ako sve bude onako kako bi trebalo biti, mislim da imaju jednake šanse kao muškarci. A nadam se da neke žene neće biti nečasne kao mnogi muškarci u politici, i da neće dati povoda bilo kome da ih primitivno ili mizogino optužuju“, naglasio je Stojanović.
Stojanović je naveo i da podatak da su od ukupnog broja kandidata na predstojećim izborima čak 42 posto žena, razbija onu mantru koja nam se „nameće sa strane“.
„Ipak, to ne treba da svodimo na puku statistiku. U Republici Srpskoj za dvije inokosne funkcije (predsjednik Srpske i srpski član Predsjedništva BiH) iz dva najjača bloka dolaze žene. Takođe, kandidatkinja za člana Predsjedništva BiH iz reda hrvatskog naroda je Borjana Krišto. Dakle, hipotetički u Predsjedništvu BiH bismo mogli imati dvije žene, dok bi u Srpskoj predsjednik mogla biti žena. Mislim da to mnogo govori“, zaključio je Stojanović.

author: Neda Vukadin


text:
“Priče o ljubavi” i “Mir” – pomjeranje kreativnih granica i društvenih narativa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
2. oktobra, 2022.
Obilježavajući međunarodni dan mira, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) otvorio je izložbu “Priče o ljubavi”, koja donosi fotografije i priče o multietničkim vezama i brakovima iz različitih gradova u Bosni i Hercegovini te predstavio magazin “Mir”, prostor za mlade koji im omogućava da pomjeraju kreativne i društvene granice u našoj zemlji.
Obilježavajući međunarodni dan mira, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) otvorio je izložbu “Priče o ljubavi”, koja donosi fotografije i priče o multietničkim vezama i brakovima iz različitih gradova u Bosni i Hercegovini te predstavio magazin “Mir”, prostor za mlade koji im omogućava da pomjeraju kreativne i društvene granice u našoj zemlji.
U Historijskom muzeju Bosne i Hercegovine je postavljena izložba “Priče o ljubavi”, koja obuhvata 10 multietničkih parova iz Bosne i Hercegovine i njihove životne priče a koje su zabilježili omladinski dopisnici Balkan Diskurs-a – platforme Centra za postkonfliktna istraživanja. Fotografi izložbe su Mitar Simikić i Armin Durgut, a otvaranje izložba je organizovano u okviru Manifesta 14 projekta za Zapadni Balkan.
Velma Šarić, osnivačica i predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja je kazala da su “Priče o ljubavi” – od kojih se neke nalaze u magazinu “Mir” –  jedan od načina da zajedno s mladim ljudima iz cijele Bosne i Hercegovine pokušamo razbiti stereotipe o ljubavi između interetničkih, odnosno interreligijskih grupa.
Šarić je podsjetila da je Bosna i Hercegovina bila kao bivša Jugoslavija u malom, navodeći da je 37 posto brakova bilo mješovito, odnosno zasnovano između pripadnika različitih etničkih ili nacionalnih grupa. Prema statističkim podacima, kako je navela Šarić, danas je samo šest posto multietničkih brakova.
Maja Gasal-Vražalica, čija priča je obuhvaćena projektom “Priče o ljubavi” kazala je da se u Bosni i Hercegovini priča o različitim manjinama, nacionalnim, etničkim i rodnim, ali nikada niko nije pričao o manjini koja se zove etnički, religijski pa i rodno miješani brak. Zahvalila se cijelom timu jer su na senzibilan, pristupačan i jednostavan način prenijeli slikom ali i tekstom priče parova.
Podsjetila je na period bivše Jugoslavije, kada su njeni roditelji bili zadovoljniji a različitih su religijskih, odnosno etničkih pripadnosti i kada taj period uporedi s današnjim stanjem u Bosni i Hercegovini može zaključiti da je manje prihvaćena kako ona tako i njeno dijete koje je „proizvod mješovitog etničkog braka“.
„Na fotografiji smo nas četvero (sin, mačka i nas dvoje). Garantiram da možete vidjeti Bosnu i Hercegovinu u malom i da se mi kao takvi osuđujemo pa i stigmatiziramo kao ljudi u Bosni i Hercegovini bez identiteta jer se mi nismo uspjeli snaći ili opredijeliti. Rado se uključim u takve diskusije i kažem da smo mi više s bosanskohercegovačkim identitetom nego što su to većinski, homogeno, etnički, religijski brakovi“, kazala je Gasal-Vražalica.
Fotograf Simikić zahvalio se Centru za postkonfliktna istraživanja, naglasivši da je poslije ovog projekta stekao nove prijatelje i nevjerovatno iskustvo ne samo zbog putovanja nego i zbog ulaska u domove ljudi čije priče je fotografisao, a posebno zbog toga što i sam dolazi iz mješovite porodice.
“Priče o ljubavi” su dio magazina “Mir”, koji obuhvata priče 33 mlada autora, a koji su dopisnici platforme Balkan Diskurs.
„Okosnicu mira čine mladi ljudi i mi ovo radimo za njih. Mi devet godina imamo program koji se zove Balkan Diskurs, a kroz koji je prošlo 250 mladih, koji su prošli novinarsku i fotografsku obuku i dalje pišu za nas i neki od njihovih članaka su danas pred vama, u magazinu ʻMiRʼ“, kazala je Šarić, naglasivši da su u magazinu, koji je dvojezičan, predstavljene priče i o organizacijama, kako domaćim tako i međunarodnim, kulturno nasljeđe i ono što prevazilazi granice kako u Bosni i Hercegovini, tako i na Zapadnom Balkanu.
Azra Berbić, pravnica i aktivistica, a ujedno i jedna od autorica “Priče o ljubavi“ kazala je da je riječ o pričama koje sa sveukupnim dojmom djeluju pozitivno, a koje nisu uljepšavane, nego su predstavljene onakve kakve jesu.
„Mi smo kontaktirali više od 50 parova širom Bosne i Hercegovine a na kraju smo uradili priče s 21 parom. Za vrijeme cijelog tog procesa od istraživanja, rada na terenu do pisanja priča, mnogi od tih parova su napustili Bosnu i Hercegovinu zbog predrasuda i stereotipa, odnosno onoga što mi danas živimo u Bosni i Hercegovini. Nismo naklonjeni ovakvim porodicama, nažalost“, kazala je Berbić.
Prema njenim riječima, priče su urađene kako u većim gradovima tako i u manjim, a ono što joj je posebno bilo zanimljivo jeste da je bilo lakše pronaći u Banjoj Luci etnički miješane parove nego u Tuzli, koja važi za najotvoreniji grad u Bosni i Hercegovini. Razlog je, kako je pojasnila, da se ti parovi u Tuzli ne žele da identifikuju kroz to, dok u Banjoj Luci se međusobno druže, odnosno drže zajedno.
Mirnes Bakija, novinar i aktivista, a također jedan od autora “Priče o ljubavi”, kazao je da mu je rad na ovim pričama značajan jer su upoznali ljude koje veže ljubav. Posebno su ga se dojmile priče para iz Sarajeva, kojem su komšije pomogle da može mlada izići u vjenčanici, kao i dvije osobe s invaliditetom kojima roditelji nisu odobravali brak. Također, radio je i na drugim pričama, a neke od njih su imale fokus na male biznise. Obzirom da veliki broj mladih odlazi iz Bosne i Hercegovine, da ne vide perspektivu ovdje, Bakija je poručio da se mladima treba ponuditi prilika da se dokažu, ali i da uče i rade na sebi i na neki način oni počnu mijenjati stvari.
Kristina Gadže, projekt asistentica Centra za postkonfliktna istraživanja, koja je ujedno i autorica “Priče o ljubavi” ali i drugih tekstova koji su u magazinu “MIR”, kazala je da od 2017. godine radi na pričama koje su bazirane na običnim ljudima.
„“Priče o ljubavi” je za mene projekt preko kojeg sam naučila više o ljudima, multietničkim brakovima. Nekako za mene je ovo intiman projekt. Svoje ispitanike sam pronašla preko njihove djece koja su društveno angažirana i bez predrasuda, patrioti koji istinski vole ovu zemlju, školovana djeca. Meni je bilo fascinantno s koliko su se oni predrasuda suočili, od običnih dokumenata pa do obrazovanja“, kazala je Gadže.
Izazov joj je bio pronaći parove u Hercegovini, odnosno u Ljubuškom, jer su tamo ljudi zatvoreniji i podložniji patrijarhatu.
Gadže je kazala da je novinarstvo alat koji može biti kreativan za brojne priče a umjetnost je samo jedan dio ideje, odnosno početka, kada se govori o pisanju tekstova. „Drago mi je da su [u nastanak magazina “MIR”] uključeni dopisnici Balkan Diskursa iz različitih dijelova Bosne i Hercegovine i da su kroz svoj angažman propitivali društvenu problematiku“, kazala je Gadže.
Dino Abazović, profesor Fakulteta Političkih Nauka Univerziteta u Sarajevu, kazao je da jedan od ključnih momenata koji se desio u kontekstu bivše Jugoslavije i to da imamo dokazano i pokazano da su prve žrtve “etničkog čišćenja” bili međunacionalni, odnosno međureligijski brakovi. Podsjetio je i na žestoke medijske debate iz 1993. godine kada su u pitanju mješoviti brakovi, kojih kako kaže, ne želi se ni sjećati.
„U bivšoj Jugoslaviji, Vojvodina je imala najveći broj miješanih brakova a ne Bosna i Hercegovina koja bi po prirodi stvari trebala imati najveći broj istih. I to je zbog tadašnjeg, uvjetno rečeno, ideološkog narativa koji nije imao onu vrstu intervencionizma, ni blagonaklonog ni neblagonaklonog, ali otvarao je mogućnost spajanja kultura i tako dalje“, kazao je Abazović.
Osvrnuo se i na procese restruktuiranja međuetničkih odnosa u postkonfliktnim društvima i istaknuo potrebu da se međuetnički odnosi posmatraju kao normalni kako bi se formiralo prosperitetno društvo.
Elma Hodžić iz Historijskog muzeja Bosne i Hercegovine predstavila je rad muzeja, povezujući pitanje historije s pitanjem identiteta. „Historijski muzej je formiran transformacijom iz Muzeja revolucije i taj preobražaj je uveliko povezan s kontekstom u kojem mi danas djelujemo i radimo“, kazala je Hodžić, pojasnivši da od 2012. godine, Historijski muzej mijenja svoju politiku i počinje da se drži višestrukih identitetskih pozicija u kojima se kao institucija nalazi. Nastavlja da to znači da se ne može napraviti hirurški rez od onoga što je muzej bio nekad, nego se propituje nasljeđe socijalizma iz kojeg se muzej rodio i koristi povezivanje i prošlosti i sadašnjosti.
Prisutnima se obratio i Fermin Cordoba, predstavnik Evropske unije u Bosni i Hercegovini, naglasivši opredijeljenost Evropske unije (EU) na izgradnji mira i stabilnosti a što je preduvjet za integraciju Bosne i Hercegovine i regiona u EU. Prema njegovim riječima, opredijeljenost EU ka miru i stabilnosti Bosne i Hercegovine odvija se na više načina i pored toga što pregovaraju s predstavnicima vlasti i političkih partija ka iznalaženju rješenja, pružaju podršku lokalnim zajednicama i značajnim inicijativama civilnog društva.
Otvaranje izložbe “Priče o ljubavi” i predstavljanje magazina “Mir” je organizovano u sklopu projekta Zapadnog Balkana “Manifesta 14” Priština.


text:
Dvostruki standardi Evrope: Različite politike prema izbjeglicama iz Bosne i Hercegovine, Sirije i Ukrajine | Balkan Diskurs
Natalie Larsen
7. oktobra, 2022.
Rasprostranjenost islamofobije u BiH i politici EU-a prema izbjeglicama potiče pitanja o promjenama i reformama, posebno uzevši u obzir neposrednu potrebu da se odgovori na savremene sukobe koji pogađaju muslimane.
Rat u Ukrajini 2022. godine i val izbjeglica potaknuli su politiku Evropske Unije (EU) koja širokih ruku dočekuje Ukrajince, što  je u suprotnosti s odgovorima EU-a na bosanske i sirijske izbjeglice 1992. i 2012. godine. Ovakav dvostruki standard odaje kontinuitet u islamofobnim narativima tokom posljednjih 30 godina.
Od početka ruske invazije u februaru 2022. godine, Ukrajinci su bili izloženi nasilju i ratnim zločinima masovnih razmjera, a Institut New Lines je zaključio da ,,postoji ozbiljan rizik od genocida“ unutar Ukrajine. Užasni zločini nasilja i razaranja doveli su do raseljavanja gotovo 15 miliona Ukrajinaca (osam miliona interno i oko sedam miliona eksterno), čineći ovu godinu najgorom u historiji prisilnog raseljavanja (Karasapan, 2022).
Kao odgovor na ovu tragediju i rezultirajući val ukrajinskih izbjeglica, evropske zemlje otvorile su granice nudeći azil ukrajinskim izbjeglicama – posebice Direktiva o privremenoj zaštiti.
Iako je počela s radom 2001. godine nakon konflikta u bivšoj Jugoslaviji, Direktiva o privremenoj zaštiti aktivirana je prvi put ove godine kao odgovor na rat u Ukrajini. Direktiva o privremenoj zaštiti izbjeglicama daje ista životna i radna prava kao i građanima EU-a, uključujući dozvolu boravka tokom cijelog trajanja njihove zaštite i pristup zapošljavanju, smještaju, socijalnoj pomoći, medicinskoj pomoći, obrazovanju i slobodnom kretanju kroz EU (European Commision, 2022).
S početkom samog rata u BiH prije 30 godina, približno 1,3 miliona bosanskih izbjeglica pobjeglo je u zapadnu Evropu, bježeći od razaranja, seksualnog nasilja, ratnih zločina i genocida, slično kao što to danas čine Ukrajinci (Barslund et al., 2017). Međutim, zemlje zapadne Evrope samo su bosanskim izbjeglicama odobrile početni privremeni boravak, ograničen pristup radu i obrazovanju, ograničene mjere integracije i ograničenu finansijsku podršku (Barslund et al., 2017). U Daytonskom sporazumu kojim je okončan rat u BiH, evropske zemlje dale su prioritet mjerama za povratak izbjeglica u Bosnu i Hercegovinu uprkos stalnim etničkim napetostima i ekonomskim poteškoćama u zemlji (Barslund et al., 2017).
Dok su konflikte i u Ukrajini i u Bosni i Hercegovini karakterisale ekstremne razine nasilja rezultirajući priljevom izbjeglica, te su zemlje dobile nejednake odgovore evropske politike prema izbjeglicama. Razmatrajući razlog ovakvog različitog tretmana, ne može se ne primijetiti različita vjerska demografija – dok je Ukrajina većinski kršćanska država, BiH je pretežno muslimanska, odnosno Bošnjačka.
Profesorica Mehnaz Afridi, direktorica Centra za obrazovanje o holokaustu, genocidu i međuvjerskim pitanjima na Manhattan koledžu, smatra ,,privremenu zaštitu Ukrajinaca dvostrukim standardom“. Ona priznaje geopolitičku motivaciju za Evropu, objašnjavajući da je ,,razlog zašto je međunarodna zajednica toliko učinila za Ukrajinu to što  postoji strah od Rusije i ruske moći u toj regiji, jer bi se Rusija mogla proširiti natrag u Ukrajinu, uzurpirajući Ukrajinu i potencijalno druge dijelove istočne Evrope.“
No, uz ovaj geopolitički faktor, Afridi dvostruke standarde pripisuje i islamofobnim osjećajima unutar zapadne Evrope. ,,Postoji taj strah od ljudi koji će pustiti muslimane jer ih se smatra povezanima s ekstremizmom, nasiljem“, rekla je. ,,Kada muslimani pate, manje je otvorenih vrata,“ primjećuje Afridi.
Od rata u BiH, druge muslimanske skupine su na sličan način iskusile “zatvorena vrata” Evrope. S eskalacijom rata u Siriji 2012. godine,  gotovo 12 miliona ljudi je izbjeglo pod mandatom UNHCR-a (UNHCR, 2012). Dok je Evropa prihvatila milion sirijskih izbjeglica, većina je dobila samo status međunarodne zaštite – Direktiva o privremenoj zaštiti nije aktivirana (UNHCR, 2021).
Suprotno odredbama Direktive o privremenoj zaštiti, status međunarodne zaštite omogućuje samo ograničeni pristup dozvolama boravka, putnim ispravama, zapošljavanju, obrazovanju, socijalnoj zaštiti, zdravstvenoj zaštiti i smještaju (European Commission, 2022). Ta su prava dodatno ugrožena jer evropske zemlje povećavaju pritisak na izbjeglice da se vrate u Siriju, uprkos opasnostima od trenutnog rata i nesigurnim uvjetima za povratak. Iako ovi problemi u Siriji i dalje postoje, evropski napori da Siriju klasificiraju kao sigurnu zemlju su u porastu, a zemlje poput Danske čak su poništile boravišne dozvole nekim izbjeglicama (Sly, 2021).
Dok je Zapad svakako tretirao bosanske izbjeglice drugačije nego što danas tretira ukrajinske izbjeglice, muslimani iz BiH doživljavaju islamofobiju različito od muslimana iz arapskih zemalja.
Islamofobija je ukorijenjena u pogrešnim percepcijama o muslimanima, uključujući pogrešne stereotipe i pogrešna povezivanja s ekstremizmom i nasiljem. Dok ,,ljudi vide muslimane kao istočnjake, azijsko-afričke, uglavnom Arape“, bliskoistočni Arapi zapravo čine ,,samo 20 posto globalne muslimanske populacije. Ljudi ne znaju da su muslimani Evropljani“, objašnjava Afridi. ,,Postoje stereotipi o tome šta su muslimani, gdje žive, kako žive, a sve je to prenapuhano od 11. septembra,“ otkrila je Afridi.
Kako kaže Afridi, zbog ovih lažnih percepcija, arapski muslimani, uključujući Sirijce, smatraju se nasilnima i opasnima. ,,Vrlo malo je učinjeno da im se pomogne i pusti ih u zemlju zbog straha ko su“, objašnjava Afridi. Suočeni s ovom vjerskom diskriminacijom i islamofobijom, arapski muslimani dobivaju različitu i nejednaku pomoć u odnosu na nemuslimane.
,,Islamofobija u Bosni nije isto što i islamofobija u Evropi“, objasnio je Hikmet Karčić, stručnjak za genocid iz Sarajeva i autor knjige “Mučiti, poniziti, ubiti: unutar sistema logora bosanskih Srba”, ,,jer su Bošnjaci ovdje lokalni Evropljani“, dodaje.
Kao i drugi Evropljani, bosanski muslimani su svijetle puti i odijevaju se po zapadnjačkoj modi. Budući da se ne uklapaju u muslimanski stereotip, Bošnjaci se ne suočavaju s istom diskriminacijom i pretpostavkama kao arapski muslimani koji su konceptualizirani kao suštinski strana i ekstremistička prijetnja Zapadu. Uprkos tome, bosanski muslimani se još uvijek susreću s islamofobijom, koja je vidljiva kroz poricanje genocida.
Tokom rata u BiH, ,,islamofobija ili antimuslimanska netrpeljivost bila je jedan od razloga zašto su muslimani uopće bili meta“, rekao je Karčić, napominjući da se ti antimuslimanski osjećaji nastavljaju i 30 godina kasnije nakon završetka rata. ,,U određenoj mjeri, islamofobija ima mnogo veze sa samim poricanjem genocida.“
Nazivanje genocida “etničkim čišćenjem” omogućilo je zapadnim zemljama da zanemare činjenicu da su ti zločini posebno činjeni protiv muslimana. ,,To nije bilo “etničko čišćenje” “, naglasila je Afridi, istaknuvši da se ,,radilo zapravo o ubijanju Bošnjaka.“
Dodatno, terminologijom “etničkog čišćenja” zapadne su zemlje opravdavale svoje nesudjelovanje u ratu. ,,Ako koristite termin genocid, po UN-ovoj konvenciji ste dužni intervenisati“, rekao je Karčić, ,,ali ako koristite novi termin kao što je “etničko čišćenje”, onda ne morate intervenisati jer nije genocid.“
Danas, prema Evropskom izvješću o islamofobiji za 2020. godine, Bosanci i dalje se suočavaju s islamofobijom, koju uglavnom generišu političari, mediji i akademska zajednica bosanskih Srba. Ta islamofobija je evidentna u obrazovanju, gdje se u državnim školama slave ratni zločinci, a Bošnjacima se uskraćuje mogućnost učenja bosanskog jezika u Republici Srpskoj. U politici, vlasti bosanskih Srba koriste se islamofobičnom retorikom, posebno za mobilizaciju glasača tokom izborne sezone, stvarajući video snimke s pogrdnim prikazima Bošnjaka. Lideri bosanskih Srba poput Milorada Dodika, na primjer, često iznose neutemeljene tvrdnje o prijetnji od “islamskog terorizma” u zemlji. U medijima se islamofobija također često manifestuje u obliku lažnih vijesti koje Bošnjake lažno povezuju s terorizmom. (European Islamophobia Report, 2021).
Nesrazmjer između evropskog političkog odgovora na ukrajinske izbjeglice i njihovog odgovora na bosanske i sirijske izbjeglice može se povezati s islamofobičnim stavom kojem su ostali dosljedni više od 30 godina.
Obzirom na rasprostranjenost antimuslimanskog nasilja u mnogim dijelovima svijeta, kao što je protiv Ujgura u Kini i Rohingya u Mianmaru, Afridi naglašava važnost poduzimanja radnji za suzbijanje budućih sukoba i osiguravanje pomoći muslimanskom stanovništvu. ,,Ako stojimo skrštenih ruku dok drugi čine genocid nad muslimanima, moramo biti svjesni i da postoji budućnost i ciklus kulture sjećanja.“
Za borbu protiv islamofobije, Afridi predlaže da se nemuslimani i muslimani uključe u dijalog kako bi stekli bolje razumijevanje jedni drugih i razotkrili islamofobne stereotipe i percepcije. ,,Religija se također tiče kulturnog razumijevanja, kulturne osjetljivosti, različitosti i međuvjerskih saveza“, rekla je Afridi. Kroz izgradnju razumijevanja drugih religija, ljudi također mogu razviti empatiju i perspektivu da rade zajedno i žive u miru s pripadnicima drugih grupa.
U svjetlu svoje globalne političke i ekonomske moći, EU je u jedinstvenoj poziciji kako za smještaj raseljenih osoba tako i za borbu protiv islamofobije. U službenom priopćenju, EU je navela svoju namjeru da ,,garantuje visoke standarde zaštite za izbjeglice“, pokazujući želju da pomogne onima koji se suočavaju s nasiljem iz cijelog svijeta (EU, 2022). Od usvajanja Konvencije o izbjeglicama iz 1951. godine, prvog evropskog akta za pružanje azila međunarodnim izbjeglicama, evropske zemlje su poduzele reforme i stvorile nove politike za jačanje svoje politike prema izbjeglicama. To uključuje Uputu o privremenoj zaštiti iz 2001. godine nakon sukoba u Bosni, kao i zakonodavstvo iz 2016-2017 i uspostavu Agencije Evropske unije za azil koja je imala za cilj povećati jednakost i pravednost u politici prema izbjeglicama kao odgovor na priljev sirijskih izbjeglica tokom tog razdoblja. (EU, 2022).
Uprkos ovim reformama i uspjesima, postoji veliki potencijal unutar EU za daljnje poboljšanje svoje politike prema izbjeglicama i osiguravanje istog statusa i prava svim izbjeglicama bez obzira na vjeru. Prepoznavanjem islamofobije i borbom protiv nje, Evropa može pomoći prekinuti krug vjerske nejednakosti i postaviti svijet na pravi put za borbu protiv nasilja nad muslimanima i promicanje međuvjerskog mira.

author: Natalie Larsen


text:
Osvrt na dokumentarac o Emeriku Blumu | Balkan Diskurs
Adrian Feinberg
10. oktobra, 2022.
Tamo, iza stambenih blokova koji su nekoć zaklanjali inauguralnu iteraciju Festivala 1994. godine od snajperista Vojske Republike Srpske, smjestili smo se za posebnu pretprojekciju još uvijek nedovršenog dokumentarca Jasmile Žbanić o Emeriku Blumu.
Noć prije sjajnog, Zlatnom palmom nagrađenog filma Trokut tuge Rubena Östlunda koji je otvorio 28. Sarajevo Film Festival (SFF), činilo se kao da se pola Sarajeva (uključujući i mene) okupilo u Ljetnom kinu Coca-Cola. Tamo, iza stambenih blokova koji su nekoć zaklanjali inauguralnu iteraciju Festivala 1994. godine od snajperista Vojske Republike Srpske, smjestili smo se za posebnu pretprojekciju još uvijek nedovršenog dokumentarca Jasmile Žbanić o Emeriku Blumu.
“Blum” – film najtalentovanije savremene bosanskohercegovačke producentkinje o istaknutom sarajevskom biznismenu i gradonačelniku iz doba Jugoslavije. Publika je bila spremna za susret s dva bosanska velikana – onakvu vrstu trenutnog, uhvaćenog između prošlosti i sadašnjosti susreta kakvog samo kino omogućava.
I na mnoge je načine Blum uspio ispuniti očekivanja publike. Žbanić najveći dio dokumentarca posvećuje internom radu inženjerske tvrtke Emerika Bluma, Energoinvest. Uprkos operisanju s najvećim jugoslavenskim izvoznim poduzećem – poslovnim behemotom s 42.000 zaposlenika i međunarodnom klijentelom – Blum uspijeva dovesti Energoinvest u male, obiteljske vinjete.
Energoinvest je prestao biti puki posao za svoje zaposlenike. Jugoslavenske gospodarske strukture i Blumova vlastita inicijativa osigurali su da čak i radnici Energoinvesta žive u stanovima i odmaraju u tajmšer apartmanima u vlasništvu Energoinvesta na dalmatinskoj obali i takmiče se na godišnjim sportskim takmičenjima u organizaciji firme. U nedavnim intervjuima isprepletenim arhivskim snimkama, Blum se pojavljuje kao očinska figura – nekima tiranin, ali svi ga vole.
Međutim, Žbanićevi intervjui s Georgeom Shawom iz McKinsey & Co. i bivšim članovima Socijalističke partije otkrivaju da je Blum više od jednog čovjeka ili jedne firme. Američki kapitalisti i sovjetski fanatici podjednako su odbijali Blumove podvojene strasti za socijalizmom i profitom. Energoinvest, poduzeće na čelu s hiperbogatim izvršnim direktorom i radničkim vijećem, činio je “Treći put” u Jugoslaviji – nijansu ružičaste, a ne komunističke crvene, da upotrijebimo analogiju bivšeg zaposlenika Energoinvesta Jakoba Fincija.
Dok su Energoinvest vodili titoistički principi, poduzeće je postalo motor modernizacije Sarajeva, podižući staklene poslovne tornjeve i stambene blokove. Žbanićka nam, međutim, ne dopušta da se predugo zadržavamo na slavi transformacije Sarajeva iz “zabiti” u industrijsko središte. Nakon otprilike sat vremena vijuganja kroz nesporazume Energoinvestovog poslovnog poduhvata, Blum brzo napreduje kroz Olimpijske igre 1984. i opsadu Sarajeva. Zlatni sjaj i usklađena estetika prijašnjih arhivskih snimaka nestaju dok slike bombardovanih fasada i zahrđalih dijelova mašina dolaze u prvi plan.
No, dok film vješto povezuje Energoinvest sa Sarajevom i Jugoslavijom, jugonostalgični ostaci filma predstavljaju njegov najveći promašaj. Žbanićka užurbano prolazi kroz “prije” i “poslije” Blumova vremena u Energoinvestu – njegovo vrijeme u nacističkim koncentracijskim logorima, na primjer, donosi samo kratko spominjanje i brzu vezu s njegovom oštroumnošću vodstva. U cjelini, dokumentarac sadrži samo jednu referencu na Blumovo židovstvo, manjinski status koji ga je izdvajao od većine drugih političkih vođa u Jugoslaviji. Čini se da je Blum zadovoljan što veliki dio privatnog života ostaje privatan.
Iako jednostavno ne mogu komentarisati dostupnost informacija i snimaka o takvim privatnim stvarima, dokumentarac propušta priliku propitivati jugoslavenska ograničenja u vidljivostu manjina u javnom životu. Je li Blumovo židovstvo izbrisano u ime kolektivnog identiteta kao i što je učinjeno i sa mnogim drugim Jugoslavenima koji su preživjeli holokaust? Prebacivanje većeg fokusa na Blumov život izvan Energoinvesta – njegovu porodicu, njegovu političku karijeru, njegov odnos s Titom i, da, njegov židovski identitet – moglo bi pomoći Žbanićki da nađe odgovor na ovakva pitanja.
Na dokumentarcu Blum se i dalje radi – njegova montaža i sadržaj na ovogodišnjoj projekciji SFF-a ostaju nedovršeni. Iako se nadam da će se njegov kreativni proces razvijati iznutra, ispitujući osobu koja stoji iza Blumove javne reputacije, i dalje sam uzbuđen vidjeti konačni proizvod Jasmile Žbanić.

author: Adrian Feinberg


text:
„Mračni“ turizam u poslijeratnom Sarajevu | Balkan Diskurs
Ariela Rosenzweig
13. oktobra, 2022.
Turističke agencije u Sarajevu su počele s radom odmah nakon završetka rata. Prvi poslijeratni turisti počeli su dolaziti u grad 1996. godine, samo nekoliko mjeseci nakon opsade.
Nakon godina kontinuiranog medijskog izvještavanja o stradanju stanovnika Sarajeva, znatiželjnici iz zapadne Evrope jedva su čekali iz prve ruke vidjeti opustošeni grad. U godinama nakon potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma, ratni turizam ili “mračni turizam” postao je punopravna ekonomija u Sarajevu s nizom atrakcija: od pješačkih tura koje reklamiraju “Mali dašak rata” i “Iskustvo opsade iz prve ruke” do muzejskih suvenirnica koje prodaju ogrlice od metaka, vojničke uniforme i kamenje poprskano crvenom bojom kao minijaturne “sarajevske ruže”.
Najnovija i najekstremnija mračna turistička atrakcija u Sarajevu nastala je 2016. godine kada je turistički vodič Arijan Kurbašić otvorio Ratni hostel u Sarajevu. Dok je bio vodič, Kurbašić je shvatio da ono što turisti zapravo žele je “autentično ratno iskustvo”. Posjetiteljima Sarajeva više nije bilo dovoljno učiti o opsadi; turisti su željeli živjeti u njegovoj komercijaliziranoj verziji. Kurbašić je prihvatio izazov i udovoljio zahtjevima otvorivši hostel za simulacije rata na prvom spratu svoje porodične kuće u blizini bivše linije fronta.
Kada gosti stignu u hostel, dočekuje ih Kurbašić u vojnoj uniformi, koji ih zamoli da ga oslovljavaju s “Nula Jedan”, kodnim imenom njegova oca tokom rata. U pozadini se neprekidno vrte snimke granatiranja i drugi ratni zvukovi. Pod je napravljen od blata, kreveti su drvene platforme bez madraca, a dim iz stroja za maglu ispušta se u sobe. U hostelu nema svjetla ni prozora; gostima se daju stare baterijske svjetiljke sa slabom baterijom kako bi veći dio boravka proveli u mraku.
Kurbašić kaže da je njegov cilj otvaranjem hostela bio edukovati mlade turiste o opasnostima rata. Većina njegovih posjetitelja su Evropljani, Amerikanci i Australci koji su premladi da bi se sjećali užasnih prizora koje su prenosile televizije o opsadi. Međutim, oni i dalje žele živjeti reprodukovanu verziju mračnog Disneylanda.
Iako privremeno zatvoren, Ratni hostel je bio prilično uspješan prije pandemije izazvane virusom covid-19, a Kurbašić još uvijek zarađuje za život kao turistički vodič, nudeći ratne ture koje se razlikuju od tipičnog “mainstream, turističkog” ratnog iskustva.
Mainstream ratna iskustva na koje se poziva Kurbašić obiluju Sarajevom, s obilascima i atrakcijama s ratnom tematikom koji stalno donose najveću zaradu i broj posjetitelja. Uprkos očitoj sklonosti turističke industrije prema sjećanju i mračnom turizmu, Turistička uprava Kantona Sarajevo kontraintuitivno se udaljila od odobravanja atrakcija s ratnom temom.
Dok turisti dolaze u Sarajevo kako bi uživali u uspomenama iz vremena rata, vlada se radije odmiče od te reputacije grada promicanjem prirodnih i kulturnih atrakcija.
Značajna iznimka u ovoj politici je Tunel spasa, muzej i turistička atrakcija koji je 2012. godine prešao u vlasništvo Fonda memorijala Kantona Sarajevo. Tunel je izgrađen na imanju porodice Kolar u blizini sarajevskog aerodroma i tokom opsade je bio put do teritorija pod kontrolom Armije BiH. Nakon završetka rata, porodica Kolar sačuvala je ostatak tunela i svoje imanje pretvorila u muzej i turističku atrakciju.
Kada je vlada Kantona Sarajevo kupila muzej i tunel, oni su se proširili u “memorijalni kompleks” i započeli obrazovni programi za lokalne srednjoškolce. Istovremeno, Tunel spasa postao je “najpopularnija turistička atrakcija u Sarajevu”, ugostivši više od 160.000 turista u godinama prije pandemije i projekcijama koje su doprinijele porastu  posjetitelja s oživljavanjem turizma nakon covida.
Kao jedino mjesto ratnog turizma pod kontrolom sarajevske vlade, Tunel spasa označava odstupanje od dugogodišnje politike naglašavanja novog naslijeđa rata i promicanja starijeg i manje osporavanog naslijeđa Sarajeva.
Na pitanje bi li više ratnih turističkih atrakcija trebalo prijeći u javno vlasništvo, kustosica Tunela spasa Jasminka Bavčić rekla je kako se nada da će više lokacija preći u javno vlasništvo te da je organizacijska želja Memorijalnog kompleksa da Tunel spas bude namijenjen da ga posjećuju i obilaze djeca iz Republike Srpske.
Gotovo 30 godina nakon završetka rata u Bosni i Hercegovini, tržište ratnog turizma u Sarajevu nastavlja rasti jer privatni akteri  kapitaliziraju sve senzacionalnije turističke želje, dok, s druge strane, vlada pokušava uravnotežiti obrazovne inicijative u zemlji a koje će biti interesantne i za strane turiste.
Svaki prodavač u konačnici mora zadovoljiti svoju bazu kupaca, koja je u kontekstu sarajevskog ratnog tržišta skupina turista koji će nastaviti zahtijevati sve više nečuvena “iskustva” vezana uz rat. Ostaje za vidjeti hoće li biti još “autentičnih ratnih iskustava” kako nasilje iz 1990-ih bude sve više blijedilo u prošlosti.

author: Ariela Rosenzweig


text:
Herojska borba suočenog s genocidnom smrću | Balkan Diskurs
Dennis Miskić
17. oktobra, 2022.
Srpske vojne i policijske vlasti 14. jula 1995. godine pucale su na Mevludina Orića na stratištu u Orahovcu (općina Zvornik), jednom od više mjesta masovnih pogubljenja tokom činjenja genocida u i oko Srebrenice.
Padom srebreničke enklave, kolona od 15.000 Bošnjaka krenula je kroz šume do najbliže slobodne teritorije pod kontrolom ARBiH, Tuzle, jer su pretpostavljali da boravak u i oko baze Ujedinjenih naroda (UN) u Potočarima bi bio ravan samoubistvu. Hvatajući se za posljednju slamku spasa, krenuli su u šumu, a kako se vidi na arhivskim snimcima iz jula 1995. godine, odlaze u šumu – dok jedni mašu u kameru, drugima su pogledi prazni.
Strašni životni uslovi u enklavi, više od godinu dana pod opsadom i humanitarni uslovi usporedivi s izbjegličkim kampovima, ostavili su vidljiv danak na ovim ljudima. Ipak, njihova lica odavala su volju za opstankom. Nakon mjeseci života u pećinama, izbjegavanja srpskih zasjeda, svakodnevne borbe za preživljavanjem, samo ih je 3.000 uspjelo preći preko šuma do teritorije pod kontrolom ARBiH. Masovna pogubljenja koja su uslijedila nakon zasjeda uspjelo je preživjeti nekoliko, a jedan od njih je Mevludin Orić.
Orić je rođen u Lehovićima, malom selu u blizini Srebrenice. Njegova porodica imala je nešto zemlje a većinu prihoda su dobili zahvaljujući farmi duhana. Prisjeća se da je imao normalno djetinjstvo. Na pitanje je li bilo problema sa Srbima brzo se usprotivio. „Tada nismo ni znali što je nacionalizam. Bili smo kao jedan narod“, ustvrdio je.
Iako su mu sjećanja na prošlost lijepa, duhovi genocida ga još uvijek progone. Govoreći o svom djetinjstvu, teško mu je ne spomenuti uticaj koji je genocid u Bosni i Hercegovini imao na njegovu porodicu. „Od 33 muškarca koji su ubijeni iz našeg sela, 25 su bili članovi moje porodice“, kazao je Orić.
Početkom devedesetih odlučio se preseliti u Zagreb. Ubrzo nakon toga, u junu 1992. godine, rodila mu se kćerka i vratio se u BiH da je vidi. Nakon što je stigao u Tuzlu, slobodnu teritoriju pod kontrolom Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH), pješice je krenuo u Srebrenicu, opkoljeni grad. „Ili ću vidjeti svoju kćerku ili umrijeti“, bila je jedina misao u njegovoj glavi. Dva mjeseca kasnije stigao je u Srebrenicu.
,,Niko nije vjerovao da sam još živ“, prisjeća se i dodaje: ,,Svi su mislili da sam umro u šumi.“ Međutim, nije mogao dugo mirovati. Lokalnoj ratnoj bolnici prijeko je trebao medicinski materijal i hirurg. Neko je morao otići u Tuzlu i sigurno dovesti hirurga s lijekovima u Srebrenicu. Kako se Orić snalazio na tom području, pristao je otići. On na čelu i još trojica muškaraca krenuli su prema Tuzli i sigurno se vratili u enklavu koja je još uvijek bila pod opsadom. Herojsko djelo koje je spasilo mnogobrojne živote.
Orić i njegova porodica živjeli su na periferiji Srebrenice. To je značilo da su mogli živjeti od hrane koju su uzgajali, ali do proljeća 1993. godine pšenice, kukuruza, raži i zobi bilo je u malim količinama. Počelo je masovno gladovanje. Ipak, uvijek je pokušavao pomoći kada bi mu ljudi pokucali na vrata i tražili hranu. „Daješ ono što imaš. Nikada nisam imao srca nekoga odbiti. Jednostavno nisam mogao“, kazao je Orić.
Ovaj, ali i mnogi drugi problemi trebali su biti riješeni dolaskom UNPROFOR-a. Vijeće sigurnosti donijelo je Rezoluciju 819, 16. aprila 1993. godine, proglašavajući srebreničku enklavu “sigurnom zonom”, a ne “zaštićenom zonom” – razlika koja je otkrila goleme nedostatke 1995. godine. ,,Granatiranje je prestalo i počela je pristizati određena humanitarna pomoć. Ali nikad im nisam vjerovao. Poslali su premalo vojnika da stvarno odbrane enklavu. Nikad nisam vjerovao u njih“, objašnjava Orić.
Orić je bio u pravu. Ne samo da UN nije uspio rasporediti dovoljne snage u enklavu, nego također nikada nisu imali namjeru da je zaštite. Ključna klauzula rezolucije bila je da sigurna zona “treba” biti slobodna od bilo kakvog oružanog napada. Ova nejasna definicija sigurne zone ostavljala je prostora pojedincima da je tumače kako žele. ,,Uostalom, bilo šta u svijetu “treba” ostati sigurno“, navodi ratni dopisnik Adam LeBor u svojoj knjizi “Complicity with Evil”.
Kada je postalo jasno da trupe UN-a neće zaustaviti srpske vojnike na čelu s Ratkom Mladićem, na hiljade izbjeglica okupile su se ispred baze UN-a u Potočarima. Oni koji nisu vjerovali UN-u, odlučili su krenuti kroz šumu. Kolona se formirala u Šušnjarima, nekoliko kilometara od Srebrenice. ,,Kad sam vidio masu ljudi, odmah sam znao da barem polovica neće preživjeti. Znao sam put. Znao sam koliko je to opasno“, prisjeća se Orić.
Prva zasjeda u Kamenici bila je posljednji put kada je vidio oca. U toj zasjedi ubijeno je blizu 500 ljudi, što je bio zlokoban znak za muškarce i dječake.
Orić je zarobljen 13. jula 1995. godine. Prvo je odveden ispred osnovne škole Vuk Karadžić u Bratuncu, gdje je morao prespavati u autobusu zajedno s ostalim zarobljenim muškarcima. Sutradan su im stavili poveze na oči i doveli ih u Orahovac, selo u blizini Zvornika.
Orahovac je bio jedno od najvećih masovnih stratišta tokom genocida u Srebrenici. Sudskim presudama Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) i Suda BiH, utvrđeno je da su pripadnici Vojske Republike Srpske, među kojima su vojnici Zvorničke brigade, učestvovali u streljanju muškaraca 14. jula 1995. godine u blizini škole u Orahovcu, kao i u ukopu žrtava u neobilježene masovne grobnice, odakle su kasnije tijela prebacivana u sekundarne ili čak tercijarne grobnice.
,,Stajao sam pored svog rođaka Hariza. Bio je siguran da će nas pobiti. Prije nego što sam mogao išta proturječiti, počeli su pucati na nas“, priča Orić sa suzama u krvavim očima prisjećajući se najstrašnijeg trenutka u svom životu.
,,Odmah je pogođen i pao je na mene. Osjetio sam kako život odlazi iz njegova tijela dok je drhtao nekoliko sekundi i potom umro“, kazao je Orić.
Prema svjedočenju Orića, a kako se navodi u presudama, dok je ležao među mrtvima čuo je vojnike, bosanske Srbe, kako se iskaljuju na mrtvima “psujući nam tursku majku” i “da smo najbolji mrtvi”. Također, čuo je da je jedan zatvorenik uspio da pobjegne i da se jedan vojnik žalio da operacija nije dobro obavljena jer ima preživjelih, nakon čega je pucao jednom čovjeku u glavu, a zatim ponovo u Orićevog rođaka.
Orić je pao u nesvijest i pod tijelom svog rođaka, Mladićeve trupe nisu primijetile da je preživio. Tako je ostao cijelu noć. ,,Bio sam tako gladan, žedan i umoran. U tom trenutku ne bi bilo nikakve razlike da su me ubili. Nije me bilo briga“, prisjeća se.
Probudila ga je kasno u noć kiša. Kad je pogledao oko sebe, vidio je livadu punu mrtvih tijela. Zajedno s još jednim preživjelim pobjegao je u šumu. Opet. Tek 21. jula stižu u Nezuk, slobodnu teritoriju pod kontrolom ARBiH.
,,Osjećao sam radost i tugu u isto vrijeme. Radost jer sam preživio, izvukao sam se. Ali tužan jer sam nastavio razmišljati o svojoj porodici. Dani su prolazili, a ja sam mislio da će se pojaviti. Ali nisu. U jednom trenutku jednostavno morate shvatiti da se više neće vratiti“, objasnio je Orić.
Sedam kostiju Orićevog oca pronađeno je u tri različite masovne grobnice. Tijelo njegovog brata pronađeno je i pokopano u Memorijalnom centru Srebrenica u Potočarima.
Danas Mevludin živi u Iljašu, gradu na periferiji Sarajeva. Iako pokušava živjeti normalnim životom, trauma ga prati na svakom koraku. Masovna egzekucija mu je stalno na pameti. Pati od iscrpljujuće anksioznosti i bori se da nađe posao.
Ipak, i dalje je odlučan ispričati svoju priču. Svaki put kada to učini, prolazi kroz proces ponovne traumatizacije. Ali time čini da se počinjena zlodjela nikada ne zaborave.
Izložba “Koracima onih koji (ni)su prešli” postavljena je u Memorijalnom centru Srebrenica i temeljito tematizira Marš smrti tokom genocida u Srebrenici, s video svjedočanstvima, sudskim dokumentima i predmetima koji su pronađeni u šumi.

author: Dennis Miskić


text:
Sicanje – neizbrisivi trag katoličanstva u BiH | Balkan Diskurs
Matija Krivošić
21. oktobra, 2022.
Mjesta koja sasvim spontano i prvi put posjetite zaista imaju jednu posebnu auru i dušu. Upravo tako, s ovim emocijama, moj prvi odlazak u Ramu bio je zbog sicanja (bocanja ili križićanja), to jest tradicionalnog tetoviranja katolika u Bosni i Hercegovini.
„Možda su ostale dvije-tri žene koje imaju križeve u Rumbocima“, kazala je baka Mare Vuročić iz sela Rumboci, općina Rama, jedna od sugovornica tijekom posjete ovom sjevernom djelu Hercegovine ili južne Bosne, zbog istraživanja o postojanju tradicijskog tetoviranja katolika – sicanja (bocanja ili križićanja).
Mjesta koja sasvim spontano i prvi put posjetite zaista imaju jednu posebnu auru i dušu. Upravo tako, s ovim emocijama, moj prvi odlazak u Ramu bio je zbog sicanja (bocanja ili križićanja), to jest tradicionalnog tetoviranja katolika u Bosni i Hercegovini. Navedeni nazivi i njihova uporaba su varirali zavisno od lokaliteta u BiH. Dugo vremena sam bio u potrazi za što boljim primjerom sicanja i tetovaža kod baka ili djedova koji su prije svega živa povijest jednog vremena i tradicije koja odumire.
Zaseok Šarci kod Rumboka, idilični krajolik, tog je dana bio obasjan paletom boja sunčevih zraka, kada sam razgovarao s bakom Mare, Martom Šarčević i Biljanom Glibo. Mare je rođena 1944. godine, Marta je rođena 1938. godine. One su rodice koje su ujedno i tetovirane na tradicionalan način, a Biljana je etnomuzikologinja i voditeljica etno skupine ‘Čuvarice’ i tetovirala je tradicionalne motive, ali uz pomoć današnje opreme tattoo studija.
Sicanje je način tetoviranja prema kojem su se žene katolkinje tetovirale kako bi se tim motivima identificirale kao katolkinje i na taj način se sačuvale od prisilnih brakova, otimanja u harem i silovanja od Osmanlija u tom periodu. Ovaj način tetoviranja na tlu naše zemlje je postao aktualan za vrijeme osmanske okupacije srednjovjekovne Bosne i intenzivno je trajao do kraja Drugog svjetskog rata. Nakon završetka Drugog svjetskog rata, sicanje odlazi u zaborav, polako, ali je i dalje prisutno.
U takvim društveno-ekonomskim okolnostima značilo je da će svatko onaj koji bude tako obilježen biti spriječen da prijeđe na neku drugu vjeru, odnosno na Islam. Ipak, to nije bilo uvijek tako. Prema predajama koje je sakupio Ćiro Truhelka, hrvatski etnolog, postoje podaci koji kažu da su postojale žene katolkinje, tetovirane, ali koje su prelazile na Islam, samo da bi se mogle udati za čovjeka kojega vole. Prije nekoliko mjeseci razgovarao sam i s Tonijem Petkovićem, istraživačem mitologije iz Vareša, koji mi je također potvrdio da je i u vareškom kraju postojalo primjera gdje su žene ipak otimane od Osmanlija ili koje su promijenile vjeru.
Prema jednom od članaka u Glasniku Zemaljskog muzeja na području BiH o “običajnom” tetoviranju, kako se to tada nazivalo, prvi su govorili Truhelka i dr Leopold Glück. Obilježavanje religijske, etničke ili bilo koje druge pripadnosti u to vrijeme bilo je zastupljeno, ali mnogo manje kod drugih naroda, za razliku od tadašnjih katolika koji su to većinski prakticirali.
„Kada smo bile curice, to je njezina tetka (od Mare) rođena radila. Tako je to bilo u starih, to smo od njih radili da se zna da smo Hrvatice kada je bio turski vakat“, pojasnila je Marta, također mještanka Rumboka.
Djevojčice koje bi se odlučile na sicanje većinom su to radile u periodu od svoje desete do 15. godine. Moje sugovornice su mi potvrdile da su se one sicale u svojoj 15. godini.
„Kada sam bila mala ovo mi je tvoja rodica, pokojna, sicala“ kroz smijeh Marta govori rodici Mare.
Na pitanje, koje me najviše intrigira, a to je da li su se muškarci sicali, dobio sam odgovor – „Ritko“, na što se Mare nadovezala: „Nama je to tako bilo fino i mi to tako sebi odredili“.
Potvrdile su da je „skoro svaka cura radila tetovaže“, dok je kod muškaraca to bila rijetkost. Nešto kasnije kroz razgovor, Marta je spomenula da je njen pokojni brat imao tetovaže slične njezinim.
Izvori Truhelke potvrđuju da je kod žena ipak tetoviranje bilo učestalije. Tetovirale su se obje ruke, ali prema navodima Truhelka, lijeva ruka je bila nešto više tetovirana. Ponekada su žene imale toliko motiva na rukama da se ten ruke nije mogao prepoznati. Žene su tetovirale dio i iznad i ispod lakta, ali i šake. Područje prsa se tetoviralo na grudnoj kosti. Ponekad se mogao vidjeti i neki jednostavan motiv i na čelu. Truhelka navodi da su u tom periodu najviše se tetovirale žene iz srednje Bosne, naročito u gradovima: Sarajevo, Visoko, Travnik, Fojnica, Prozor/ Rama, Bugojno, te područje Banja Luke, a nešto manje je taj običaj bio zastupljen u Olovu, Varešu, Vijaci i u dolini rijeke Neretvice.
Muškarci kada bi se odlučili na običajno tetoviranje, tetovirali su jednostavan motiv iznad desnog lakta ili tetovirali križić na kažiprstu. Pred sam kraj mog putovanja po sjevernoj Hercegovini ili južnoj Bosni, kako je kome draži termin, kroz neformalan razgovor za svećenikom Zdenom iz Guča Gore, također zaljubljenik u tradicijske tetovaže, rekao mi je da su se muškarci znali tetovirati i ispod pazuha ili iza uha. Motive su čak uzimali sa stećaka koji su se nalazili u njihovoj neposrednoj blizini.
Običaj sicanja bi započeo na način kada bi se djeca i porodice okupile kod jedne žene (nečije bake, tetke, majke) koja je bila vješta u sicanju, odnosno tetoviranju, što su mi potvrdile Marta i Mara. Prema izvorima Truhelke, dani na koje bi obično započeo proces tetoviranja su na: Ivandan (24.lipanj/jun), Blagovijest (25. ožujak/mart), Cvjetnicu (2. travanj/april) ili na bilo koji drugi dan u Velikom tjednu (tjedan pred Uskrs – najveći i najvažniji katolički blagdan) ili na dan sv. Josipa 19 ožujka/marta. No, bake iz Rumboka su rekle da nije postojao točno određen datum kada bi se to radilo, jedino što je bilo sigurno jeste da se češće sicalo na ljeto. O tome koliko bi se žena na dan tetoviralo, Marta je rekla „koliko bi nas tila primiti, dvi-tri. To bi najviše letili nediljom kod nje, kad bi svijet bio kod kuće“.
Truhelka u svojim izvorima navodi da su se žene i same tetovirale, ali su to opovrgnule bake iz Rumboka, jer se pri tetoviranju ruka morala zategnuti drugom rukom, kako bi se sicalo po tijelu.
„Drago nam je bilo to raditi. Ali je bilo teško, znaš. Uzme se med, garavina i izmiša se. Ona napiše i onda iglicom (sica)“, kazala je Mare, a Marta se nadovezala na to „…od garavine ili drobljeni ugljen, saje, meda se pravila smjesa. Uzme se iglica, onom kojom smo šili, i našara se.“
Prije samog ubrizgavanja ove smjese, motiv bi se najprije oslikao neki crnilom, u slučaju ovih baka, to je bila tinta. Potom bi se tom iglom za šivanje, koju je navela Marta, bockalo sve dok se ne završi motiv.
„Ovako bi se (ruka) zategnula, trebalo je trpjeti, boljelo je. Krv bi nas oblila. Čudi me, ali dragi Bog je dao da se u vene nismo nikada uboli, da su one zdrave ostale“, kazala je Marta kroz smijeh.
Nakon tetoviranja, ruka bi se zamotala u zavoj i tako bi ostala cijela dan u zavoju, a idući dan bi se oprala s jako hladnom vodom.
Najčešći i glavni motiv koji se ponavlja unutar sicanja jesu križevi. Ali, križ nije bio jedini motiv, već su se razvili arhetipovi motiva koji su bili karakteristični za neko mjesto i imali su svoj naziv. Križevi su se obično stavljali na prst, čelo, po rukama na raznim mjestima, ili u sredini većih motiva ukoliko ih je bilo. Križevi od 4 do 7 (fotografije ispod) nazivaju se Jeličin križić, jer ukrasi na krajevima križeva predstavljaju pupove jelica. Nešto bogatije ukrašeni motivi su bili u okolici Kraljeve Sutjeske.
Potom slijedi serija nekršćanskih simbola nastali točkama ili kružnicom, koje se većinom stavljalo na gornjoj strani ruke, ispod lakta i na prsima. Kolo obično unutar sebe ima križ, ali je češće bilo neispunjeno, ili sa jednom zvijezdom (fotografija 18). Kolo je većinom dvostruko, gdje unutar jednog većeg imamo jedno manje. Kolo kod muškaraca se viđa nad laktom, dok je kod žena na gornjoj strani ruke.
Ograda ima oblik polukruga, gdje je otvorena strana okrenuta prema pregibu lakta. Na drugoj strani koja je okrenuta prema prstima je ukrašavana crtama, bobicama, jelicama, a unutar polukruga je ukrašeno križem ili zvijezdom sa više linija. Sredina ograde ukrašena križem ili drugim motivom.
Iznad ograde je često urađen motiv, na pregibu zgloba koji se naziva narukvica. Jedan od motiva je i grančica (fotografije 43) Motivi na fotografijama 44, 45, 46, su bogatije urađeni, gdje je jedna uspravno, a drugo spuštena linija. Naziv toga motiva je jelica. Postoje i varijante gdje je kolo okićeno ovim motivima kao na fotografijama 47 i 48.
Motiv koji se najčešće viđa u predjelu Bile jeste – klas (fotografije 49 do 53). Ovaj motiv je sastavljan od uspravne linije, križića i grančica. Inače se stavljao na donjoj strani ruke, ispod lakta. Zvjezdice imaju oblike sa osam linija (fotografija 57) ili krug koji je omeđen linijama (fotografija 58). Zvjezdice su većinom služile za popunjavanje prostora između glavnih motiva. Ornament je bio prijašnji naziv zvijezde koja je sastavljena od duguljaste elipse, na kojoj su poredane crte (fotografija 56). Sunce je ogradi sličan motiv koji je na gornjoj strani zatvoren linijom (fotografija 54). Motiv u obliku srpa koji na oba kraja ima motiv kola se zove mjesec (fotografija 55). Fotografija 60 pokazuje raspored ornamenata.
Moje putešestvije kroz Ramu okončale su se razgovorom s Biljanom, etnomuzikologinjom i voditeljicom etno skupine Čuvarice. Zbog struke, značenja i ljubavi prema tradiciji koju svesrdno želi sačuvati, tetovirala je ove motive. Kako je navela za Balkan Diskurs, danas ljudi zaista lijepo reagiraju na ovakve tetovaže i imala je par upita od svojih bivših učenika, koji su tražili savjete što da naprave kada budu pravili tradicijsku tetovažu.
Mladi se ipak zanimaju za tradiciju i ova priča iz davnina i dalje živi među nama – jedan je od Biljaninih zaključaka.
Sicanje, iako već zaboravljena tradicija, tiho se vraća novim generacijama.

author: Matija Krivošić


text:
ADOPT Srebrenica: Budućnost počiva na temeljima prošlosti | Balkan Diskurs
Danica Novaković
24. oktobra, 2022.
S ciljem izgradnje održivog suživota, perspektivnije budućnosti i međusobnog pomirenja ispočetka kao neformalna grupa građana “ADOPT Srebrenica”, a kasnije udruženje, kreirali su neutralan prostor gdje mogu slobodno razgovarati o zajedničkoj prošlosti, ratnim dešavanjima, posljedicama rata i aktuelnim prilikama.
Deset godina nakon okončanja rata u Bosni i Hercegovini, 2005. godine, stanovnicima Srebrenice, posebno mladim osobama različite etničke i vjerske pozadine, “ADOPT Srebrenica” ponudio je mogućnost da kroz vlastiti angažman, razumijevanje i uvažavanje drugog daju doprinos u stvaranju zajedničke, perspektivnije budućnosti i pomirenja.
Bekir Halilović iz udruženja “ADOPT Srebrenica”, kazao je da su kroz dosadašnji rad i djelovanje realizirali mnogobrojne aktivnosti i projekte od kojih su neki postali trajni i dobili svakodnevni ili godišnji karakter. Zajedno s fondacijom “Alexander Langer”  su 2007. godine organizovali prvu “Međunarodnu sedmicu sjećanja” u Srebrenici, a koja je bila koncipirana kao višednevni program i posjetiteljima su nudili različite sadržaje iz sfere nauke, umjetnosti i kulture.
Halilović je pojasnio da je “Međunarodna sedmica sjećanja” začeta kao ideja o uspostavljanju efikasnog dijaloga ali i vraćanje fokusa na Srebrenicu kao zajednicu.
„Ovo je tradicionalni program udruženja koji je ove godine doživio svoje 14. izdanje u Srebrenici. Kao i prethodnih godina, i sada je imao bogat i raznovrstan program koji je uključivao promocije, izložbe, performanse te druge događaje iz svijeta nauke i kulture. Sem toga, uvijek bude predstavljeno i nešto što je nastalo kao rezultat rada samog udruženja u prethodnoj godini“, kazao je Halilović.
Pored “Međunarodne sedmice sjećanja”, po kojoj je udruženje prepoznato u široj javnosti, tu je i projekat “Dokumentacioni centar”, uspostavljen 2014. godine. Predstavljen kao arhivska platforma, osmišljen je kako bi se na jednom mjestu sačuvali materijali kao što su fotografije, dokumenti, video sadržaji i ostali predmeti koji svjedoče o prijeratnoj Srebrenici i njenim stanovnicima. Sam postupak arhiviranja je sistematizovan i uključuje prikupljanje materijala, obradu i objavljivanje na sajtu “ADOPT Srebrenica”.
Prema Haliloviću, kompletan proces je sistematizovan, a uz svaku arhivsku jedinicu koju dobiju, nastoje prikupiti što više informacija.
„Ovo je posebno značajno kada se radi o fotografijama na kojima se nalaze Srebreničani, jer one mogu biti podsjetnik iz mladosti osobe koja se nalazi na njima, a nerijetko su i svjedok postojanja osobe koja je ubijena ili se vodi kao nestala nakon izvršenja zločina genocida. Na ovaj način doprinosimo njegovanju kulture sjećanja, posebno na one koji nisu više među živima“, kazao je Halilović.
Pored ovakvih projekata koji predstavljaju dio tradicije udruženja, značajan fokus je i na radu s mladima iz Srebrenice i susjednih zajednica kroz različite programe kao što su edukativne radionice. Veoma je bitno održati fokus u radu s mladima, a kako pojašnjavaju iz “ADOPT Srebrenica” pogotovo iz razloga što su oni budući stub društva te kao takvi moraju biti spremni na pomirenje i prihvatanje događaja iz prošlosti kako bismo mogli nastaviti dalje i izgraditi bolju budućnost.
„Kao društvo nismo prošli kroz procese suočavanja s prošlošću. Zapravo, terminologija i narativi koje imamo iz prošlosti su različiti i u sukobu su zavisno od strane s koje dolaze. Da bismo kao društvo, prije svega mladi, mogli graditi bolje prilike, neminovan je proces suočavanja s prošlošću u kojem ćemo svi zajedno prihvatiti istinu, a zatim početi raditi u zajedničkom interesu“, objašnjava Halilović.
Dokaz da ipak napredujemo, jeste činjenica da pored onih koji će uvijek negodovati na rad organizacija poput “ADOPT Srebrenica”, ipak postoje i oni koji ih podržavaju. Kako navodi Halilović, njihova najveća podrška su stanovnici Srebrenice, posebno mlade osobe koje prate njihov rad i odazivaju se na aktivnosti koje organizuju.
„Okolina igra značajnu ulogu kad je riječ o kreiranju mišljenja i stavova kod mladih ljudi. Mediji i političari svjesno manipulišu mladima da bi kroz koncept mržnje i straha obezbijedili sigurno biračko tijelo u budućnosti i skrenuli pažnju s bitnih tema kao što su ekonomija, zdravstvo, socijalni sistem. Zbog toga je jako važno da postoje organizacije slične našoj koje će biti prostor za mlade gdje će imati priliku da se upoznaju i s onim što nije nužno nastalo kao rezultat narativa kojem su konstantno izloženi“, izjavio je Halilović.
Kako bismo spriječili da se sve ovo i dalje dešava, Halilović smatra da prije svega treba da komuniciramo. „Jedni o drugima jako malo znamo, ili se uopšte ne poznajemo. Moramo naučiti da poštujemo jedni druge i pružimo razumijevanje svima onima koji su žrtve zločina“, istaknuo je Halilović, dodavši da će nas komunikacija zbližiti, a zatim ćemo naučiti da se poštujemo.
Kada se naučimo poštovanju, kako je kazao, tek tada ćemo dobiti priliku da se na najbolji mogući način suočimo s prošlošću i zaustavimo one koji sve ovo vrijeme otežavaju naš život i uništavaju našu državu.

author: Danica Novaković


text:
Film “Bezbojni” reflektuje mogućnost nepripadanja | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
28. oktobra, 2022.
Prvenac Aide Gavrić “Bezbojni”, koji je prikazan 14. oktobra u okviru projekta i fotografske izložbe “Priče o ljubavi” Centra za postkonfliktna istraživanja, prikazuje djecu iz mješovitih brakova, pogrdno nazvanim “mješancima” koja su prinuđena živjeti “negdje između”, u “paralelnim” svjetovima u Bosni i Hercegovini obzirom da je kompletna stvarnost prožeta nacionalnim ključem.
U filmu “Bezbojni” su prikazane stručne i lične perspektive hibridnih identiteta, pozicija nepripadanja i  film reflektuje mogućnost da se pripadati ne mora, odnosno da postoji solucija nepripadanja.
,,Film “Bezbojni” je film o onima rođenim iz minule ljubavi među nacijama, koji su ostali “između” na putu iz bratstva u nejedinstvo. Film govori o nesvrstanim i nesavrstivim pripadnicima bosanskohercegovačkog društva koji se u državi u kojoj je kompletna stvarnost prožeta nacionalnim ključem triju narodnosti etiketiraju kao svojevrstan višak odnosno “ostali”,“ kazala je Gavrić.
Pojasnila je da je ideja za film na izvjestan način izrasla kao produžetak njene naučno-istraživačke opsesije hibridnim identitetom i identitetom općenito, čiji korijen leži u ličnom iskustvu iz djetinjstva i spoznaji da nije konfesionalno i etnički svrstiva u društvo u kojem je taj tip kategorizacije i svrstivosti ne samo bitan, nego i ključan za gotovo sve praktične aspkete života.
Gavrić je magistrirala na Odsjeku za komparativnu književnost i bibliotekarstvo u Sarajevu, a nedavno je odbranila i svoju doktorsku disertaciju na temu Kozmopolitizam i svjetska književnost u časopisu Nada (1895-1903).
Čitav film nosi njenu ličnu priču, jer je i sama dijete iz mješovitog braka, zbog čega joj je i teško izabrati najupečatljiviji momenat iz filma, ali izdvaja snimanje dvije djevojčice, Nore Gutić i Arven Gavrić Memić, čiji duh, promišljanje, pa čak i vizuelna pojava nose na plećima suštinu onoga što film prikazuje.
,,Svaki aspekt mi je iznimno bitan i čini neizostavnu puzlu kompletne slike onoga što mi je bio cilj prenijeti publici, no ako bih baš morala birati, rekla bih da je to svaka nadasve inteligentna opservacija dvaju šestogodišnjih djevojčica“, objašnjava Gavrić.
O ovakvim temama, pogotovo u podijeljenom i nepovjerljivom bosanskohercegovačkom društvu, je izuzetno bitno govoriti a najlakši način je zasigurno kroz umjetnost, jer u slučaju angažirane umjetnosti šutnja nije zlato.
,,Ja ne želim da ćutim. Umjetnici ne smiju da prešućuju. Ko će drugi u suprotnom ukazivati na stvarnost i ono što je u njoj pogrešno i nakaradno? Ko će je razgolićivati?“, kazala je Gavrić, istaknuvši da oduvijek želi da mijenja svijet a vjeruje da je to primarni poriv većine onih koji se bave umjetnošću ili bi barem trebao biti.
Da se umjetnošću mijenjaju ustaljeni narativi smatra Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, koji rad bazira na korištenju inovativnih multimedijalnih sadržaja za promociju mirovnih narativa, uključujući dokumentarne filmove, fotografiju i umjetnost.
,,Umjetnost se pokazala kao odličan medijum za promovisanje pravih vrijednosti i tema koje su još uvijek na neki način tabu u našem društvu. Mijenjati aktuelne i ukorijenjene narative je najlakše kroz umjetnost,“ kazala je Šarić.
U Historijskom muzeju Bosne i Hercegovine, koji je zajedno sa Centrom za postkonfliktna istraživanja organizirao prikazivanje filma “Bezbojni”, postavljena je izložba “Priče o ljubavi”, koja obuhvata deset multietničkih parova iz Bosne i Hercegovine. Izložba, kao i film “Bezbojni”, izaziva postojeći narativ da su odnosi između osoba različitih etničkih pripadnosti nepostojeći i neodrživi.
Jačini umjetnosti, a u ovom slučaju dokumentarnog filma, svjedočila je Gavrić na premijeri filma “Bezbojni” koja je održana na AJB DOC Film Festivalu, u kategoriji filmova snimljenih pametnim telefonom.
,,Naročito je zanimljivo da je i publika koju središnja tema ne pogađa direktno snažno odreagovala na film. Ljudi su, nerijetko, plakali i smijali se istovremeno gledajući ga. Za nekoga ko je cijeli život u pisanoj riječi, veoma ograničenog dosega recipijenata sopstvenih ideja ovo iskustvo je u potpunosti izvanredno“, pojasnila je Gavrić, dodavši da ovaj film zapravo predstavlja značajnu prekretnicu u njenom radu – izlazak iz teksta u pokretnu sliku.
Inspiracija za naziv filma “Bezbojni” nastala je iz rada profesora i književnika Džemaludina Latića, koji je objavio tekst 1994. godine u ratnom časopisu “Ljiljan”, te u zborniku radova “Mješoviti brakovi”, a u kojima se govori o mješovitim brakovima kao o “nekoj vrsti zastave pogrešno shvaćenog zajedničkog života”, “većinom propalim brakovima u kojima nastaju teški sukobi”, dok se djeca iz takvih brakova etiketiraju kao “frustrirana porijeklom”, te bi u skladu s tim, prema tadašnjim preporukama autora “sa takvim degutantnim preporukama valjalo jednom prestati.”
,,[Latić] je ‘pak u filmu dobio prostor da eksplicira svoje sadašnje viđenje teksta koji je napisao prije gotovo 30 godina, te da izrazi svoje trenutne stavove na temu“, kazala je Gavrić. U jednom trenutku u filmu, profesor Latić se izvinjava za, kako kaže, “nezgrapan i neoprezan izraz” koji je koristio u tekstu.
Autorica filma “Bezbojni” smatra da trebamo prigrliti različite identitete među ljudima.
,,Ne dajte se dijeliti, svesti ni svrstati. Najniža prihvatljiva skupna identitetska odrednica za čovjeka je ona zemljanke ili zemljanina. To je jedini put ka utopiji kantovskog vječnog mira“, poručila je Gavrić.

author: Amina Sejfić