text:
Umjetnici koji su „skinuli“ političare sa bilborda | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
18. augusta, 2021.
„Mislim da je kulminacija epidemije i novi talas panike od smrti učinio da umjetnost bljesne svojim punim sjajem, vrati ljudima nadu i podsjeti ih koliko političari, zapravo, nisu presudni za njihove živote. Ugasite televizor i oni nestanu“, kaže umjetnica Jelena Medić povodom svoje izložbe „Budni“, objavljene nakon izbora u Bosni i Hercegovini.
Jedinstvena izložba „Budni“ zamijenila je lica političara na predizbornim bilbordima foografijama nasmijanih ljudi, nakon opštih izbora, koji su u Bosni i Hercegovini (BiH) održani u novembru 2020. godine.
Cilj izložbe bio je da donese svjetlost, a ona je to učinila u ulicama Banja Luke, Sarajeva, Mostara, Trebinja, Zvornika, Bijeljine, Tuzle, Doboja, Prijedora, Novog Grada, Brčkog, Modriče, Dervente, Prnjavora, Gradiške, Laktaša, Čelinca i Kotor Varoša.
Kako kaže umjetnica Jelena Medić, na ulicama u velikim formatima pojavili su se neki ljudi koji se smiju. To je već svjetlo i to nezanemarivo.
Svoju izložbu „Budni“ publici je predstavila dva dana nakon izbora, jer je kako kaže, pažnja javnosti usmjerena na politiku tada bila enormna. Preuzeti tu pažnju bilo je mudro.
„Činilo se logično da će u godini ekonomske krize, nakon izbora, ostati dosta praznih reklamnih mjesta, koja bi, uz malo razumijevanja, mogla poslužiti kao reklama za ono što je stvarno važno“, objašnjava ona.
Kroz fotografije predstavila je 25 ljudi za koje je vjerovala da imaju kapacitet da se oslobode svoje i tuđe slike o sebi i da uđu u dublji proces samootkrivanja.
„Bude se ljudi polako. Ne samo kod nas, već svuda po svijetu. Neki se bude voljno i radosno, neki na silu, a neki, nažalost, ni po cijenu života neće da se probude. Ove nedaće su svakako rezultat predugog hodanja u snu, prejakog otuđenja od tijela, prevelikog oslanjanja na sisteme. A čovek nije šraf, ma koliko nekad želio da se do te mjere pojednostavi. Umjetnost ima nježnija sredstva od života da mu na to ukaže, ako je voljan da progleda“, kaže Jelena Medić.
Neobična vremena rađaju kreativnost
Izložbu „Budni“ nazvala je „jednim od uspjelih projekata pandemije“.
Neki od uspješnih ljudi čije fotografije krase ulice bosanskohercegovačkih gradova su i fotografkinje Tea Jagodić i Tajana Dedić Starović, te glumac Zlatan Vidović. Njih troje, svako na svoj način, doživjeli su ovo „otvaranje“, ne samo pred kamerom, nego i pred cjelokupnim stanovništvom.
„Bilo mi je zanimljivo da me prvi put neko drugi fotografiše u studiju, budući da sama sa sobom radim već deset godina, pa mi je ta promjena jako prijala. Bilo je neobično u početku dok se nisam navikla da je tu neko drugi ko me gleda iza“, kaže Tea Jagodić.
U početku je, kako priča, to sa Jelenom bila opuštena priča, da želi da fotografiše ljude i njihove ličnosti, želi da se odmakne od komercijalnog fotografisanja kojeg se zasitila.
„Spomenula je na kraju neku mogućnost kreiranja kalendara, tako da u tom momentu nisam mogla ni da zamislim da će to otići u jedan fenomenalan kalendar, a još manje da će biti izložba na bilbordima širom zemlje, što je stvarno bila nevjerovatna ideja“, dodaje Tea Jagodić.
Kako kaže, njena porodica i prijatelji su bili veoma sretni da je vide na bilbordima, te su iste fotografisali i odmah joj javili lokaciju na kojoj je njen bilbord.
„Dosta njih tom rutom ide na posao pa ih pozdravim svako jutro na ulasku u grad što mi je na kraju bilo simpatično. Kada sam se prvi put približila da fotografišem bilbord za objavu, arhivu i uspomenu i vidjela se, bila sam sramežljiva sama pred sobom, jer mi je bilo previše neobično. Kasnije mi je postalo potpuno normalno jer sam dio toga sa velikom grupom ljudi i činimo zajedno jednu fenomenalnu priču. Nisam sama iako smo svi samostalno stajali u jako velikim formatima“, objasnila je ona.
Uspješna, umjesto već viđenih lica
Ono što je primijetila je da neobična vremena u kojima smo se svi našli, tjeraju ljude da rade pozitivne stvari i da se uzdignu iznad svega lošeg.
„Ako sami ne napravimo da nam bude bolje, makar jedan dan, niko to za nas neće uraditi. Da nam je stalno dobro i sve kako treba, mislim da bi se ulijenili i ne bi uradili dosta stvari. Ova izložba na bilbordima je primjer jedne jake simbolike gdje ne trebaju daljnji komentari – umjetnici koji su „skinuli“ političare sa bilborda širom zemlje“, naglasila je Tea Jagodić.
Još jedna fotografkinja koja se ovaj put našla ispred kamere je i Tajana Dedić Starović. Za nju je ovo bilo nevjerovatno iskustvo.
„Način na koji Jelena pristupa modelu je zaista specifičan. S obzirom da sam ja i fotograf  i psiholog po struci, Jelena me je „izula iz cipela“, toliko je dobra. Osjećala sam se zaista prijatno, ali i ogoljeno. Bilo je predivno kada je projekat najzad realizovan, kada su sve divne fotografije i ti predivni ljudi osvanuli na bilbordima. Osjećala sam da sam dio nečeg baš bitnog i velikog“, ispričala je ova mlada umjetnica.
Primijetila je da se javnost zainteresovala za projekat, te su ga ljudi većinom vidjeli kao nešto lijepo i simpatično.
„Mislim da se budnost i događa u kriznim vremenima. Svako pokušava da nađe neko svoje mjesto i na kraju krajeva, nekakvo objašnjenje. Nema ništa loše u tome, dokle god uspijevamo da ostanemo racionalni i dosljedni sebi i svojim uvjerenjima“, kaže ona.
Pred objektiv Jelene Medić stao je i glumac Zlatan Vidović kojem ovo iskustvo nije strano.
„Jelena Medić i ja se već dugo poznajemo, radili smo zajedno i neke pozorišne predstave koje je ona režirala, a u kojima sam ja glumio. Takođe, i ranije me je fotografisala, ali ovo je zaista bilo jedno novo iskustvo, koje je jako vrijedno za mene. Bilo mi je veliko zadovoljstvo biti dio ovog projekta. Još veće zadovoljstvo je bilo vidjeti slike uspješnih ljudi na bilbordima umjesto političara i svih tih gluposti koje nas svakodnevno zapljuskuju. Mislim da je ovo jedno veliko osvježenje za čitav naš prostor i zaista jedna prava stvar koja se desila na Jeleninu inicijativu“, kaže on.
Kultura mora da postavlja pitanja
Vjeruje da je u budućnosti potrebno mnogo više ovakvih projekata, jer se bosanskohercegovačko društvo, kako objašnjava, trenutno nalazi u nekom letargičnom vremenu koje ne nudi nikakve odgovore.
„A i sami smo nekako inertni i ne postavljamo puno pitanja. Jedan od načina da se „iskobeljamo“ iz te inertnosti i te neke ravne linije su upravo ovakve izložbe. Kultura mora da postavlja mnogo više pitanja, da sasijeca i bude društveno angažovana i da „šeta“ po tankoj ivici. Mladi ljudi treba da preuzmu stvari u svoje ruke, jer njihova energija je ono što će da pokrene i preokrene ovaj svijet koji je trenutno u veoma lošem stanju“, kaže Zlatan Vidović.
Na putu ka uspjehu, a samim tim i ovoj izložbi, Jelena Medić je napustila komercijalni rad i slijedila svoje snove.
„Hrabrost je drugo lice straha. Što je strah veći i hrabrost mora biti veća. Jasno sam vidjela da ću se razboljeti ako odbijem da prihvatim svoje sljedovanje života, a i sama pomisao na bolest mi je strašna, tako da sam to uzela kao nemanje izbora. A nemanje izbora je najjača motivacija“, kaže ona, i zahvaljuje svim umjetnicima koji su stali pred njenu kameru u ovom projektu.
Poklonili su joj povjerenje, a neki od njih su se, kako objašnjava, prepuštali lakše, neki teže, ali svi su se na kraju emotivno otvorili i sa svakim od njih je barem na čas doživjela, ljepotu punog prisustva, budnosti i povezanosti u trenutku.
„Iskustvo koje je svako od nas pojedinačno prošao, ostavilo je traga na čitavu grupu i promjene koje su se u nama dogodile neminovno će inicirati slične promjene i u posmatraču. To je ta nevidljiva snaga i ljepota umjetnosti“,  naglašava Jelena Medić.
Kako objašnjava, sada je skoncentrisana na vraćanju sebe u stanje mira kako bi ispisala roman koji je započela.
„Iluzija „mijenjanja svijeta“ koju mi je izložba donijela je vrlo primamljiva pa se još, kao nekad, zaluđujem da mogu nešto spolja promijeniti. A duboko vjerujem da se sve promjene dešavaju unutra. Hvala na pitanju, probudili ste me njime. Dozvoliću si da ponovo budem inspirisana. Producent Zoran Galić iz Vizarta i ja bismo voljeli nastaviti saradnju i opet napraviti nešto magično. Vidjećemo šta život misli o tome“,  rekla je autorka izložbe „Budni“.
Jelena Medić rođena je 1980. godine u Novom Sadu, a 2000. godine je došla u Banja Luku da studira, što je bio pravi trenutak da počne da traga za tim ko je ona u stvari. Završila je glumu i dramaturgiju, a sve što je u životu napravila, napravila je, kaže, igrajući se. Tema čovjeka i njegovog karaktera je, kako smatra, ona kojom će se zauvijek baviti.

author: Andrea Aleksić


text:
Ulaganje u budućnost Bosne: Nadoknada za preživjele seksualnog nasilja | Balkan Diskurs
Alec Anderson | Chiara Zardoni
25. augusta, 2021.
Seksualno nasilje tokom rata u Bosni imalo je konkretan i trajan uticaj na preživjele, kako žene tako i muškarce.
“Pitanje [nadoknade preživjelih] je novijeg datuma i ima mnogo stvari o kojima se mora raspravljati, poboljšati i prenijeti na papir. Dobra stvar je što se sada nešto događa i što neće na tome ostati.”
– Alma Taso Deljkovic, Voditeljica Ureda za podršku svjedocima Suda BiH
Seksualno nasilje tokom rata u Bosni imalo je konkretan i trajan uticaj na preživjele, kako žene tako i muškarce. Jedan od načina na koji se te posljedice očituju su ekonomske prirode. Bilo zbog fizičkog invaliditeta, psihološke traume ili stigmatizacije zajednice, mnogi se preživjeli suočavaju s preprekama za zaradu za život, što, nažalost, može dovesti do trajnog smanjenja njihove kvalitete života. Odobravanje reparacija preživjelima za ono što su pretrpjeli pomaže im da preuzmu prošlost u svoje ruke i izgrade bolju budućnost, što je neophodan korak u prevladavanju naslijeđa seksualnog nasilja povezanog sa sukobom (CRSV). No, ekonomsko osnaživanje preživjelih nije jedina ključna funkcija reparacija. Kako je istaknuo Međunarodni centar za tranzicijsku pravdu, odobravanje nadoknade preživjelima pokazuje „žrtvama i društvu općenito da je država predana rješavanju temeljnih uzroka prošlih kršenja ljudskih prava i osiguravanju da se oni više ne ponove“.
Međutim, uprkos jasnoj potrebi za reparacijom, komplicirana praksa sudova u Bosni i Hercegovini (BiH) često sprječava preživjele da dobiju odštetu.
Naime, postoje zakoni koji žrtvama seksualnog nasilja daju pravo na novčanu naknadu u cijeloj BiH, posebno Zakon na državnoj razini o zaštiti civilnih žrtava rata, koji je bio važan prvi korak koji se ne smije zanemariti. S tim u vezi, ovaj zakon se primjenjuje neujednačeno u različitim entitetima BiH. Na primjer, za razliku od Federacije BiH, Republika Srpska ne prepoznaje žrtve seksualnog nasilja kao zasebnu kategoriju unutar krovnog statusa civilnih žrtava rata, a rok za podnošenje zahtjeva onima koji traže reparaciju bio je 2007. godine. Ove prepreke i brojne druge, entiteti, uključujući nedosljedne zahtjeve za liječnička uvjerenja i dokaz o fizičkom nasilju, naveli su Odbor UN-a protiv mučenja da naredi BiH da “uspostavi učinkovitu shemu reparacije na nacionalnoj razini”. Nažalost, danas još uvijek ne postoji takav zakon.
Posljednji korak za preživjele koji traže odštetu uključuje sudski postupak. Međutim, provođenje ovog koraka u BiH bilo je izuzetno teško i obeshrabrujuće za preživjele, a mnogi su odustali i uopće nisu tražili odštetu. Glavni problem leži u načinu na koji sudovi rješavaju odštetne zahtjeve. Prema analizi OESS-a, mnogi sudovi oklijevali su odobriti takve zahtjeve, a umjesto toga su nakon okončanja kaznenog postupka uputili preživjele seksualnog nasilja tokom rata u građanski postupak. Ova je praksa imala pogubne posljedice za preživjele; većina odustaje od traženja odštete kako bi izbjegla traumu ponovnog svjedočenja i gubitka privatnosti koja je osigurana zaštitnim mjerama u kaznenom postupku. U osnovi, preživjeli su prisiljeni birati između svoje privatnosti i prava na traženje nematerijalne štete.
Bez obzira na ove prepreke, posljednjih godina postignut je napredak. Alma Taso Deljković, voditeljica Ureda za podršku svjedocima Suda BiH, objasnila je tokom intervjua (6. juli) da je ključna prekretnica u Bosni i Hercegovini došla odlukom Suda BiH iz 2015. godine kojom je žrtvama seksualnog nasilja tokom rata odobrena odšteta tokom prvog kaznenog postupka. Od tada su sudovi sve više raspravljali o odštetnim zahtjevima u kaznenim postupcima, upućujući samo preživjele na suđenja samo kada su dokazi nedostatni. Prema Deljkoviću, međutim, ima prostora za poboljšanja. Budući da je ovo pitanje konačno u centru pažnje, vjerojatno će se poboljšanja moći nastaviti u buduće, zahvaljujući zajedničkim naporima nadležnih tijela i organizacija civilnog društva (OCD). Na primjer, OCD poput Trial International-a rade u zemlji kako bi obavijestili preživjele o tome koja su njihova prava i što mogu učiniti kako bi dobili odštetu. Lejla Heremić, direktorica socijalne pedagogije u organizaciji za podršku preživjelima Medica Zenica, spomenula je u intervjuu da je Federalno ministarstvo rada i socijalne politike odobrilo Medici Zenica mogućnost izdavanja potvrda kojima se zadržava status civilne žrtve rata preživjelima ove vrste nasilja. To je, rekla je, navelo mnoge preživjele da se jave u Medicu Zenica, dobiju certifikat i nakon toga traže novčanu reparaciju.
Promjene su vidljive i na međunarodnom nivou. Global Survivors Fund (GSF) nova je, ali odlična organizacija sa sjedištem u Ženevi, koja je, kako je objasnila njihova savjetnica za komunikacije Maud Scelo, nastala 2018. godine iz rada dr. Mukwege i Nadie Murad. Obje su dobile Nobelovu nagradu za mir 2018. godine za svoju napore ka okončanju seksualnog nasilja tokom rata. Globalna studija o reparacijima, projekt koji GSF trenutno provodi, fokusira se na status reparacija za preživjele u više od dvadeset zemalja, uključujući BiH. Kako objašnjava Scelo, osiguranje odštete veliko je iskušenje za preživjele, jer se često moraju nositi s nespremnošću država da odobre sudsku odštetu i strahovito dugim čekanjem. Štaviše, ne postoji univerzalno rješenje; reparacije imaju različite oblike, ovisno o specifičnom kontekstu, zemlji, kulturi i spolu preživjele osobe. Osim priznavanja nematerijalne štete pred sudovima, ekonomske reparacije mogu također doći u obliku mjesečne plaće, fizičke i psihološke rehabilitacije, finansiranja školovanja djece preživjelih, pokrića troškova zdravstvene zaštite i drugo. Svrha GSF-a je uskočiti kada države nisu u mogućnosti ili ne žele pružiti preživjelima učinkovitu reparaciju. Bitno je da njihove inicijative koriste pristupe usmjerene na preživjele, uključujući razumijevanje i mapiranje potreba preživjelih u stvarnom životu, pružanje privremenih reparacijskih mjera kada nedostaju pravne reparacije, usmjeravanje OCD-a i nacionalnih tijela te kampanje zagovaranja usmjerene na nacionalna i međunarodna tijela koja osiguravaju da reparacije ostanu na vrhu političke agende.
Doista, nadoknada preživjelima samo je jedan od mnogih oblika reparacija. Ipak, u zemlji kao što je BiH može biti teško doći do zajedničke istine o prošlosti, posebno u politici, čineći šire kolektivne politike odštete teškom bitkom. Stoga je ekonomsko ulaganje u budućnost preživjelih seksualnog nasilja tokom konflikta imperativ ako država želi priznati svoju odgovornost i popraviti štetu iz prošlosti u mjeri u kojoj je to moguće. Konačno, kompenzacija onima koji su pretrpjeli ovu vrstu nasilja može izgraditi povjerenje u vladu, što je važno ako BiH želi izliječiti narušeni odnos između preživjelih i države – jer demokratija koja odbacuje jednu skupinu ljudi ne pogoduje nikome.
———
Ovaj je članak dio serije „Napredak i izazovi u rješavanju problema seksualnog nasilja u oružanim sukobima“, ističući iskustvo preživjelih seksualnog nasilja povezanog s sukobima u Bosni i Hercegovini i inostranstvu.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Alec Anderson | Chiara Zardoni


text:
Da li je mentalno zdravlje još uvijek tabu? | Balkan Diskurs
Mirza Mujdžić-Jojić
2. septembra, 2021.
Dvadesetjednogodišnji Kenan Suljić jedan je od tvoraca prve aplikacije na svijetu za borbu protiv depresije.
Ovaj student prve godine Medicinskog fakulteta u Tuzli je i certificirani omladinski lider. U razgovoru za Balkan Diskurs otkriva na koji način je postigao dio svojih ciljeva, te svoje poglede na uzrok i rješenje problema mentalnog zdravlja.
Za Kenana Suljića vrijedi stara poslovica da je u znanju moć. On je aktivista, filantrop i zaljubljenik u Bosnu i Hercegovinu (BiH) i kako kaže, njen narod.
Za sebe kaže da je pozitivnog karaktera i da stalnom podrškom i trudom ispunjava potrebe različtih identiteta, od kojih mu je najdraži biti dobar i iskren prijatelj. Borac je za pravdu i jednakost svega u svemu, jer smatra da jedino zajedno stvaramo bolju budućnost.
Kenan je jedan od tvoraca prve aplikacije u zdravstvenom sistemu u oblasti mentalnog zdravlja, “D-App” kojom se bori protiv depresije.
,,Trenuci kada nam se gubi sve, a ne vidimo van svoja četiri zida”, objašnjava on kako izgleda suočiti se sa ovom bolešću.
Depresija i anksioznost su, prema njegovim riječima, stanja kada smo u situaciji straha i beznađa, kada nam se čini da sve oko nas nestaje i propada, i da nemamo onog ko će nas uzeti za ruku i povući ka gore.
,,To su stanja i bolesti kada često lažemo sebe i ne želimo da priznamo istinu. To su stanja u kojima moramo biti svjesni važnosti iskrenog odnosa, prvenstveno prema sebi. Trenuci u kojima moramo znati da nikada nismo sami i da iz svake teške situacije postoji izlaz, rješenje i bolje sutra. To je kada najviše boli, a činimo sve da bude bolje, potražimo pomoć i stvorimo bolje stanje”, objašnjava Kenan.
Šta je aplikacija D-App?
Aplikacija za depresiju i mentalne bolesti “D-App” predstavlja inovativan pristup u liječenju među zdravstvenim aplikacijama. Glavni cilj je pružanje stručne i kvalitetne usluge, te omogućiti suzbijanje stigme odlaska psihologu koja vlada u bosanskohercegovačkom društvu.
,,Svi imamo osjećaje, emocije i svakoga od nas mnogo toga boli. Često sve izgleda besmisleno i uzaludno, ali kada čovjek skupi snagu, prizna sebi gdje griješi i krene ka naprijed, jasno vidi rezultat borbe i iskrenog odnosa”, dodaje Kenan.
Zahvalan je kaže, što nije prolazio kroz teške periode u kojima živi depresija i anksioznost, ali je gledajući prijatelja i potpunog stranca kako se bori sa najvećim problemima i strahovima, bio dovoljan motiv da se pokrene i da shvati da u životu vrijedi onoliko koliko sebe da nekome i koliko može olakšati onome kome je pomoć potrebna.
Da je aplikacija bila potrebna bh. društvu jasno pokazuju i brojevi. Nakon sedam dana rada aplikacije, broj korisnika bio je 700 i 150 ostvarenih zahtjeva između korisnika i eksperata.
Nakon 25 dana rada, broj korisnika porastao je na 1.500 i 230 ostvarena zahtjeva između korisnika i eksperata.
,,Ukupan broj korisnika zaključno sa 31.12.2020. iznosi: 2.125 korisnika, od čega 1800+ aktivnih i preko 250 ostvarenih zahtjeva između korisnika i eksperata. Također, danas nakon nekoliko mjeseci pauze u radu i izgradnji novih dijelova aplikacije, brojimo više od 3.000 aktivnih korisnika, a samo u mjesecu junu brojimo 400+ novih korisnika”, kaže Kenan.
Analitika, kako dodaje, u ovakvoj priči predstavlja jedan od ključnih pokazatelja rada, usluge i onoga što se riječima ne objašnjava.
Borba za bolju Bosnu i Hercegovinu
Ovaj student prve godine Medicinskog fakulteta u Tuzli, za razliku od većine svojih vršnjaka sanja da ostane u Bosni i Hercegovini i vjeruje da ona uistinu predstavlja plodno tlo za promjene, te da je na mladima da to iskoriste.
,,Pitate se da li imamo bh. društvo van okvira, imamo. Dokaz tome i jeste D-App, više od 2.000 korisnika u prvih mjesec dana i danas nakon svih promjena više od 3.000 aktivnih korisnika i preko 8.000 ukupno obavljenih sesija”, navodi on.
Vjeruje da kao društvo često pravimo razne greške, a najviše vođeni onima koji ne rade za dobrobit naroda.
,,Često nas nazivaju raznim imenima i deklarišu u razne grupe. Međutim, kada se okrenemo i pogledamo nekoliko godina unazad imamo priliku vidjeti rast i razvoj društva. Prikaz želje i htijenja da mali čovjek stvori idealnu sredinu i okruženje pogodno za ugodan život”, dodaje Kenan.
Na pitanje da li žvimo u društvu koje pruža podršku, kaže kako je prisutnost stigme značajno izražena, kao i pomisli ,,šta će narod reći”.
,,Ali, ohrabrujuće biva kada vidimo svu analitiku, rezultate i interesovanje bosanskohercegovačkog društva. Narod treba priliku i jednostavan korak. Siti smo laži, obmana i priča koje se nikada ne ostvare. Gradimo iskren odnos i put zajedničke dobrobiti i pojavit će se rezultati, mi ih već imamo!”, dodaje on.
Ključ je u obrazovanju
Obrazovni sistem u Bosni i Hercegovini, kako objašnjava, suočen je sa ogromnim problemima i propustima u funkcionisanju.
,,Fokus imamo na „prolasku“ kroz obrazovanje, a ne na očuvanju i njegovanju istog. Izražena nejednakost, nepravda i pristup koji ne garantuje sigurnost budućim akademskim građanima”, kaže Kenan.
Sistem linije manjeg otpora, korupcije i kriminala, prema njegovim riječima, dovodi u teške situacije one koji ne uspijevaju dobiti zasluženo, jer nisi neko i nečiji.
,,Ogroman uticaj na mentalno zdravlje kreće upravo iz svake obrazovne ustanove u Bosni i Hercegovini, a na nama i onima koji donose odluke jeste da se ovo stanje promijeni i da obrazovni sistem bude najvažnija potpora svakom mladom životu u kreiranju životne staze”, objašnjava on.
Porodica je najveći oslonac
Veliki broj nesretnih slučajeva, kako kaže, biva izazvan upravo jednim dijelom neshvatanjem i nepristupanjem djetetu kada je to potrebno.
,,Zbog toga i jesmo ovdje, da kao mladi ljudi razgovaramo i ukazujemo svim dijelovima društva o važnosti mentalnog zdravlja. Da budemo uvijek svjesni da je čovjeku do nas možda potrebna pomoć i da smo upravo mi ti koji moramo odreagovati i pokazati stepen ljudskosti”, dodaje Kenan.
Bosanskohercegovačko društvo je, prema njegovom mišljenju, suočeno sa velikim brojem onih koji degradiraju porodicu i njenu važnost u odrastanju djeteta.
,,Jednostavno, postoje periodi života kojima nas ne uče ni roditelji, ali njihovo prisustvo uvijek igra važnu ulogu u tim momentima. Pružiti ljubav, pažnju i posvećenost malome svijetu u trenucima kada stvara plan života i onoga čemu će sutra težiti, nema cijenu. Cijeniti i poštovati roditelje, porodicu i ono što svakodnevno primamo, jer koliku važnost u našim životima sve to ima vidimo tek kada izgubimo onoga koga volimo”, navodi Kenan.
U njegovom slučaju, za uspjeh su zaduženi rad i trud, no zahvalnost za sve što je uradio ide porodici, roditeljima i bratu.
,,Oni ne izdaju i uvijek bivaju moja najveća podrška, ali u isto vrijeme i najveći kritičari”, dodaje Kenan.
Mladim ljudima u Bosni i Hercegovini poručuje da ako žele dobro sebi i svome društvu moraju učiniti najteži korak u životu, a to je borba i pristanak na stvaranje onoga po čemu ćemo ostati upamćeni.
,,Budimo odgovorni i svjesni činjenice da svaka promjena kreće od svakoga od nas ponaosob i da završava zajedničkom borbom i uspjehom”, zaključuje Kenan Suljić.

created: 2. septembra, 2021.

author: Mirza Mujdžić-Jojić


text:
Umjetnica Hanna Dujmović: Uz mnogo rada, svaki cilj je ostvariv | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
10. septembra, 2021.
Hanna Dujmović je akademska kiparica koja za sebe kaže da je maštovita, ambiciozna i nesvakidašnja djevojka koja živi svoje snove. Za razliku od mnogih svojih vršnjaka, Hanna po završetku studija  nije čekala da se promjena desi sama od sebe, već je aktivno radila na ostvarivanju svojih ciljeva.
Uključila se na mnoge projekte koji podrazumijevaju kreativne radionice sa djecom i mladima, a iza sebe ima već devet kolektivnih izložbi širom svijeta. Trenutno radi i kao trenerica ritmičke gimnastike, a pored toga osnivačica je ateljea za sve uzraste ,,EdusKreativus”.
Ova nesvakidašnja djevojka smatra da formalno obrazovanje nije bitno u tolikoj mjeri za razvoj mladih u bosanskohercegovačkom društvu, koliko je bitno neformalno se educirati tokom studija. Kaže da je formalno obrazovanje nešto što nove generacije više ne dovode u pitanje, jer su ,,došla vremena kada se podrazumijeva da imate završen fakultet”.
,,Ono što smatram jako bitnim pored formalnog obrazovanja, jesu naša interesovanja i rad. Vrlo je bitno svakodnevno čitati, istraživati i nadograđivati svoje znanje, jer o mnogim stvarima nas neće naučiti u obrazovnim ustanovama”, kaže Hanna za Balkan Diskurs.
Mlada umjetnica kaže da su njene najveće ljubavi priroda, umjetnost i muzika, a najveća motivacija joj je da se stalno usavršava i da dosegne maksimum svoje ličnosti. Dodaje da strast pronalazi u svemu što radi i da to nije tako, vjerovatno ne bi uspjela realizovati mnogo svojih projekata.
Sa kolegicom i prijateljicom, Merimom Prijom, još tokom studentskih dana vodila je mnoge produktivne razgovore o tome šta raditi nakon završetka Akademije. Kaže da su ona i njena kolegica uvijek bile ambiciozne, pa su nakon završetka studija odlučile da osmišljeni koncept pretvore u realnost i otvore atelje.
Nakon mnogo uloženog rada i truda, uspjele su pronaći mjesto za otvaranje ateljea, koji funkcioniše u sklopu Centra za mlade Gorica.
,,U sklopu ateljea nudimo jedinstven kreativni program za sve one koji žele da se bave umjetnošću. Također, radimo i pripremnu nastavu za upis u Srednju škole primijenjenih umjetnosti, te Akademiju likovne umjetnosti. Ove godine je ispraćena naša prva generacija polaznika i polaznica pripremne nastave, a svi naši kandidati i kandidatkinje su primljeni među najboljima na prijemnom ispitu. Mislim da to dovoljno govori o tome koliko ozbiljno i sa ljubavlju radimo ovaj posao”, dodaje Hanna.
Ono što atelje još nudi su i Art Therapy radionice za odrasle, koje doprinose opuštanju od stresa i svakodnevnice. Hanna i Merima tim radionicama rade relaksacijske seanse uz muziku, gdje se učesnici mogu opustiti i zaboraviti na sve probleme kroz kreativan rad.
Hanna kaže kako su se ove radionice pokazale kao vrlo uspješne kod svih polaznika i polaznica i da se mnogo osoba rado vraća u atelje. Tokom seansi, zadaci su uvijek novi i zanimljivi, a finalni produkt bude uglavnom bolji od očekivanog.
Pored toga, ova mlada umjetnica uključena je u mnoge druge kreativne projekte, a jedan od njih je i oslikavanje cekera.
Kao odgovor na sve veći globalni problem korištenja jednokratnih plastičnih vrećica, Hana je počela oslikavati pamučne cekere, koji se mogu pronaći na stranici h.tzekeri. Cekeri izgledaju interesantno i moderno, a cilj je kako kaže doprinijeti zaštiti životne okoline.
,,Oslikavanje pamučnih cekera je ideja koju smo kolegica Merima i ja prvenstveno realizovale u našem ateljeu. Tu ideju sam dalje nastavila kroz humanitarnu akciju, gdje sam od prodaje eko cekera kupila poklone za predivnu djecu sa kojom smo radile unutar JU Zavod ,,Mjedenica”. Trenutno oslikavam cekere po narudžbi kupaca. Cekeri su dugotrajni, idealna zamjena za jednokratne vrećice, ali i unikatan modni detalj gdje imate nosivo umjetničko djelo uz svoj outfit, što svakako ne možemo vidjeti tako često”, kaže Hanna.
Ono što je vrlo značajno u Hanninom radu je i ciklus slika ,,Umjetnost u doba korone“. Kaže da umjetnici i umjetnice stvaraju u skladu s vremenom, te obično crpe inspiraciju iz svakodnevnog života. Njena inspiracija za ovaj ciklus nastala je kao odgovor na pandemiju koja nas još uvijek pogađa.
Slike su podijeljene u nekoliko ciklusa, a prvi je nastao ciklus ,,Umjetnost u doba korone’’ – melanholičan, depresivan, agresivan, kao potraga za izlazom i suočavanje sa situacijom. Kao odgovor na prvi, nastao je i ,,Proljetni ples’’ – pronalazak pozitivizma unutar mašte, oslikavanje vedrih, šaljivih, kolorističnih motiva sa figurom žene.
Iako je veliki broj umjetnika, od početka pandemije ostao bez angažmana, Hanna kaže da ako ste spremni uložiti trud u nove sadržaje, onda ćete lako pronaći nove potencijalne kupce.
Dodaje da, bez obzira na pandemiju, tržište za umjetnost je neograničeno, slike mogu da otputuju bilo gdje u svijetu, a svakako da je profit od toga dovoljan da se može preživjeti u ovim teškim vremenima.
Kaže da je prednost umjetnika u Bosni i Hercegovini to da konkurencije gotovo da i nema ako se govori o autentičnim djelima, tako da se uz rad i trud može mnogo postići.
,,Ako za primjer uzmemo metropolu kao što je London, onda vrlo teško dolazite do toga da vaša djela uopšte budu vidljiva široj masi, jer je konkurencija ogromna. Neki umjetnici nikada ni ne dočekaju svoju izložbu, dok kod nas ko god da radi i stvara, ima priliku predstaviti sebe publici. Mislim da je budućnost umjetnika u BiH obećavajuća. Mnogo se radi na popularizaciji umjetnosti, vjerujem da će to uroditi plodom”, optimistična je Hanna.
Ova mlada umjetnica smatra da se svaki cilj može ostvariti uz mnogo rada, mnogo padova, mnogo optimizma i u konačnici uz malo sreće. Kaže da ne možemo znati dok ne probamo, a kao vrlo bitne faktore za razvoj svakog pojedinca preporučuje čitanje, gledanje kvalitetnih filmova, slušanje dobre muzike, putovanja, upoznavanje i susret sa ljudima drugih nacija i kultura.
,,To je ono što nama nedostaje, prošireni vidici, dijalog, empatija i malo više međusobne ljubavi. Mladi su ključni pokretači pozitivnih promjena, ali svakako mislim da je potrebno da se sve generacije ujedine ka cilju za bolje sutra, jer mladi su tek jedan dio te slagalice”, kaže Hanna.
S obzirom na situaciju u proteklom periodu, ova mlada umjetnica se trudi ići dan za danom sa minimalno planiranja. Kaže da su izazovi i kreativne ideje uvijek prisutni, te naglašava da će se pravo vrijeme za realizaciju desiti uskoro. Hannina naredna samostalna izložba je planirana u Beogradu, a za više informacija pogledajte video ispod.

created: 10. septembra, 2021.

author: Mirnes Bakija


text:
Amila Ramović: Prava umjetnost posjeduje progresivnu i kritičku misao | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
16. septembra, 2021.
Amila Ramović, docentica na Odsjeku za muzičku teoriju i pedagogiju Muzičke akademije Univerziteta u Sarajevu, za Balkan Diskurs govori o kritičkom mišljenju kroz umjetnost.
Osim akademskog zvanja, predsjednica je Muzikološkog društva Federacije Bosne i Hercegovine i članica udruženog društva za muzikologiju International Musicological Society sa sjedištem u Baselu. Profesija joj na taj način pruža mogućnost da upoznaje brojne buduće umjetnike.
,,Studenti umjetnosti su strastveni posvećenici ovom pozivu i u svome su radu vođeni optimizmom da će vrijednosti koje oni instinktivno i intelektualno osjećaju biti prepoznate i od njihove okoline. Zato je za svakog koga umjetnost zanima posebna privilegija raditi s mladim ljudima koji još uvijek nisu „korumpirani“ konformizmom koji je najveći neprijatelj progresivne i kritičke umjetničke misli, jer samo takva umjetnost je ona prava. Međutim, istina je da ovaj njihov stav brzo dođe na kušnju čim završe svoje studije, jer naše društvo nema nikakvu platformu za podršku umjetnicima”, ističe Ramović.
Kaže kako mladi glazbenici s kojima radi, čak i oni najtalentiraniji i najnagrađivaniji, uglavnom vrlo brzo odustaju od umjetničkog djelovanja i traže zaposlenje u glazbenim školama, a onda ih taj svakodnevni rad iscrpljuje.
,,To nije čudno kada znamo da na primjer u javnom institucionalnom sektoru u Sarajevu imamo samo Filharmoniju i Operu u kojima se neko može profesionalno baviti muzikom. Nezavisni sektor u ovom smislu možemo i zanemariti, jer ga mizernim finansiranjem zanemaruju i administracije, tako da mladi umjetnik ne može da se nada da će u BiH živjeti od muzike. Ova ih realnost brine, demorališe i na kraju dođu do toga da se toj realnosti jednostavno prepuste”, dodaje ona.
Preživjela je opkoljeno Sarajevo u proteklom ratu i vidjela kako umjetnost djeluje i u takvim uvjetima. Pod opsadom je, kaže, vidljivo i jasno da je iskustvo umjetnosti u direktnoj vezi s opstankom kao jedan od najotpornijih načina očuvanja identiteta kao ljudskih bića.
„U situaciji kada je naše fizičko postojanje bilo dovedeno u pitanje, kada smo kao ljudska bića bili poništeni od agresora, ali i tog „civilizovanog“ evropskog svijeta koji nas okružuje, kontinuitet života se potvrđivao ostvarenjima duha. Tada smo osjećali da biološki opstanak, preživjeti, nahraniti se, ugrijati se, nije bio dovoljan”, navodi Ramović, prisjećajući se kako je to bio period kada su građani riskirali živote da bi otišli na izložbe i predstave.
Ramović smatra da su povijest i kultura uvijek zanimljive teme za umjetnike što je posebno izraženo u BiH koja je opterećena povijesnim narativima.
,,U postratnoj Bosni, upravo zbog dominantnih politika i narativa koje su te politike plasirale, u polju umjetnosti došlo je do poplave etnonacionalnog kiča, zasnovanog na historijskim i mitološkim narativima gdje se privrženost narodu i domovini manifestuje u formatu umjetničkih djela. Kažem u formatu, zato što su ta djela svjesno ili nesvjesno koncipirana s ciljem da pokrenu nekakve empatijske procese, na način na koji pop kultura zavodi svoje konzumente. Takva ostvarenja u konačnici često bivaju osnažena društvenom potporom”, objašnjava Amila Ramović.
Ozbiljna umjetnost, kako navodi, traži suvremeni kritički pristup, kontekstualiziran u znanju ne samo bh. realnosti, nego i suvremenog umjetničkog diskursa. ,,Takav umjetnički govor, koji prepoznajemo kao lice uspješne bh. umjetnosti, u velikoj mjeri nose umjetnici koji djeluju u internacionalnim prostorima, nezavisni od očekivanja reakcija iz naše sredine. Braco Dimitrijević je zasigurno najznačajnija umjetnička figura bh. umjetničke scene svih vremena. Njegovi radovi redovno se nalaze u stalnoj postavci najznačajnijih svjetskih muzeja. Unatoč tome, nisam sigurna da je on kroz administracije prepoznat u svom punom kapacitetu, ali ni u našem širem društvenom prostoru”, kaže Ramović.
Objašnjava kako ograničenost umjetničkog diskursa uveliko leži u činjenici da BiH, na svim nivoima, zapravo vrlo malo ulaže u kritički usmjerenu umjetnost, jer ona nije u interesu onoga što vodeće politike imaju za cilj.
Na pitanje dovodi li kritička kultura ponekad do odvajanja s vlastitom kulturom u kontekstu odlaska mladih iz ovih prostora, Ramović odgovara kako te dvije stvari funkcioniraju paralelno.
,,Mladi napuštaju BiH jer ne vide mogućnost da bi se nešto moglo promijeniti, a to je posebno važeće u umjetničkom miljeu. Ono što je istina je da se situacija može promijeniti ozbiljnim kritičkim djelovanjem. A ta kritička kultura, dakle kritičko mišljenje kroz argumente, formiranje stava, artikuliranje stava i njegovo plasiranje u javnom prostoru, je ono što nama kao društvu na svakom planu nedostaje. Često vidim kod mladih, ali i ne samo mladih, odustajanje od kritičkog djelovanja”, kaže ona.
Umjetnost je neovisna od politike, no postavlja se pitanje koliko se one trebaju povezati, ukoliko se teži ostvarivanju nekih boljih ciljeva. Vjeruje da umjetnost involvira ljude i stoga je ona, prema njenom mišljenju, po svojem svojstvu politična, ona oblikuje duh i kulturno naslijeđe koje gradi identitet jednog prostora.
„Dobra umjetnost je stoga politična jer je visokosenzibilna prema stvarnosti, bez obzira na to da li su teme kojima se bavi apstraktne ili konkretne, ona odgaja publiku da kritički prepoznaje te nijanse i osposobljava je da poima svijet u njegovoj višeznačnosti”, kaže ona i dodaje da je dobra umjetnost u pravilu neprijatelj desnih politika, a dobri umjetnici su skoro uvijek negdje usmjereni nalijevo.
Mladim umjetnicima poručuje da zamisle budućnost, da imaju pred sobom konkretne ciljeve i da se bore da se oni ostvare. ,,Vrlo često je ostvarenje tih ciljeva sasvim realno, samo što nas poruke iz društvene stvarnosti navode na sumnju i pesimizam. Dominantna politika u BiH je zasnovana na prevenciji otpora i na slamanju volje za pobunom i promjenom, tako nas ‘treniraju’ i administracije i mediji. Ali ova njihova pozicija je temeljno vrlo slaba i ona se u susretu sa snažnom stvaralačkom energijom lako može poraziti”, pojašnjava.
Ističe da je potrebno da asocijacije studenata umjetnosti i mladi umjetnici u nezavisnom sektoru artikuliraju vlastite vizije i upotrijebe javni prostor, društvene mreže i medije kako bi izvršili pritisak na one koji im mogu napraviti uslove da se one ostvare.
,,Stalno se nadam da će mladi muzičari, ali i mladi umjetnici uopšte, pokrenuti neke javne akcije i tražiti od javnih administracija da promijene svoj odnos prema njima, ali se to još uvijek nije desilo. Ako pogledamo trošenje budžetskih sredstava, pokazuje se da rafinirani intelektualni rad nije nešto što oni koji finansiraju kulturnu produkciju prepoznaju kao vrijednost. To bi se moralo promijeniti ako želimo da BiH dobije aktivnu, stabilnu, koherentnu i relevantnu umjetničku scenu”, zaključuje Ramović.

created: 16. septembra, 2021.

author: Kristina Gadže


text:
Socioekonomska pitanja i REKOM: Istraživanje | Balkan Diskurs
Daniela Lai
23. septembra, 2021.
Socioekonomska pitanja postaju sve važnija tema na području tranzicijske pravde. Novi istraživački projekat na tu temu razvijen je u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Fakultetom Royal Holloway, Univerziteta u Londonu. Projekat istražuje socioekonomske faktore u kontekstu Inicijative za REKOM.
Socioekonomska dimenzija tranzicijske pravde
Mnogim zajednicama koje su pogođene sukobom, socioekonomska pitanja su ključna u naporima suočavanja s prošlošću. Ali šta tačno podrazumijevamo pod socioekonomskim pitanjima u tranzicijskoj pravdi? Ona mogu uključivati pružanje socijalno-ekonomskih i pravnih lijekova nakon sukoba, poput reparacije ili materijalne naknade. Ona se također mogu baviti doživljajima zajednice čija etnička grupa ljudi je iskusila različite oblike nasilja ili nepravde tokom sukoba, a koje bismo mogli definisati kao socioekonomske faktore, poput uništavanja domova ili lišavanja osnovnih sredstava za život. Socioekonomska dimenzija tranzicijske pravde također je usko povezana s političkom ekonomijom sukoba koja istražuje kako grupe koriste ekonomska sredstva u vojne svrhe i kako se ekonomija mijenja tokom rata, ali i poslijeratnog perioda kada se ekonomski sistem rekonstruiše često na načine koji mogu uticati na opseg i uspjeh procesa tranzicijske pravde.
U praksi se mehanizmi tranzicijske pravde manje bave socioekonomskim pitanjima u odnosu na druga pitanja poput sudske odgovornosti za ratne zločine, zločine protiv čovječnosti i genocid. Ovo se posebno osjeti u slučaju bivše Jugoslavije, gdje je međunarodna zajednica koncentrirala svoje napore na Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju – uključujući činjenicu da je za ulazak u EU ključna saradnja sa Haškim Tribunalom. Međutim, novija istraživanja počela su nam nuditi brojne uvide u važnost ovih pitanja za područje bivše Jugoslavije.
Uloga REKOM-a
Inicijativu za REKOM osnovale su tri vodeće nevladine organizacije (Documenta iz Zagreba, Fond za humanitarno pravo iz Beograda i Centar za istraživanje i dokumentaciju iz Sarajeva) kako bi se radilo na osnivanju Regionalne komisije za utvrđivanje činjenica o ratnim zločinima i druga ozbiljna kršenja ljudskih prava počinjena tokom ratova u bivšoj Jugoslaviji koji su se dogodili između 1991. i 2001. godine. Kako su proširivali koaliciju organizacija širom regiona, organizovali su konsultacije kako bi prikupili podršku Inicijativi i razgovarali o postavci i obimu rada Komisije. Ovaj proces je na kraju uključio hiljade predstavnika civilnog društva iz cijelog regiona koji su učestvovali u 128 konsultativnih sastanaka. Iz tog razloga, istraživači koji se bave REKOM-om zanimali su se za potencijal takvog regionalnog mehanizma tranzicijske pravde, te u kojoj mjeri on efikasnije nudi, za razliku od drugih mehanizama, pristup odozdo prema gore ili bolje odgovara na potrebe ljudi koristeći se drugim mehanizmima tranzicijske pravde, poput Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju.
Iako cilj uspostavljanja regionalne komisije nije postignut i može se činiti nedostižnim, konsultacijski proces sam po sebi predstavljao je važan put za lokalne zajednice, žrtve rata, mlade i druge sektore civilnog društva jer su dobili priliku da raspravljaju o pitanju rješavanja problema prošlosti na području bivše Jugoslavije. Konsultacije su pružile priliku da se razgovara ne samo o mandatu REKOM-a, već i o iskustvima, potrebama i očekivanjima lokalnih zajednica i organizacija. Istraživači često vide konsultacije o REKOM-u kao dobro promišljeni okvir tranzicijske pravde koji nam može dati važan uvid u to kako se ideje o pravdi, istini i miru mogu graditi. Dosadašnja istraživanja o REKOM-u bavila su se mnogim pitanjima (od pomirenja do rodnih pitanja, sastava i inkluzivnosti inicijative i razlika između lokalnih, nacionalnih i regionalnih debata). Međutim, socioekonomska dimenzija tranzicijske pravde do sada nije bila centralna tema u istraživanjima REKOM-a. Štoviše, čak i letimični pogled na neke transkripte otkriva da su socioekonomska pitanja bila prisutna tokom konsultacijskih procesa, no iako nisu bila dominantna u raspravama ipak zaslužuju dodatnu pažnju i istraživanje.
Istraživanje socioekonomskih pitanja i REKOM
U prethodnom istraživanju o REKOM-u koristile su se različite metode istraživanja. Neke od njih oslanjale su se na intervjue sa direktnim i indirektnim učesnicima Inicijative. Veliki se dio rada oslanjao na bogatstvo podataka iz transkripata konsultativnih sastanaka održanih između 2006. i 2011. godine u cijeloj regiji. Najveći izazov s ovim transkriptima je njihova obimnost. Zbog toga su se neki istraživači koristili pristupima kvantitativnih ili mješovitih metoda za analizu podataka, dok su se drugi odlučili za kvalitativniju analizu manjeg uzorka transkripata. Svaka od ovih metoda može imati prednosti i nedostatke te biti prikladnija za određene vrste istraživačkih pitanja.
Ovaj projekat se također bavi analizom transkripata. Tim istraživača iz CPI-a pročitao je 61 transkript REKOM-a i izvršio preliminarnu analizu na osnovu sheme rada koju je pripremila voditeljica projekta sa Fakulteta Royal Holloway, dr. Daniela Lai. Početna faza projekta finansirana je sredstvima iz Fonda za istraživanje globalnih izazova Fakulteta Royal Holloway i trajala je od početka marta do juna 2021.godine. Prvi cilj ovog projekta bio je mapiranje vrsta socioekonomskih tema koje su se pojavile tokom konsultacija s REKOM-om. Projekt je stoga zauzeo kvalitativni pristup baziran na identificiranje makro tema koje bi mogle voditi ka daljnjoj analizi u sljedećim fazama projekta. Kako se projekt kreće naprijed, nadamo se da će preliminarni nalazi otvoriti agendu istraživanja o socioekonomskim pitanjima i REKOM-u. Sljedeća pitanja su nastala preliminarnom analizom transkripata.
Prva faza projekta omogućila nam je da započnemo mapiranje socioekonomskih pitanja prema određenom uzorku transkripata o REKOM-u. Iako nam daje samo preliminarnu ideju o učestalosti i istaknutosti ovih tema, ova analiza potaknula je širok spektar pitanja za koja se nadamo da neće biti istražena samo u budućim fazama ovog projekta, već će također ohrabriti i druge da se bave istraživanjem REKOM-a i socioekonomskim dimenzijama tranzicijske pravde.

created: 23. septembra, 2021.

author: Daniela Lai


text:
Borba protiv stereotipa: Prepoznavanje muškaraca kao žrtava seksualnog nasilja počinjenog tokom sukoba | Balkan Diskurs
Alec Anderson | Chiara Zardoni
30. septembra, 2021.
Uprkos nepobitnim dokazima o rasprostranjenom CRSV-u počinjenom nad muškarcima u periodu od 1992. do 1995. godine, mnogi faktori i dalje sprečavaju preživjele muškarce da dobiju učinkovitu podršku, pravdu i priznanje od društva.
,,Teško je kada dođe trenutak da morate reći istinu o onome što nosite u sebi 18 godina. Teško je jer ponovo doživljavamo traumu. Teško je ponovo preživjeti sve te trenutke mučenja, silovanja i seksualnog nasilja. Teško je stalno nositi ove stvari u sebi, ali život ide dalje. Možda sam hrabar čovjek, a možda sam kukavica. Vaše mišljenje o meni ovisi o vama.”
– Prezentacija PSVI Međunarodnog protokola u Bosni i Hercegovini, Centar za postkonfliktna istraživanja
Kad ljudi u akademskim krugovima i javnosti pomisle na pošast koju predstavlja seksualno nasilje povezano sa sukobima (CRSV) tokom rata u Bosni i Hercegovini (BiH), najčešće pomisle na užasne zločine počinjene nad ženama. Međutim, danas nisu samo žene žrtve seksualnog nasilja u BiH. Uprkos nepobitnim dokazima o rasprostranjenom CRSV-u počinjenom nad muškarcima u periodu od 1992. do 1995. godine, mnogi faktori i dalje sprečavaju preživjele muškarce da dobiju učinkovitu podršku, pravdu i priznanje od društva.
CRSV počinjen nad muškarcima u bh ratu dobro je dokumentovao Thomas Osorio koji je više od 20 godina radio u regiji bivše Jugoslavije s Ujedinjenim narodima (UN), a kao naučni saradnik na Univerzitetu KU Leuven provodi terenska istraživanja gdje je intervjuisao preživjele muškarce. Osorio u svom istraživanju izvodi nekoliko kritičnih zaključaka: da nema sumnje da je seksualno nasilje bilo oružje rata tokom sukoba u bivšoj Jugoslaviji; da je nasilje bilo sistematsko i rasprostranjeno; da je CRSV zasigurno počinjen i nad ženama i nad muškarcima o čemu se izvještavalo i 1993. godine u izvještajima posebnog reportera UN-a Tadeusza Mazowieckog, a kasnije i u istrazi koju je provela komisija stručnjaka UN-a. Osim UN-a, brojne međunarodne organizacije, poput OESS-a i Fonda za humanitarno pravo, pružile su dokaze da je seksualno nasilje počinjeno nad muškarcima i kao čin ponižavanja i kao dio politike „etničkog čišćenja“.
Kako je objasnio Osorio i kako stoji u Završnom izvještaju Povjerenstva stručnjaka osnovanog na temelju Rezolucije 780 Vijeća sigurnosti 27. maja 1994. godine, ratni zarobljenici često su bili izloženi seksualnom nasilju dok su bili zatvoreni u logorima. Ovo nasilje je dobivalo različite forme: zarobljenici su bili prisiljeni da siluju žene; izlagani su seksualnom sakaćenju, kastraciji a prisilni incest je također bio vrlo čest. Kako ističe Osorio, važno je napomenuti da su logore tokom balkanskih ratova uglavnom osiguravali i čuvali regrutirani ili dobrovoljni civilni profesionalni zatvorski čuvari ili bivši policajci. Mnogi od tih pojedinaca, u novoj ulozi vojne straže ili vojne policije, nisu razlikovali ratne zarobljenike od običnih kriminalaca. To ni na koji način ne opravdava njihova djela, niti implicira da bi takvo ponašanje bilo prihvatljivo u civilnim zatvorima, već pokazuje nesretnu stvarnost koja je dovela do tako teških ratnih zločina. Prema svjedočenjima, sistematski obim i priroda izvršenja CRSV-a nad muškarcima pokazuju da je nasilje korišteno kao instrument etničkog čišćenja kroz uništavanje porodica i zajednica.
Muškarci se vrlo rijetko javljaju da traže pravdu ili podršku, a neki čak kriju svoja iskustva od članova porodice. Imajući to na umu, poslijeratni kontekst preživjelih muškaraca i žena potpuno je drugačiji. Doista, uprkos primjeni zaštitnih mjera u pravnom sistemu, zajednice iz manjih sela često znaju identitet preživjelih žena, dok većina preživjelih muškaraca ostaje nepoznata. Ovo je samo jedan elemenat rodne podjele koji karakteriše način rješavanja CRSV-a u BiH. Međutim, postignut je napredak, poput hrvatskog Zakona o novčanoj naknadi žrtvama silovanja, koji je degenerizirao osobe koje su preživjele CRSV i odobrio dostojanstvenu jednokratnu novčanu naknadu – prvu u regiji.
Pravni okviri u mnogim zemljama pogođenim sukobima ne prepoznaju muškarce kao moguće žrtve CRSV-a. Neki podaci sa brifinga Chris Dolana o nasilju nad muškarcima i dječacima pomažu u stvaranju jasnije slike o ovom problemu. Rad pokazuje da se, prema zakonima mnogih zemalja, 90% muškaraca u zemljama pogođenim sukobima ne može identifikovati kao žrtva seksualnog nasilja. Nadalje, 62 zemlje od svih zemalja u svijetu priznaju samo žene kao žrtve silovanja, 67 država kriminalizira muškarce koji prijavljuju zlostavljanje, a u 28 zemalja samo su muškarci prepoznati kao počinitelji seksualnog nasilja. Kao takvi, pravni okviri često predstavljaju nepremostive prepreke u pružanju pravde preživjelim muškarcima.
Naravno, pravni presedani nisu jedini razlog što su preživjeli muškarci manje priznati kao žrtve od žena. Najveća prepreka je rasprostranjenost duboko diskriminatornih i homofobičnih stavova prema muškarcima kao žrtvama CRSV-a u cijelom društvu, kao i percepcija muškosti koja nije svojstvena samo BiH. Doista, kako objašnjava Osorio, preživjelim muškarcima zbog toga nije ugodno progovoriti; Sud BiH je od završetka rata riješio samo tri slučaja CRSV-a počinjenog nad muškarcima. Pravda se ne može postići ako se preživjeli muškarci ne osjećaju sigurnim govoriti. I kako ističe Lamija Grebo, sudska nadzornica i novinarka Balkanske istraživačke mreže, muškarci u Bosni su svjedoci intenzivne patnje koju su osjetile žene koje su progovorile o seksualnom nasilju. Ona kaže: ,,Mogu samo zamisliti šta bi ti muškarci mislili da bi se desilo ako to prijave, ispričaju svojim komšijama i porodicama, pa čak i sami sebi da priznaju.”
Očekivanje homofobične reakcije guši preživjele – ali s pravom, obzirom na to da statistički dokazi pokazuju da su homofobični ljudi krajnje neskloni podržavanju preživjelih muškaraca na bilo koji način. Osim toga, otvaranje organizacija posvećenih isključivo pružanju pomoći ženama koje su preživjele, bez obzira na sav nevjerovatno važan posao koji obavljaju, dovelo je do toga da se preživjeli muškarci osjećaju kao da nemaju nikoga kome mogu ispričati svoje priče. Vrhunac ovih društvenih pritisaka stvorio je ogromnu stigmu za muškarce da ih prevladaju. Grebo nastavlja: ,,Društvo smatra [silovanje žena] neprihvatljivim, ali kao uobičajenije … [za muškarce] je to dvostruka sramota.”
Ova široko rasprostranjena diskriminatorna kultura utiče na čitavo društvo, uključujući građane, socijalne i medicinske radnike i institucije. Doista, mnogi medicinski, socijalni i pravni stručnjaci, koji obično pružaju pomoć preživjelim ženama, nisu mogli pomoći preživjelim muškarcima tokom rata, a nisu spremni da pomognu ni danas. Važan primjer za to dala je Alma Taso-Deljković, voditeljica Odjeljenja za podršku svjedocima Suda BiH. Tokom intervjua priznala je da je njeno odjeljenje, koje nudi značajnu pomoć preživjelim ženama, loše opremljeno za rješavanje specifičnih potreba muškaraca. Doista, budući da se muškarci rijetko javljaju, Odjeljenje za podršku svjedocima ima vrlo malo iskustva s preživjelim muškarcima, a većina njihovih usluga osmišljena je za podršku ženama. Međutim, kako primjećuju Taso-Deljković i Osorio, napredak je postignut zahvaljujući Odjelu za zaštitu svjedoka Državne agencije za istrage i zaštitu (SIPA) i odgovarajućim obukama koje policijskim službenicima i sudskim službenicima pruža Razvojni Program Ujedinjenih naroda u BiH.
Teškoće društva da priznaju muškarce kao žrtve silovanja mogu se povezati s specifičnim pristupom Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) i državnih sudova da kazneno gone počinitelje prema odgovarajućim zakonima. Uprkos tome što je silovanje u Statutu MKSJ-a definisano kao zločin protiv čovječnosti, a njegova sudska definicija ne spominje spol žrtve, ti se zločini uglavnom procesuiraju kao silovanje kad je žena žrtva. Slučajevi u kojima su stražari izravno silovali muške žrtve (kako je definisano Statutom MKSJ-a) češće se procesuiraju kao mučenje ili nečovječno postupanje, a ne kao seksualni napad, dodajući: „seksualnom nasilju kao zasebnom zločinu se vrlo rijetko presuđuje, uvijek je povezan s drugim zločinima.” Zbog toga svjedoci muškarci rijetko svjedoče i daju detaljne činjenice koje se tiču CRSV -a pred sudom.
Jedan slučaj posebno ukazuje na rodni pristup koji je MKSJ nenamjerno primijenio u procesuiranju silovanja. U predmetu Tužitelj protiv Brđanina opisana je situacija u kojoj je stražar pokušao prisiliti zatvorenika na spolni odnos sa zatvorenicom sa uperenim oružjem protiv njihove volje. Kad je čovjek to odbio, ubijen je. Pa ipak, sud je utvrdio da je ,,prijetnja silovanjem predstavljala seksualni napad nad zarobljenicom”. Andrew Pitt sažima uznemirujući način na koji je sud zanemario seksualno nasilje usmjereno prema muškarcu: ,,muška žrtva po njima jednostavno mora nestati”.
Nažalost, ovu praksu usvojili su i državni sudovi u Bosni. Slučajevi poput onih protiv Macić Ibre, Akeljić Mineta, Begović Gligora i bezbroj drugih, ne uključuju optužnicu za silovanje, uprkos jasnim pojavama seksualnog zlostavljanja koje su opisane u sudskim presudama. Očigledno je da je djelomična pravda daleko bolja od nikakve pravde, ali kad sud ne prizna silovanje nad muškarcima kao ono što silovanje jeste, to onda stvara dodatnu prepreku čitavom društvu da prizna ono što su ti ljudi pretrpjeli.
Ali, bez obzira na sve prepreke nazire se i svjetlo na kraju tunela. Zahvaljujući neumornim naporima lokalnih organizacija i predanih novinara, neki preživjeli muškarci mogu ispričati svoje priče. Neki primjeri uključuju dokumentarne filmove, poput Silent Scream i The Unforgiven. Organizacije poput Medice Zenica  su pomogle i muškarcima u postizanju statusa civilne žrtve rata. Od vitalnog je značaja da se uloži više napora u postizanju priznanja da se i muškarci mogu silovati, te da su i muškarci zbog toga patili fizički i psihički. Ovaj proces započinje rušenjem muških rodnih normi koje preživjele muškarce stigmatiziraju u tišinu. Ovo je proces koji bi se trebao odvijati ne samo u Bosni i Hercegovini, već u cijelom svijetu.
———
Ovaj je članak dio serije „Napredak i izazovi u rješavanju problema seksualnog nasilja u oružanim sukobima“, ističući iskustvo preživjelih seksualnog nasilja povezanog s sukobima u Bosni i Hercegovini i inostranstvu.

created: 30. septembra, 2021.


text:
Kako je mladom Banjalučaninu službenik turske aviokompanije pomogao da se vrati kući | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
4. oktobra, 2021.
Robert Dacešin nije mogao ni da sanja da će njegov povratak iz daleke Kube biti dramatičan. Da se vrati kući pomogao mu je uposlenik turske aviokompanije, a dolazak u prelijepu i egzotičnu Havanu nije ni izbliza nagovještavao probleme na koje će naići na svom putovanju.
Mladi Banjalučanin poznat je po pustolovinama i promociji Banja Luke širom svijeta, a kako kaže, putovanje na Kubu zbog pandemije korona virusa, bilo je najteže, ali i jedno od najljepših.
U Bosnu i Hercegovinu (BiH) je trebao da se vrati letom preko Moskve za Beograd, no aerodrom u glavnom gradu Srbije zbog pandemije je bio zatvoren, pa je njegov let potpuno otkazan.
„Avionska kompanija iz Srbije je poslala čarter let u Moskvu za svoje državljane i ja jedini od 40 ljudi nisam mogao putovati u Moskvu i vratiti se kući tim letom jer nisam imao srpski pasoš. To je bila jedna vrlo, vrlo ružna scena da svi ti ljudi ulaze u avion i idu svojim kućama, a ja jedini ostajem“, priča Robert.
Šokirao ga je nedostatak empatije u ljudima i kako oni često odluče da zanemare da smo svi ipak ljudi.
Robert kaže da ne shvaća ljude koji vide da je nekome potrebna pomoć i da mogu pomoći, a ipak okrenu glavu. „Ako na letu već ima mjesta, te ako znaš da mi je ovo jedina šansa da se vratim kući, zašto ne mogu da uđem samo zato što nam je jedan dokument različite boje, kad smo svi mi isti? Ili možda ipak nismo?”, pita se Robert.
Prisjeća se kako je u nevjerici gledao ljude iz grupe kako prolaze pasošku kontrolu i odlaze na let. Svi su otišli. Osim njega.
,,A bilo je mjesta na letu. Ovo je bez dileme jedan od najtežih trenutaka koji sam ikada doživio na putovanju. Strašan je taj osjećaj kad ostaneš sam. Kad vidiš da druge uopšte nije briga i kad oni koje smatraš tvojim, ipak nisu tvoji”,  dodaje on.
Robert ipak nije bio sam. Iako se situacija činila beznadežnom, svuda se nađu ljudi spremni pritrčati u pomoć. U Robertovom slučaju, bio je to radnik turske aviokompanije.
„Ono što me je spasilo je da mi je čovjek iz turske aviokompanije tada dao besplatno kartu iz Havane za Sarajevo. On je shvatio koliko je situacija ozbiljna i da je to jedini let koji mi je ostao. Ta karta košta preko 1.000 evra, a on mi ju je dao besplatno i rekao da on ne bi mogao da spava znajući da ja ne mogu svojoj kući, a on mi nije pomogao. To je jedna od najljepših stvari koju je za mene neko učinio u životu“, sjeća se Robert.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Dan leta novi problem
Ni dan kada je trebao letjeti nazad kući nije prošao bez teškoća. Policija je počela da tjera strance iz stanova domaćeg stanovništva iz straha od zaraze, a uskoro su došli da pretraže i kuću u kojoj je on boravio.
,,Niti jedan taksi nije htio da me odveze na aerodrom jer je svima bilo zabranjeno da voze strance. Tata od prijateljice morao je nekim okolnim putevima da me vozi sa čitavom porodicom u autu kako ne bi izgledalo sumnjivo. Svi restorani i mjesta za hranu bili su zatvoreni i već skoro 20 sati nisam ništa jeo. Jedva sam dočekao da konačno odem kući”, priča on.
Prvi slučaj korona virusa u Kubi, sjeća se Robert, bio je italijanski državljanin, što je pojačalo stigmu i netrpeljivost prema svim turistima.
„Na Kubi je bilo dosta panike i prije prvog slučaja. Posebna pažnja se obraćala na turiste jer je prvi zaraženi bio strani državljanin. Tek je pred sam moj polazak zaražen prvi Kubanac. To je također izazvalo dosta panike i uveden je policijski čas od 18 časova. Kuba je policijska država i na ulicama je puno policije u civilu koja je tjerala strance. Mnogi Kubanci su izbacivali strance iz svojih stanova i kuća jer su se bojali da imaju virus“, sjeća se Robert.
Kao još jedan problem u Kubi naveo je i nedostatak hrane. S obzirom da je u pitanju veoma zatvorena zemlja, njeni građani nemaju luksuz odlaska u supermarkete. Nakon što je uveden policijski čas, zatvoreni su i restorani i tržnice te hrana nije bila dostupna gotovo nigdje. Na sve to, nemogućnost odlaska kući mu je još teže pala.
Kako kaže, u takvim situacijama veoma je bitno da imate nekoga kome vjerujete i na koga se možete osloniti.
„Mnogo ljudi je ostalo bez smještaja i bukvalno su živjeli na aerodromima ili u ambasadama. Važno je obratiti se ambasadi. Svakako da je lakše ljudima koji su u državama koje su otvorenije i liberalnije, jer je meni u Kubi bilo jako teško“, ispričao je Robert.
Vjeruje da će i nakon pandemije korona virusa ljudi manje da putuju neko vrijeme.
„Putovanja su luksuz i mnogi ih sebi neće moći priuštiti zbog ekonomske krize koja je već uslijedila. Također i strah igra značajnu ulogu se svemu tome. Ja se nadam da će aviokompanije motivisati ljude da više putuju tako što će snižavati cijene“, zaključio je.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">


text:
Eko Jasmina: Uspješan biznis organske hrane kao odgovor na nezadovoljstvo sustavom | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
12. oktobra, 2021.
Eko Jasmina, mali dućan organskog voća i povrća postoji već pet godina, a pokrenula ga je Mostarka Jasmina Ćušić iz, kako kaže, revolta protiv sustava u Bosni i Hercegovini.
Ova diplomirana profesorica engleskog jezika i književnosti, unatoč obrazovanju, nije uspjela pronaći posao jer, kako kaže, nije imala stranačku iskaznicu. No, iz te neugodne situacije nastalo je nešto pozitivno, pokrenula je posao koji danas privlači sve veći broj ljudi.
Poljoprivreda umjesto stranačke iskaznice
,,Bila sam uslovljena da budem član određene političke stranke da bih dobila posao u prosvjeti. Nisam željela da budem dio toga i htjela sam da se bacim u neku avanturu“, počinje Jasmina svoju priču.
Poljoprivreda je, kako kaže, bila ono što joj je u tom trenutku bilo najbliže srcu. Odrasla je na selu i htjela je iskoristiti ono što je, uz fakultetsko znanje, već imala. Svjesna potencijala koji ovaj posao donosi, odlučila se na proizvodnju organske hrane. Narudžbe je dobivala putem Facebook-a koje bi kasnije dijelila na štandu ispred Hotela Ero u Mostaru.
Najprije su rad počeli s tri kulture, a sad, kako ističe, proizvedu i od 80 do 90 različitih kultura voća i povrća. No, za sve to zahvaljuju pogodnoj hercegovačkoj klimi i plodnoj zemlji.
,,Bog nam je dao dobru zemlju, vodu i klimu, tako da se cijela godina može iskoristiti. Povrh toga što proizvodimo kulture koje se inače ovdje proizvode, pokušavamo da uvedemo nove kulture i da dosta eksperimentišemo, recimo s tropskim voćem. Trenutno imamo kiwano, peruansku jagodu, žutu lubenicu i batat koji je bio poprilična novina prije tri godine. Naša zemlja je pogotovo pogodna za tropsko voće, jer ljeto traje gotovo od početka maja do polovine oktobra, imamo jako puno sunčanih dana tako da to zaista treba iskorištavati”, objašnjava Jasmina.
Pandemija ojačala posao
Iako je pandemija korona virusa ugasila velik broj radnji i trajno oštetila proizvođače/ice diljem Bosne i Hercegovine, Eko Jasmina nije osjetila posljedice. Jasmina kaže kako su među prvima pokušavali da ispoštuju sve propisane epidemiološke mjere.
„Bilo je svakakvih situacija, od spuštanja korpe sa šestog sprata, do penjanja preko ograde, ali ljudima je jako bio bitan taj aspekt gdje smo zaista pazili ko pakuje i kako se pakuje, kako se dostavlja, a da se ne ostvaruje nikakav fizički kontakt. Ljudi su prepoznali tada da se brinemo i da smo striktni što se tiče tih pravila i to nam je pomoglo da korona nimalo ne utječe na naš biznis čak ga je, šta više, pojačala”, kaže Jasmina.
Ističe da je kroz neizvjesni period na početku pandemije korona virusa veliki broj ljudi shvatio  koliko je bitno imati svoj prostor za proizvodnju hrane.
,,Ljudi smatraju da je poljoprivreda nešto teško i da to rade neškolovani ljudi ili oni koji ne mogu da rade ništa drugo. Međutim sve više edukovanih ljudi se okreće na organsku proizvodnju jer je tu budućnost. Smatram da će, s obzirom na povećanje globalnog broja stanovništva i potrebe za hranom, ljudi sve više razmišljati da imaju neki svoj mali kutak na selu da mogu proizvoditi hranu, ako ništa za sebe”, predviđa Jasmina.
Tour organske hrane kroz cijelu BiH
Za Jasminu i njenu ekipu nema stajanja. Svaki dan je drugačiji, jer se proizvodi širom BiH. Ponedjeljkom i četvrtkom su u Sarajevu, utorkom u Zenici, srijedom u Tuzli, a petkom u Banjoj Luci. Nakon toga idu u zapadnu Hercegovinu, točnije u Široki Brijeg, Ljubuški, Grude, Međugorje i Čitluk.
,,Svaki dan je turbulentan, dešava se nešto novo i ne može biti dosadno. U popodnevnim satima smo obično na polju u Višnjićima ili u Nevesinju, to je taj moj bermudski trokut zajedno s Mostarom (smijeh), uvijek smo na nekoj od tih lokacija. Ako nemamo ništa da radimo, onda uživamo u prirodi jer to, barem meni, predstavlja najveće zadovoljstvo”, prepričava Jasmina.
Iako se u Mostaru nalazi zasad jedina radnja ovog jedinstvenog biznisa, uskoro planiraju i otvorenje radnje u Banjoj Luci, ali i lakši način dostave.
,,Sada smo potpisali ugovor s BH poštom i osmišljavamo neki novi program dostave hrane gdje će u što kraćem roku povrće stizati sa polja do krajnjeg potrošača. Trenutno u svakom gradu imamo svoj punkt gdje ljudi dođu u svoje vrijeme i preuzmu narudžbe. Imali smo dosta ponuda za prodaju u trgovinskim lancima, no ono što me najviše odbijalo jeste moje nepovjerenje naspram ljudi koji tamo rade, jer nisam sigurna hoće li se nešto prodavati kao moje u slučaju nedostatka mojih proizvoda. Tako da to ne mogu do kraja iskontrolirati, te se sada nisam htjela u to upuštati”, navodi Jasmina.
Svake godine su, kako kaže, najveći “bum” jagode, zbog kojih već u prvom mjesecu počinje pisati popis narudžbi, a tu se u kratkom vremenu lako stvori 50-tak kupaca.
,,Kada je bio prvi lockdown, objavili smo u 11 sati navečer da jagode dolaze u radnju, a već su ujutro kupci stvorili red s metrom razmaka gdje su se ostali pitali šta se tu dijeli, tako da mogu reći da su nam jagode najtraženije svake godine”, sjeća se Jasmina.
Poljoprivreda kao “muški” posao
Unatoč tome što je treće žensko od petero djece u mnogočlanoj patrijarhalnoj obitelji, to Jasminu nije “spašavalo” određenih poslova, radila je sve.
,,Navikla sam da se borim kroz život i nije mi uopšte bilo teško odlučiti se da sama idem u avanturu zvanu privatni biznis. Mislim da bih požalila u životu da sam ostala pod nečijom rukom i da sam dužna nekome uslugu za posao koji obavljam i da moram odgovarati političkim strankama za sve ono što radim. Htjela sam svoju slobodu, znala sam koliko ću je platiti, ali za mene je ona neprocjenjiva”, kaže ova poduzetnica koja je većinom nailazila na poštovanje od muškaraca koji su dugo u ovom poslu, jer znaju koliko je teško uspjeti.
Iako BiH ima sjajne poljoprivredne i prirodne uvjete da bude organski osviještena država i da se sve više oslanja na organsku proizvodnju, ti potencijali nisu iskorišteni. Jasmina ističe kako, u usporedbi sa Slovenijom, koja na manji broj stanovnika ima 3.000 organskih proizvođača, u BiH ih je manje od 100.
,,Uslovljeni smo od Europske Unije da imamo 0,3% obradive zemlje pod organskom poljoprivredom. Kod nas je to trenutno na 0,003% tako da tu ima jako puno prostora za razvijanje organske poljoprivrede, jedino što fali je veća podrška države. Definitivno mislim da država treba više podupirati mlade ljude da se bave organskom poljoprivredom, pogotovo u većim gradovima kao što je Sarajevo ili Banjaluka jer su tamo ljudi više osviješteni o onome šta jedu i veća im je platežna moć”, smatra Jasmina.
Trend potražnje zdrave hrane se, kako kaže, iz godine u godinu konstantno povećava, no poljoprivrednici/e ipak ne vide profit od organske proizvodnje i trajno oštećuju obradive površine brojnim otrovima nudeći tako na police raznih trgovinskih lanaca nekvalitetno voće i povrće.
,,Taj proizvođač je “isprljao” tu zemlju u narednih 20 godina, a ona treba da bude očišćena, da se vrati njen ekosistem da je kasnije moguće na njoj proizvesti bilo šta zdravo. Generacijski uništavamo čitava područja, čitave plantaže i to će doći u neka doba na naplatu, ali sreća je što imamo još puno slobodne obradive površine. Nadam se da će je okupirati prvo organski proizvođači tako da onda nećemo imati problema”, tvrdi Jasmina.
No, mali biznisi mogu profitirati, ako već ne od države, onda od projekata raznih nevladinih organizacija. Putem jednog takvog projekta s USAID-om, Jasmina je kupila nov traktor. Ipak, neki proizvođači/ice zbog velikih financijskih troškova odustanu nakon prve godine poslovanja.
,,Kod nas je sistem napravljen tako da malim firmama dođe da odustanu zbog jako puno nameta, od PDV-a do drugih poreza, nemaju nikakve olakšice u odnosu na neke veće firme, plaćaju koliko i oni, a nemaju istu fluentnost u plaćanju. Mislim da je bitno da se tu daju bolji uslovi za male firme, čisto da bi se ojačao temelj na kojem mogu graditi nešto veće.”
Multietnički tim ljudi od 12 obitelji
Dodatna pozitivna pozadina Jasmininog poslovanja je njen vrijedni tim od sedam osoba, a sve voće i povrće proizvodi 12 obitelji iz različitih sredina, što čini više od 80 osoba koji žive isključivo od tog posla.
,,Mi smo jedna multietnička ekipa, ima i Hrvata i Srba i Bošnjaka, svi skupa radimo i sarađujemo, imamo dobar tim naše male eko porodice. Odrasla sam u duhu bez nacionalizma, i iako sam muslimanka išla sam slaviti kod drugih Božić i Uskrs, voljela sam dočekivati ljude koji su meni dolazili za Bajram tako da sam htjela i kroz posao da pokažem da se može zajednički živjeti, pogotovo u Mostaru. Radnja je otvorena u Centru 2 (zapadni dio grada Mostara), ali nikada nisam imala nikakav problem, gdje god dođem ljudi me dočekaju raširenih ruku”, objašnjava Jasmina.
Ističe da postoji mnogo prostora za mlade koji se tek odlučuju baviti ovim poslom, jer je obradivih površina dovoljno za sve.
,,Tek kada sam počela ovo raditi, vidjela sam koliko stvari fali. Recimo, ne mogu prodavati organsku hranu u plastičnim vrećicama, zato koristimo papirnu ambalažu i našli smo samo jednu firmu u BiH koja to proizvodi od recikliranog materijala“, objašnjava Jasmina potrebu da proizvođači/ce usklade organsku proizvodnju s ekološkim principima.
Unatoč financijskoj i idejnoj podršci putem raznih projekata, navodi da je imala nekoliko negativnih iskustava s fondacijama te ih ne preporučuje jer, kako kaže, preuzimaju velik dio suvlasništva biznisa i na taj način propadaju ideje malih proizvođača/ica.
Mladim proizvođačima/cama poručuje da je rizik velik, ali da moraju uložiti velik dio slobodnog vremena i ići srcem. ,,Uvijek se mora dugoročno razmišljati i ići na uštrb sebe ako se vidi da je to dugoročno dobro za firmu“, dodaje Jasmina.
Uvijek je, kaže, obraćala pažnju na ono što kupci traže od nje, i uvijek su morali dobiti ono što su platili i to je bilo osnovno pravilo.
„Naše cijene su više od onih na tržnici, no vi tamo nećete dobiti račun niti će vas iko iz tržnice odvući za ruku na polje gdje je posađeno ono što ste kupili, a ja to mogu da uradim”, zaključuje Jasmina.
Proizvode Eko Jasmina možete potražiti na društvenim mrežama: Instagram – eko.jasmina i Facebook – ekojasmina.


text:
O pripadnosti: koje je boje ”naš”, a koje ”njihov”? | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
18. oktobra, 2021.
Koliko je još godina potrebno da prođe pa da sa pravom možemo reći da smo ostvarili mirnu okolinu za skladan život svih religija i nacija? | Piše: Nina Kurt (Sarajevo)
Piše: Nina Kurt (Sarajevo)
Koliko je još godina potrebno da prođe pa da sa pravom možemo reći da smo ostvarili mirnu okolinu za skladan život svih religija i nacija? Koliko još godina, pa da zaista zvuk ezana sa džamije koji poziva na molitvu, ne smeta zvonu crkve koja joj je najbliži komšija? Nisu za to dovoljne besciljne rasprave i ponavljanje priče kako pomirenje treba da se desi. Za stvarno pomirenje i harmonizaciju društva potrebne su promjene koje potječu iz nutrine svih nas. Za prevazilaženje targetiranja “naših” i ”njihovih” neophodno je da se istinski i iz korijena promijene naše perspektive na pripadnost.
Zapravo, svaki čovjek pripada prvenstveno sam sebi. Sve ostale pripadnosti i svrstavanja u kojekakve koševe i grupe samo su nijanse u širokom spektru boja koje mogu da karakterišu jednu individuu. Pa ipak, mi biramo da zanemarimo svaku od tih nijansi i bojimo lica i naličja onih koje sretnemo u životu prema bojama zastava njihovih domovina, pri čemu uzimamo u obzir samo osnovnu paletu boja, zauzimajući ignorantan stav prema stotinu i jednoj drugoj. I dok tako, prema našoj samo površinskoj percepciji, sortiramo ljude u ladice naše memorije označene naljepnicama na kojima piše ”naš” i ”njihov”, propuštamo prijateljstva i ljubavi, poslovne prilike i poznanstva, samo sebe zapravo bojimo u najtamnije nijanse sive koja je plitka i ravnodušna, ali i prenosiva i ima toliko jaku prodornu moć da ostavlja teško izbrisive mrlje na dušama svih onih koji dođu u kontakt s njom.
Jednom, kada ta tmurnost uđe u naš život, teško li je svjetlosti koja sa sobom vuče bolju budućnost da je razblaži i posvijetli. Ali baš ta, jaka i iscjeljujuća svjetlost nam je potrebna da nam bude vodilja pa da, nakon više od 25 godina, počnemo da zanemarujemo površne razlike među ljudima i shvatimo da je pripadnost odavno démodé – niti žene više pripadaju muškarcima, svojim muževima, niti muškarci pripadaju robovlasnicima. Zašto su  onda  žene  postale robovi, a muškarci ponovo pali u ropstvo u kojem su ovaj put robovlasnici poprimili oblik prošlosti i etničke i vjerske pripadnosti? Tmurnost i crnina nas je uvukla u vir mržnje i intolerancije i navukla nam mrenu na oči pa ne prepoznajemo boje koje nam svijet i društvo nude. Postoje i oni koji se opiru ovoj tmini i pokušavaju da, sopstvenim sjajem i pastelnim bojama razumijevanja, prevaziđu razlike na osnovu tog teškog bremena zvanog ‘pripadnost’ te na taj način u današnjicu unesu dašak raznolikosti.
Baš oni, koji su iz vedrog spektra boja, često bivaju neshvaćeni i njihove ideje odbačene od strane uskogrudnih opozicionara iz društva. Krajnje je vrijeme da se ezan i crkvena zvona pomire, da se državne zastave ostave u pozadini i da granice zaista budu samo administrativne linije ucrtane na mapama, a ne tanke linije koje nas ograničavaju u tome da vjerujemo jedni drugima i međusobno surađujemo. Zaista, krajnje je vrijeme da se, nakon četvrt vijeka od kraja kobnog rata i nepovratnih gubitaka na sve tri strane, ljudi ne etiketiraju i farbaju prema bojama svojih zastava, nego da su prošarani bojama onog spektra kojeg nose u sebi. Već je odavno postalo neophodno da se među nama razvije tolerancija i da se sa čela onih koje upoznamo skinu naljepnice ”naš” i ”njihov” jer smo mi odavno samo ”svoji”.
Ovaj esej je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja MIR kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja. Cilj takmičenja je bio da motiviše mlade da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. Mišljenja i stavovi koji su ovdje navedeni pripadaju isključivo autorima i ne odražavaju nužno mišljenja i stavove Centra za postkonfliktna istraživanja.

author: Balkan Diskurs


text:
Bashka Chocolatier: U svaki gram čokolade udahnemo ljubav | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
25. oktobra, 2021.
Merjem Hamzić je mlada poduzetnica koja se odlučila da dugogodišnji posao u bankarskom sektoru zamijeni sa radionicom čokolade. Zajedno sa suprugom pokrenula je brend ručno pravljene čokolade Bashka.
Kaže da se ideja za ovim zanimanjem javila jer suprug voli čokoladu, a ona je maštovita osoba kojoj ovo predstavlja dobar način da iskaže svoju kreativnost.
Sve što rade, rade s ljubavlju. Svaku čokoladu koju naprave, svaku vrpcu koju svežu i svaku poruku koju napišu, učine to s čistom ljubavlju i željom da grade poseban brend. Merjem kaže da žene koje pokreću biznis moraju vjerovati u sebe i jasno znati šta žele, jer samo tada neće biti prostora za strah od neuspjeha.
Ova mlada poduzetnica objašnjava da je oduvijek imala ideju da pokrene vlastiti biznis. Željela je raditi nešto što voli i što je ispunjava. Baš zbog toga, sa suprugom se odlučila da krene u avanturu pravljenja čokolada, gdje neće biti pritisaka okoline i nametanja uslova rada.
,,Naša ideja je bila da napravimo brend ručno rađenih čokolada koji će moći da parira nekim svjetski poznatim brendovima. Htjeli smo ponuditi čokolade sa najkvalitetnijim sastojcima do kojih možemo doći u Bosni i Hercegovini. Pored kvaliteta čokolade, bilo nam je važno da imamo lijep dizajn proizvoda i da to sve izgleda svjetski”, pojašnjava Merjem.
Ona naglašava da im je izuzetno važno da se kupci vraćaju i ponovo traže čokolade. Često dobijaju pozitivne kritike za ono što rade i to im daje snagu da istraju. Posebno ih raduju pozitivni komentari onih koji podržavaju bosanskohercegovačke brendove. Trenutno proizvode četiri vrste čokolada, a to su tamna, bijela, mliječna i Ruby čokolada. Bashka brend je jedan od prvih proizvođača Ruby čokolade u BiH koja je specifičnog kiselkasto-slatkog okusa i prirodne ružičaste boje.
,,U čokolade dodajemo različite dodatke kao što su orašasti plodovi, voće i kafu. Čak smo dodavali i bosansku tucanu kafu koja daje vrlo interesantnu aromu. Većinom radimo originalne recepte i najčešće se vodimo našim ličnim ukusima”, s osmijehom pojašnjava mlada poduzetnica.
U samom početku zdravstvene krize izazvane Covidom-19 imali su određenih zastoja u poslovanju. Ono što Merjem ističe je da su cjelokupnu krizu shvatili kao određenu priliku za napredak. Tada su imali više vremena da se posvete istraživanju čokolade, te da upoznaju svijet oko sebe sa čokoladom i Bashka brendom. Smatra da su ozbiljniju krizu doživjele velike kompanije, te da su mali biznisi dobili priliku da pokažu šta rade.
,,U tom periodu imali smo pomoć od određenih stranih i domaćih organizacija koje podržavaju žensko poduzetništvo. Iznenadila sam se da postoji tolika podrška od nekih organizacija. Ono što je posebno važno u ovom poslu je biti prisutan, ali i kretati se u društvima od kojih ćete saznati za određene poticaje i programe. Mi smo to vrijeme u početku pandemije lijepo iskoristili kako bismo predstavili naš brend ljubiteljima čokolade. U tom periodu smo pokrenuli društvene mreže, Instagram i Facebook, jer ranije nismo imali vremena za to”, pojašnjava poduzetnica.
Merjem ističe da je bila dio programa za pomoć poduzetnicama koji je organizovala Fondacija 787 u saradnji sa UN Women, Ambasadom Velike Britanije i Ambasadom Švedske. Program se sastojao iz dva segmenta, novčanog poticaja i pomoći kroz edukaciju, kao što su osnove marketinga, fotografije i drugih oblasti koje su važne za vođenje biznisa.
Kaže da joj je izuzetno drago što se polahko mijenja svijest ljudi u Bosni i Hercegovini, te da se sve više potenciraju lokalni proizvodi. Ponosno ističe kako je ona oduvijek kupovala domaće i prije nego što je sa suprugom pokrenula vlastiti brend.
,,Vjerujemo u domaće zbog čega i želimo da pomognemo rastu naših brendova”, dodaje Merjem.
Trenutno se Bashka čokolade mogu poručiti putem njihovih društvenih mreža, a uskoro planiraju otvoriti radionicu koja će biti posvećena proizvodnji čokolade.
,,Radionica će biti isključivo namijenjena za proizvodnju čokolade za maloprodajne lance kao što su delikatesne radnje. Želimo da prezentiramo naš proizvod na pravi način sa partnerima koji dijele našu viziju i ljubav prema ručno rađenoj čokoladi”, pojašnjava poduzetnica.
Pri pokretanju malog biznisa ne postoji jasan sistem i koraci kako nešto osnovati. Kaže da kada dođete u instituciju da postavite samo jedno pitanje o pokretanju biznisa, otvorit će vam se bezbroj novih na koje nećete imati odgovore. Ističe da su koraci vrlo jasni, samo se to nigdje ne može pronaći napisano na jednom mjestu.
,,U institucijama na tim pozicijama uglavnom rade osobe koje nisu nikada lično pokrenuli neki biznis i nisu im jasne prepreke na koje možete naići. Ali generalno pokrenuti vlastiti biznis nije teško i nije vremenski dugo. U zavisnosti koliko ste ažurni da prikupite svu dokumentaciju, osnivanje je moguće za desetak dana”, pojašnjava Merjem.
Ona smatra da su mladi ljudi generalno poduzetni, te da imaju mnogo više vještina nego što su to imale nekadašnje generacije. Međutim, mnoge žene, ali i muškarci, još uvijek se boje pokrenuti vlastiti biznis.
,,Mi smo generalno društvo koje ne voli puno rizikovati. Vjerujem da ima i do toga da smo vrlo lahki na osuđivanju drugih, te da smo skloni negativnim mišljenjima. Na svu sreću, mi smo od samog početka imali veliku podršku okoline”, dodaje Merjem.
Ova mlada poduzetnica kaže da imaju za cilj da stvore zajednicu ljubitelja čokolade koji će znati kako uživati u ovoj poslastici. Pojašnjava kako se prvo odlomi kockica čokolade, potom pomiriše i nakon toga stavi u usta da se sama otopi. Pored toga, žele educirati ljude šta je to prava kvalitetna čokolada. Svakog dana se trudi da nauči nešto novo što bi unaprijedilo kvalitet brenda. Merjem navodi da je u ovom poslu izuzetno važno da sam proces pravljenja čokolade ne postane rutina.
,,Taj proces je vrlo komplikovan, čak i kada ga radite svaki dan, jer zahtijeva tačno određene temperature do koje grijete čokoladu, a potom je hladite. Svaki stepen razlike vam može uticati na kvalitet, pa čokolada može biti bez sjaja ili da ima određene mrlje, što se odražava na vizualni dojam”, pojašnjava Merjem.
Za budućnost imaju velike planove, ali ističu da žele ići malim i sigurnim koracima kako bi se održao kvalitet proizvoda. Važno im je da su društveno odgovorni i da imaju ekološki prihvatljive ambalaže, te da ostanu dosljedni u tome.
,,Žene se trebaju slobodno odvažiti da pokrenu svoj mali biznis. Da vjeruju u sebe i da se daju svim srcem u to što rade, a onda je uspjeh neminovan. Ukoliko vjeruju primarno u ono što rade, uspjet će”, za kraj poručuje svim ženama koje planiraju da pokrenu vlastiti biznis.


text:
Žensko poduzetništvo: korak ka rodnoj jednakosti | Balkan Diskurs
Almedina Alihodžić
25. oktobra, 2021.
Njih tri pokazuju snagu želje i sjajnu poslovnu inicijativu. Erna Šošević, osnivačica i izvršna direktorica tvrtke Bizbook.ba, Samra Bešlija-Ašćerić, doktorica dentalne medicine, te Ajla Aljić, osnivačica brenda DoolZee, vlasnice su uspješnih biznisa koji su primjer stabilnog ženskog poduzetništva u Bosni i Hercegovini.
Firma „Bassantis“ je prva firma u Bosni i Hercegovini koja je povezana sa razvojem sredstava za održavanje oralne higijene. Prvi proizvod ove firme je Cawex premium četkica za zube, koju je dizajnirala doktorica dentalne medicine Samra Bešlija- Ašćerić. Kaže da je zajedno sa suprugom, još u studentskim danima, maštala o firmi koja će proizvoditi kvalitetna sredstva za održavanje oralne higijne.
Bizbook je interaktivna digitalna biznis platforma, gdje kompanije imaju mogućnost kreiranja svog profila, objave ponuda i potražnji prema drugim pravnim licima i direktnu komunikaciju u svrhu zaključenja posla. Upravo ovu platformu dizajnirala je i osmislila Erna Šošević. Na taj korak navelo ju je rješavanje problema. Ističe da je osoba koja neprestano razmišlja o mogućim rješenjima i uživa u tom procesu.
Nešto drugačiji biznis, DoolZee, unikatan je brend ručno rađenih ženskih spavaćica, a osnovala ga je dizajnerica Ajla Aljić. Pored svog uspješnog brenda, Ajla kaže da je najponosnija na titulu majke. O sebi, prije svega, kaže da je pozitivna osoba, svjesna realnosti i dešavanja u svom okruženju te koliko je teško doći do cilja. Prvi korak ka njenom ostvarenju cilja bila je ljubav prema dizajnu, a drugi briga za dvoje djece.
Prvi koraci u osnivanju vlastitog posla
,,Cijela novonastala situacija sa pandemijom nas je potakla da to učinimo sada. Vidjeli smo koliko je bitno da jedna država ima vlastitu proizvodnju i da ne ovisi o drugima. Odlučili smo se da osnujemo firmu i da učinimo prvi korak našeg putovanja”, kaže Samra koja sebe smatra upornom, ambicioznom i perfekcionisticom.
Erna pak ističe da su počeci sadržavali svakodnevne probleme. ,,Uočila sam da domaće kompanije jako puno proizvoda i usluga uvoze iz zemalja regije, jer ne postoji online B2B mjesto na kojem imaju pregled stanja tržišta i na kojem mogu sarađivati. Kada je moja ideja potvrđena kao korisna, otvorio mi se potpuno novi svijet mogućnosti za lični i profesionalni razvoj”, navodi Erna.
,,Prvi korak ka osnivanju jeste ljubav prema dizajnu, ljubav prema kreaciji. Generalno sve vrste umjetnosti volim. Kada je riječ o mojoj budućnosti i onome čime se želim baviti, obzirom da sam majka dvoje djece, koja treba da bude uz njih, odlučila sam da moj put bude put na kojem ću moći da budem uspješna i kao majka i kao poslovna žena”, objašnjava Ajla svoje prve biznis korake.
Prepreke kao sastavni dio poslovanja
,,Prepreke su sastavni dio poslovanja. Najvažnije od svega je naoružati se strpljenjem i postepeno rješavati probleme koji su prisutni. Ne odvija se uvijek sve po planu, ali kada znate koji je vaš finalni cilj, to nije problem. Bitno je ići ka tom cilju i ne odustajati”, navela je Samra.
Da se snovi ne ostvaruju preko noći svjedok je Ajla koja na prepreke gleda kao na sastavni dio života. ,,Morate biti usredotočeni na svaki »končić«. U životu svi imamo prepreke, nikad ne znamo šta nam se može desiti, ali uglavnom kada dođe, kažem: Ok! Da nije ova prepreka ili kušnja, bila bi neka druga, veća.”
,,Neke prepreke analiziram i tražim više opcija kako bih ih riješila, druge rješavam sa svojim timom, za treće se konsultujem sa svojim mentorima i partnerima. Njih smatram prilikama za razvoj i koliko god velike i teške bile, uvijek postoji rješenje”, objasnila je Erna koja za sebe kaže da nije osoba koja se lako predaje.
Uspješnost poslovanja poslovnih subjekata u vlasništvu žena
,,Shodno mom iskustvu i poslovnim ženama koje sam upoznala, rekla bih da žene jako uspješno posluju. Žene su izuzetno uporne, pedantne i odane svom poslu. Za žene vođenje biznisa često nije obaveza, nego njihova životna želja. Podržavanjem žena koje su vlasnice biznisa, vi podržavate njihov san”, kaže Samra koja svoj posao smatra ostvarenjem želje iz studentskih dana.
,,Iako je i dalje jako mali broj žena koje osnivaju kompanije, one koje to naprave, na tržište izađu sa svojim proizvodima, pokreću proizvodnje i nude usluge iz svoje ekspertize. Prema pokazateljima koje imamo na Bizbook.ba, većina naših klijentica veoma uspješno vodi svoje biznise i 40% njih pokazuje stalni rast, pa čak i u periodu pandemije. Kada imaju i samo osnovne uslove, žene su nezaustavljive”, istakla je Erna, dok Ajla smatra da pored višestruke uloge, žene ipak uspijevaju u svemu što zamisle.
Rušenje stereotipa o ženama u poslovanju
Samra ističe da u svom poslovanju nije nailazila na nerazumijevanje i da su oba spola susretljiva kada su u pitanju mladi poduzetnici u začetku svojih karijera. ,,Kada smo zakoračili u preduzetnički svijet, iznenadili smo se koliko i muškarci i žene nesebično pomažu mladim ljudima kao što smo mi da ostvare svoje ciljeve.”
Erna kaže da je kroz cjelokupni razvoj Bizbook-a kao BH tech startup-a dobijala podršku i od muškaraca i od žena. Dodala je i kako su joj VC investitori često savjetovali da se povuče sa mjesta direktorice svoje kompanije, jer bi, kako kažu, u tom slučaju Bizbook bio ,,poželjniji za ulaganje”. ,,Softverska kompanija Ant Colony d.o.o. u vlasništvu trojice muškaraca je prva prepoznala potencijal Bizbook-a, ali i mene kao osnivačice, zbog čega su uložili u razvoj prve i druge verzije platforme”, objašnjava Erna.
Ajla kaže da ne očekuje razumijevanje od strane suprotnog spola, ali dodaje da je bitno kako se zapravo žene osjećaju nakon napornog dana. ,,Čak i kada kuhamo i kada smo preumorne od posla, mislim da je jedna spavaćica pun pogodak da i tada izgledamo i osjećamo se graciozno”, dodaje Ajla.
Poduzetništvo kao prilika za žensko umrežavanje
Iako je poduzetništvo jako kompetitivan oblik biznisa, primjeri saradnje između žena na višim pozicijama su brojni. ,,Žene su svjesne koliko je teško biti istovremeno majka, žena, kćerka i vlasnik biznisa pa se zbog toga međusobno podržavaju. Vrlo su susretljive, pristupačne i svakodnevno se sve više međusobno umrežavaju kroz brojne grupe, udruženja i događaje koje su specijalno namijenjeni ženskom preduzetništvu”, navodi Samra.
Erna smatra da su društvene i poslovne mreže inicijatori događaja koje treba iskoristiti za umrežavanje žena poduzetnica, a sličnog razmišljanja je i Ajla. ,,Nakon završetka svoje prve kolekcije, imala sam priliku razgovarati sa dosta uspješnih žena. Iznenadila sam se da su najuspješnije među njima uzvratile jako pozitivnom energijom, pružile mi podršku i ponudile pomoć. I to je nešto što me motivisalo da idem dalje”, zaključila je Ajla.

author: Almedina Alihodžić


text:
Kad kažu: ,,Nemoj!” | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
29. oktobra, 2021.
U životu sam mnogo puta čula ,,nemoj”. Retko koje je, kasnije će se ispostaviti, bilo za moje dobro. | Piše: Jelena Božić (Novi Sad)
Piše: Jelena Božić (Novi Sad)
U životu sam mnogo puta čula ,,nemoj”. Retko koje je, kasnije će se ispostaviti, bilo za moje dobro. Ne pričam o onome ,,nemoj da prelaziš ulicu na crveno”, već o onom ,,nemoj o tome da pišeš”, ,,nemoj da ideš u Hrvatsku na more”, ,,nemoj da ideš u Srebrenicu”, ,,nemoj u Albaniji da kažeš da si Srpkinja”, ,,nemoj da veruješ”, ,,nemoj da izazivaš”, ,,nemoj da istražuješ”, samo ,,nemoj”.
Samo što baš hoću! Ceo život me vozi inat, a nekoliko iskusnijih, pametnijih i još većih inadžija mi je reklo da je baš dobro imati inat, pogotovo ako si novinarka (ispostaviće se, više puta, da je to tačno). Još bolje je imati čovečnost, ljudskost, empatiju i osećanja. A to su stvari u koje ću, dok sam živa, verovati da su nam svima zajedničke, pa čak i u ovom podeljenom, nesrećnom ,,ex Yu” regionu. Sada vrlo dobro znam zašto je to ,,nemoj” bilo, pa mi je mnogo draže što baš jesam.
Jedno od mojih ,,jesam” je i skorašnji odlazak u Sarajevo na seminar koji se bavio upravo pomirenjem i kulturom sećanja. Iako je sve ono u agendi bilo značajno, ono izvan nje je nenadmašivo.
Prvo nisam mogla da verujem da sam sebi, sa skoro 27 godina, dopustila da ne vidim Sarajevo (osim kada sam bila jako mala, toliko da ga se ne sećam uopšte). Ovom prilikom okriviću besparicu, zatvorenu sredinu, govor mržnje, izgovore da nemam vremena i politiku. Posle jednog dana sam se osetila kao kod kuće, posle četiri dana sam rekla da ću živeti u Sarajevu i tako će i biti! Za taj osećaj ,,krivim” ljude sa kojima sam provodila vreme, sa ljudima iz Zenice, Trebinja, Bihaća, sa mladim ljudima iz Bosne i Hercegovine.
Trebalo nam je svega nekoliko sati da odlučimo koje pivo ćemo kupiti za uveče (od tog dana mi je Sarajevsko omiljeno), u kojoj sobi će se pevati. Trebalo nam je svega nekoliko osmeha da podelimo priče, iskustva i buduće planove. Trebala su nam samo ta četiri dana da naučimo jedni o drugima, da ispričamo strahove, iskustva i da isplaniramo ko kod koga noći, kada se opet vidimo i ko plaća sledeću turu u Srbiji.
Najmanje nam je trebalo da shvatimo da se ne mrzimo, da smo isti, da nas naša mladost spaja i da nam ovakva iskustva i osećanja ne mogu nikad oduzeti. Ne mogu nam reći ,,nemoj”, jer već jesmo i uživali smo u tome. Najbitnije, sa sigurnošću mogu da kažem da imam bar deset ljudi kod kojih mogu ,,u po dana i po noći” da dođem kada odem u BiH i bar deset ljudi iz BiH ima gde da bude kada dođu u Srbiju.
Više ne priznajem priče o nemogućem zajedništvu, o teškom bremenu koje nose devedesete, o iluziji i nametnutim stavovima da je negde tamo opasno po ,,nas” ili ,,njih”. Ma ne priznajem više ni to mi/oni. Priznajem samo ono sa početka priče – jesi li čovek ili nisi? Uverila sam se da takvih ljudina, veličina i divnih ljudskih duša ima u celom regionu. Najbolja stvar je što meni taj osećaj ne može niko oduzeti i niko mi ne može nametnuti ili usaditi mržnju prema nekom ko je moj, bez obzira na to što nas dele geografske granice. One su ništa, naspram granica u glavi.
Često čujem kako se nekada živelo, kako je normalno bilo studirati u Sarajevu, ići na koncert u Beograd, a gledati utakmicu u Zagrebu. Kako ti pripovedači kažu, tada je bilo lakše, bila je jedna država, nije bilo podela i mržnje, ali stvari više nikada neće biti kao pre. A šta ako vam, dragi pripovedači s početka ove nesrećne priče, kažem da to može i sada? Šta ako vam kažem da je dom tamo gde se dobro osećaš, gde su dobri ljudi? I šta ako vam kažem da ima onih koji ne mrze, samo oni nisu u udarnim vestima, na bilbordima i na naslovnim stranama, jer njihov glas je malo tiši. Ali nadam se ne zadugo.
Dok glas svih nas koji imamo prijatelje u celoj bivšoj Jugi ne nadjača glasove onih koji nas razdvajaju – možemo da radimo samo jedno – da teramo inat.
I izvinjavam se na rečniku, ali što bi rekao Balašević, ma je*ite se 90-e jer su stigle nove generacije – one koje razmišljaju svojom glavom, a rade srcem. To nam, ipak, ne možete oduzeti.
Ovaj esej je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja MIR kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja. Cilj takmičenja je bio da motiviše mlade da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. Mišljenja i stavovi koji su ovdje navedeni pripadaju isključivo autorima i ne odražavaju nužno mišljenja i stavove Centra za postkonfliktna istraživanja.


text:
Invaliditet je vidljiv tek kada je suočen s preprekama sistema | Balkan Diskurs
Matija Krivošić
4. novembra, 2021.
Uz trud i volju, naša sagovornica, Adisa Kišić pokazuje kako osobe s invaliditetom mogu biti aktivni akteri društva.
„Svrha ove Konvencije je unaprjeđenje, zaštita i osiguravanje punog i ravnopravnog uživanja svih ljudskih prava i osnovnih sloboda osoba s invaliditetom, i unaprjeđivanje poštivanja njihovog urođenog dostojanstva.“
Ovo je prvi član UN Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom koja je ratificirana u BiH davne 2010. godine. No, odnos prema tim članovima društva je ostao isti prije kao i poslije ratifikacije. Odnos prema osobama s invaliditetom u BiH je inače nečovječan, okrutan i nadasve ponižavajući.
Da li onda ima smisla pročitati i ostatak ove Konvencije, ako je prvi član sam po sebi kontradiktoran i notoran za takve osobe u bh. društvu?
Novo poglavlje života
Ipak, uz trud i volju, naša sagovornica, Adisa Kišić, iako se svaki dan nosi sa rupama u Zakonu, pokazuje kako osobe s invaliditetom mogu biti aktivni akteri društva. Sa devetnaest godina – u dobu kada se činite nezaustavljivim i puni elana – dobila je dijagnozu multiple skleroze.
„Ja sam, što se tiče zdravlja, bila u apsolutno dobroj situaciji, nisam imala smetnji uopšte. Moram reći da zaista jedino u tim trenucima, ko je to doživio, može razumjeti kako je. Imate dojam da vam se svijet srušio, da je sve gotovo i da apsolutno nema nade za sutra. Jedino osjećate neopisiv strah. Desilo mi se to na prvoj godini studija, tako da sam se osjećala prilično izgubljeno. Ali, nekako sam nalazila snage, nisam odustajala, te sam nastavila taj studij, i na svu sreću i završila“, govori Adisa.
Ambis u nefunkcionalnom sistemu
Adisa je odmah bila suočena sa sistemskom diskriminacijom. Zbog socijalne politike u BiH koja je u nadležnosti entitetske vlasti, ne postoji usaglašen prijedlog za primjenu UN Konvencije. Ta načela podrazumijevaju: poštivanje urođenog dostojanstva, nediskriminaciju, inkluziju, prihvatanje osoba s invaliditetom kao dio društva, jednake mogućnosti, pristupačnost, jednakost muškaraca i žena, poštivanje djece s invaliditetom. No, nisu primjenjiva u praksi.
„Odmah sam upoznala jedan novi svijet, drugim riječima, spoznala sam koliko u našem društvu vlada diskriminacija prema drugome i drugačijem. Predrasude koje vladaju, svakako, prvenstveno su problemi arhitektonske prirode. Sve je to uticalo na to da sam osjećala neopisiv strah od svega toga s čime sam se suočila“, kaže Adisa.
Uprkos dijagnozi, sa kojom se teško bilo nositi u početku, Adisa je završila studij bosanskog jezika i književnosti. Od prodavanja torti, do pravljenja dekorativnih predmeta, bezuspješnih pokušaja traženja posla u struci, danas je na mjestu službenice za odnose s javnošću u Informativnom centru za osobe s invaliditetom “Lotos” Tuzla.
„Sasvim je normalna pojava da ljudi sa invaliditetom ili koji su tek suočeni s nekim problemima u početku  ne učestvuju u društvenim tokovima, upravo iz tog svog straha od nepoznatog. Tako je bilo i sa mnom. Nakon te svojevrsne ‘izolacije’, krenula sam u potragu za poslom. Pored generalno velike nezaposlenosti u našoj državi, ja kao osoba sa invaliditetom, posebno, nisam imala priliku za to. Slušala sam oko sebe razne priče – što se tiče toga, da ni ‘najzdraviji’ nemaju priliku da dobiju posao, a kao čemu se onda ja mogu nadati? Mislila sam pobjeći od svega, no to je nemoguće, naravno“, dodaje Adisa.
Nimalo podrške, ili jako malo podrške, prvenstveno samo od strane najbližih i članova porodice
Prilika da upozna ljude koji su slični njoj, odnosno da se upozna s ljudima koji se suočavaju sa sličnim ili istim problemima, joj je uveliko pomogla. Dolaskom u Organizaciju u kojoj radi, posmatrala je svijet oko sebe drugim očima, na čemu je sada jako zahvalna. No, isto tako se upoznala sa nelogičnostima Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom. Jedna od takvih nelogičnosti je da se zapošljavaju osobe sa minumum 60% invalidnosti u srazmjeru na ukupan broj zaposlenih – tj. 1 lice sa invaliditetom na 16 zaposlenih, što je diskriminatorno a opet se ne primjenjuje.
„Priliku za zaposlenje, uglavnom, osobe sa invaliditetom, dobivaju upravo od strane udruženja ili organizacija osoba sa invaliditetom. Naučila sam usput i vidjela sam mnogo sposobnih i vrijednih mladih ljudi koji imaju invaliditet, a koje jedino sistem koči da uopšte iskažu svoje potencijale. Mislim da bi jako pomoglo da se ta stavka Zakona ukine, tako da se stvore mogućnosti da osoba s invaliditetom vodi lično priliku za zaposlenje, a ne da se taj način još gore diskriminiše“, ističe Adisa.
Žena – meta nasilja
Početkom pandemije bila je voditeljica grupe Peer Support, podrške među jednakima, sa ženama s invaliditetom iz Tuzlanskog kantona. Uz saradnju sa UDAS-om, uvidjeli su kako pandemija i lockdown nisu promijenili svakodnevnicu osoba sa invaliditetom, kao što to obično biva i u uobičajenim životnim okolnostima. Diskriminacija i nasilje nad ženama također nisu izostali u ovim situacijama.
„Prvo, zbog našeg mentaliteta, ženi nije jednostavno samo zato što je žena, a kamoli još da ima i invaliditet. Sa svih strana zaista težak teret nosimo. Nemamo potrebne vidove podrške, jako je otežan pristup svemu. Ovisne smo, u najvećem broju slučajeva, od strane svojih porodica. Vrlo često i u mnogo većem smo riziku od izloženosti nasilju, a upravo najveći počinioci nasilja su članovi porodica, supružnici, itd. Žena s invaliditetom je ovisna finansijski, svakako, tako da nema šansu da se suoči s tim, samo zato što obično ne može ni da izađe iz kuće, jer živi u izolaciji i jedina obaveza bi trebala biti briga za porodicu. Ono što sam naročito primijetila je činjenica da se takvim ženama osporava pravo na porodicu, na bračni život jer se smatra da će biti nesposobna supruga, majka“, naglašava naša sagovornica.
Smatra da društvo ima obavezu, jer svi zajedno trebamo poticati državu, prije svega, da poštuje zakonsku regulativu koja je donesena. Naše postojanje je planirano, a da često, svijet nije predvidio njeno postojanje. Ali zapravo se ne poštuju zakoni, jer kada bi se sprovodili svi članovi UN Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom, time bi se poštovala i uvažavala sva prava osoba s invaliditetom.
„Nikada ne znamo šta se sutra može desiti, ne treba očajavati i ne smijemo se predavati. Tek nakon svih tih godina, tačnije nakon dvadeset jednu, uvidjela sam koji je to teret“, zaključuje Adisa.
Pitanja invalidnosti se trebaju tretirati samo kao pitanja osnovnih ljudskih prava. Nažalost, ljudska prava danas ne garantuju dostojanstvenost, ispunjenost i nadasve, osjećaj pripadanja – što im je nekoć bila svrha.
Ljudska prava su danas postala luksuz koji nije dostupan svima.

created: 4. novembra, 2021.

author: Matija Krivošić