text:
Poplave u BiH: vrijeme nedaća, vrijeme sloge | Balkan Diskurs
Nataša Kondić
21. januara, 2018.
Prošlo je više od četiri godine od stravičnih poplava koje su zadesile Bosnu i Hercegovinu i region. Moglo bi se reći da je davno bilo ali stravične slike maja 2014. godine ne blijede ni dan danas.
Mnogo ljudskih sudbina promijenilo se upravo te godine i tog mjeseca. Poplave su tada pokazale i naučile nas da se čitav život preokrene za samo nekoliko minuta, za šta jedni krive vlasti, a drugi pak sebe.
Studentica Marina Grabovičkić nerado se prisjeća tih momenata.
„Sve je toga jutra izgledalo kao i inače. Toga jutra sjećam se da je moj tata krenuo na posao a ja u školu. Niko nije imao ideju ni predstavu da će kiša koja je tih dana padala prerasti u toliku štetu koje se i dan danas sjećamo. Za samo pola sata voda je dostigla ogromnu visinu nakon čega nam je bilo potpuno jasno da se to neće završiti dobro, nažalost“, objašnjava Marina.
Za one starije koji su preživjeli rat poplave su nanijele gotovo identičnu patnju i bol koju su proživjeli. Tog maja 2014. godine nije im bilo lako da po ko zna koji put gledaju kako im imanja, kuće, sve ono što su obnovili nakon rata opet nestaje munjevitom brzinom ispred njihovih očiju. Za mlade ljude, srednjoškolce, osnovce ovo je do sada bila najveća patnja u njihovom životu.
„Bilo je stravično! Otac mi je ostao zarobljen u kući. Telefoni nisu radili, struje nije bilo. Majka i ja bile smo na selu kod bake gdje smo svaki trenutak iščekivale nove informacije o ocu i domu koji su u tom momentu bili daleko od nas“, objašnjava 20 – godišnja Marina.
Objasnila nam je da je cijeli donji sprat u kojem živi sa porodicom bio potpuno poplavljen. Voda je tada prekrila veliko dvorište, dvije garaže, namještaj i sav alat koji su posjedovali.
„Više od 20 dana smo bili spriječeni da se vratimo našoj kući. Roditelji su davali sve od sebe da počiste i pobacaju sve što je bilo uništeno. Ta stravična situacija je bila u čitavoj našoj ulici. Tih dana ljudi su bili depresivni, bol i tugu pokušali su sakriti sa svojih lica ali im to nije pošlo za rukom. Bilo je očigledno da pate zbog onoga što im se tog maja izdešavalo“, prisjeća se Marina.
U ovim teškim trenucima svaka pomoć dobro je došla. Tih dana poplavljeni gradovi bili su prepuni kako domaćih tako i stranih organizacija, volontera, dobrovoljaca koji su dolazili iz gradova koji nisu bili poplavljeni.
Među njima bila je i studentica ekonomije Dragana Gajanović, koja za Balkan Diskurs iznosi svoja sjećanja na maj 2014.godine.
“Na tu godinu i taj mjesec, nažalost ne vezuju me lijepa sjećanja, s obzirom da su se u tom periodu izdešavale poplave koje su ujedno mogle ugroziti moju porodicu i mene i na taj način nanijeti ogromnu štetu, koje bi se, sigurna sam, sjećali i dan danas. Situacija je bila jako zabrinjavajuća! Malo je falilo da voda uđe i u moju kuću. Veći dio mog naselja je bio pod vodom, međutim, kao što sam već rekla, mi smo imali tu sreću da izbjegnemo tu situaciju”, prisjeća se Dragana.
Ova mlada studentica objasnila nam je da se tih dana našla na usluzi drugim ljudima, te da je nekoliko dana odlazila na teren kao volonterka Gradske uprave Banja Luka.
“Tokom poplava maksimalno sam se potrudila da dam mali doprinos kako bismo svi zajedno riješili problem i strahotu u kojoj smo se svi kao stanovnici Republike Srpske zadesili. Znam kako bi bilo da se meni nešto slično desilo i sigurna sam da bi nam nečija pomoć dobrodošla. Volontirala sam sedmicu dana. Svaki dan smo odlazili u neko drugo poplavljeno mjesto kako bi pomogli što većem broju ljudi. Čistili smo njihove kuće, raznosili smo hranu, vodu, hljeb, kao i ostale životne namirnice. Tih dana je bilo jako naporno, ali sam bila ponosna kako na tim sa kojima sam radila tako i na samu sebe”, navodi ova mlada Banjalučanka.
Ti mladi ljudi svu svoju snagu usredotočili su kako bi pomoć pružili onima kojima je u tom trenutku bila najpotrebnija. Strane organizacije, nadležne institucije su se potrudile da pruže pomoć u materijalnom smislu. Dijelili su vaučere i kartice za nabavku materijala za izgradnju i obnovu domova.
„Razne strane organizacije pomogle su ljudima da renoviraju svoje kuće, donosili su materijal i namještaj kako bi se sve stvari vratile što prije u normalno stanje. Dolazili su brojni radnici, volonteri, osobe koje su se dobrovoljno prijavljivale da pomažu drugima. Tih dana išli su od kuće do kuće, pitali nas kakvo je stanje i da li nam je potrebna pomoć. Bilo je zaista divnih ljudi koji su nam mnogo pomogli u tim teškim trenucima“, navodi Marina.
Prošlo je nekoliko godina, a Marina ističe da se tek ponegdje osjete tragovi majskih poplava.
„Činjenica jeste da smo se tek nakon tri mjeseca vratili da kažem „normalnom“ životu. Sve je počelo da radi i funkcioniše kao nekada. Mogu reći da naš grad danas izgleda bolje i ljepše nego kako je izgledao prije poplava“, objašnjava ova studentica arhitekture.
Svoja sjećanja podjelila je sa nama i Lidija Lazić koja je trenutno zaposlena u srednjoj školi u Doboju, koji je tokom poplava pretrpio skoro najveću štetu.
„U vrijeme poplava odrađivala sam pripravnički staž u Domu zdravlja u Doboju. U tom momentu nisam znala ni gdje su mi roditelji, a ni ostala rodbina. Ti trenuci su mi bili najgori, bila sam bespomoćna. Poslije dva sata voda je potpuno ušla u sami centar grada i tako poplavila prve, a negdje i druge spratove zgrada u Doboju. Šok i nevjerica bili su prisutni svaki dan dok je voda bila u gradu a i nakon povlačenja iz grada“, navodi Lidija.
Šteta je bila ogromna. Što u materijalnom smislu, što u smislu ljudskih žrtava. Ništa nije funkcionisalo kao inače. Prodavnice su bile zatvorene, škole nisu radile, vrata brojnih institucija su bila zatvorena. Ljudi su tih dana preživljavali uz pomoć milostinje koju su im pružali drugi dobri ljudi.
Lidiji nije pričinjena velika šteta ali smatra da duguje veliku zahvalnost svakoj osobi koja je odvajala od sebe i pomagala građanima Doboja.
“O tome kakvu su pomoć poplavljeni imali od nadležnih institucija ne mogu tačno da govorim, jer se lično nisam zadesila u toj situaciji. Po njihovim pričama shvatila sam da su iskustva bila različita. Neko je imao veću, a neko manju korist“, kaže Lidija.
Grad Doboj je kao i ostali gradovi već nakon deset dana bio skoro očišćen. Stanovnici ovog grada ali i drugih gradova ističu da je ostao samo strah da se padavine iz 2014. godine ne ponove.
„Poduzeti su određeni koraci u zaštiti od poplava u vidu čišćenja korita rijeke Bosne, kao i podizanje nasipa na pojedinim mjestima. I danas nakon više od dvije godine su prisutni poneki podsjetnici na kobne poplave. I naravno svaka jača i duža kiša donesu nemir i strah u naš grad“, objašnjava Lidija.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Nataša Kondić


text:
“I tako sa poljupcem umirem”: Sarajevski Romeo i Julija | Balkan Diskurs
Struan Kennedy
25. januara, 2018.
‘Dva domaćinstva, oba slična u dostojanstvu, u lijepom Sarajevu, gdje postavljamo svoju scenu…’
On je bio petnaestogodišnji Srbin, ona šesnaestogodišnja muslimanka. Boško Brkić i Admira Ismić su se upoznali na novogodišnjoj zabavi u Sarajevu. Imali su 25 godina. Zajedno su bili devet godina. U neuspjelom pokušaju bjega iz grada i države u kojoj je ‘civilna krv činila civilne ruke nečistima’, 18. maja 1993., ovaj par je prešao Vrbanja most, zloglasnu tačku na nišanu snajpera. To područje se smatralo ‘ničijom zemljom’. Most je već bio mjesto pogiblje dvije studentice, Suade Dilberović i Olge Sučić, koje je snajper usmrtio 1992. godine.[1] Godinu kasnije, jedan pacifista je ubijen dok je ostavljao cvijeće na mjestu njihovog stradanja. U danima nakon smrti Boška i Admire, dok je ovaj par još uvijek ležao na mostu u svom posljednjem zagrljaju, srpski pobunjenici i muslimanska vlast, prepirala se ko će ‘preuzeti’ njihova tijela.
Priča Sarajevskog ‘Romea i Julie’ predstavlja svjedočanstvo izdržljivosti, ljubav među ruševinama, emocionalni štit koji su nosili sa sobom kroz ‘kišu metaka i granata’[2] tokom osam kilometara dugog puta između njihovih porodičnih kuća. Ova priča se također može smatrati primjerom dvoje mladih ljudi koji su zauzeli nevjerovatno hrabar stav protiv nasilja. U izvještaju o njihovoj smrti stoji, “u državi ludoj za ratom, Boško i Admira su bili ludi jedno za drugim’.[3] Čak ni na kraju nije ih obuzela mržnja koja se kovitlala oko njih. Bilo kakvo romanticizirano uzdizanje ove priče se možda čini neukusno s obzirom na tragičnu i preuranjenu sudbinu ovoga para, ali donekle ih možemo staviti na postolje zbog njihove moralne hrabrosti. Kada je Boškova mama Rada jednom pitala Admiru, ‘Može li te ovaj rat razdvojiti od Boška?’, Admira je pobunjenički, ali proročito odgovorila, ‘Draga Rado, samo metci to mogu’.[4] Ali, šta se tačno može prenijeti na buduće generacije? To, da su bar ostali iskreni svojim osjećajima jedno prema drugome, čak i kada su izgledi bili protiv njih? Možda, ali koliko god su sreće donijeli jedno drugome u životu, teško je ne žaliti za još većom srećom koja im je uskraćena. Osjećamo taj kontrast koji nas vuče malo na jednu stranu, pa malo na drugu. U jednoj priči ljepota i tragedija neugodno stoje rame uz rame. Admirin otac Zijo ima vrlo drugačiji pogled od onih koji izjavljuju snagu ljubavi.
‘Njihova smrt je tako teška za povjerovati, tako mladi ljudi da nestanu u nagloj i nasilnoj smrti. Sve želje, svi planovi potopljeni su sa jednim metkom. To je dokaz da ljubav ne pobjeđuje sve, ljubav ne može osvojiti ljude koji u nju ne vjeruju.’[5]
Dok razmatramo šta će biti dugotrajno nasljedstvo Admire i Boška, uticaj njihove priče je do danas humanizirao sukob koji se smatrao nerazrješivim. Učinio je horor neprestalne snajperske paljbe emocionalno dodirljivim. PBS dokumentarac iz 1994. godine, pod nazivom ‘Romeo i Julija u Sarajevu’, je predstavio svijetu priču iz roditeljske perspektive, bolno dovodeći sukob u fokus. Nakon mnogih izvještaja o masovnim silovanjima i ubistvima, gledatelji su bili i preneraženi i desenzitizirani.[6] ‘Romeo i Julija’ nas vraćaju na tako jednostavnu priču, zadrhtimo od šoka zbog nečega poznatog. Ovi ljudski detalji ostavljaju snažan utisak na nas, pogotovo kada saznamo koliko su blizu bjega bili. Uspjeli su preći dvije trećine mosta kada je paljba počela.[7] Boško i Admira su mogli biti par bilo gdje u svijetu. Od Queens-a, preko Tokija, do Barcelone. Moramo samo promijeniti vrijeme i mjesto i svjetska važnost postane jasna. Lekcije koje se trebaju naučiti nisu isključivo za mlade ili za Balkan. Jedan primjer internacionalnog efekta je korištenje scenarija dokumentarca u Škotskoj kao primjer za učenje djece o posljedicama etničke mržnje.[8]
Osim korištenja ove priče za obrazovne svrhe, ona ima očite posljedice na ovu problematičnu regiju. Činjenica da su mnogi današnji stanovnici Sarajeva rođeni nakon rata,[9] pruža razlog, i za, i protiv prepričavanja historije mržnje. S jedne strane postoji potreba za tim kako bi se mladi približili historijskim događajima, dok s druge strane, lijepo je vidjeti mlade kao novi početak, kao ljude koji mogu biti uspješni bez nazadnih sidara historije koja ih koče. Također treba uzeti u obzir da zbog prirode dugotrajne opsade grada, mladi se u Sarajevu susreću sa naslijeđem sukoba svaki dan na uličnim ćoškovima, ispred omiljenih barova i kafića, kao i dok čekaju bus. Ali, Rada je znala da je za nju povratak u Sarajevo nemoguć. ‘Nikad ne bih mogla hodati ulicama kojima su oni nekada hodali.’[10]
Ono što bi mladi možda trebali da izvuku iz toga je reakcija roditelja na različite ‘pozadine’ ovoga para. Rada je odgajala Boška i njegovog brata bez ikakvog strogog osjećaja religije ili nacionalnosti. Admirini roditelji su bili jednako gostoprimivi prema Bošku. Iako je njena nana sumnjala da takva ‘mješana’ veza može opstati, opća reakcija prihvatanja od strane obje porodice obuhvata širu i historijsku viziju Bosne i Hercegovine. Veliki dio svoje historije ona je bila raskršće nacija, a Sarajevo je služilo kao kozmopolitansko okupljalište gdje su jevreji, muslimani, katolici i pravoslavci živjeli zajedno 500 godina[11]. Čak i tokom opsade grada, vjenčanja ‘mješanih’ brakova u Vijećnici su postali međunarodni medijski događaji, prilika da bosanska vlada pokaže da je stari način življenja i dalje moguć.
To je, u biti, razlog zašto je priča o Bošku i Admiri toliko bitna. Dvije porodice sa ožiljcima od rata spaja sjećanje na par koji se odvažio voljeti preko etničkih podjela[12]. To je poruka nade, koja bi mogla stati u kraj samoj ideji da neko može voljeti ‘pogrešnu’ osobu. A danas? Ovaj par i dalje leži zajedno na sarajevskom groblju “Lav”, nastavljajući služiti kao
‘Mir mračan jutro donosi nam ovo
Sunce od tuge ne pomalja glave
Hajdmo da čujem šta još ima novo
I kaznim krive, a oprostim prave
Bolnije priče usud ne isplete
No kob Admire i njenog Boška’
—
[1] Andrea Gagliarducci, ‘Romeo and Juliet of Sarajevo’ highlight pain of loss in Bosnian War’ (5/6/15) <http://Bosko.catholicnewsagency.com/news/romeo-and-juliet-of-sarajevo-highlight-pain-of-loss-in-bosnian-war-84494/> [accessed 24/5/17]
[2] John Zaritsky, ‘Romeo and Juliet in Sarajevo’ PBS documentary (1994) <https://Bosko.youtube.com/watch?v=jnQ1lTAVjhw> [accessed 23/5/17]
[3] Peter Murtagh, ‘Grim tale of slain Romeo and Juliet’ The Irish Times (25/7/08) <http://Bosko.irishtimes.com/opinion/grim-tale-of-slain-romeo-and-juliet-1.946689> [accessed 23/5/17]
[4] Zaritsky…
[5] Ibid
[6] Bob Herbert, ‘In America; Romeo & Juliet In Bosnia’ (8/5/94) <http://Bosko.nytimes.com/1994/05/08/opinion/in-america-romeo-and-juliet-in-bosnia.html> [accessed 24/5/17]
[7] Herbert…
[8] Murtagh…
[9] Nic Robertson, ‘Tragic ‘Romeo and Juliet’ offers Bosnia hope’ CNN (5/4/12) <http://edition.cnn.com/2012/04/05/world/europe/bosnia-romeo-juliet/> [accessed 22/5/17]
[10] Zaritsky…
[11] Ibid
[12] Robertson…
[13] Ibid

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Struan Kennedy


text:
Nekad je ubijalo, a sada je vaza za cvijeće | Balkan Diskurs
Armin Durgut
30. januara, 2018.
Na sarajevskoj Baščaršiji, neke zanatske radnje turistima nude nesvakidašnje suvenire. To su objekti iz rata koji inače služe kao podsjednici na krvavu i burnu prošlost Bosne i Hercegovine, ali su u ovom slučaju pretvoreni u nešto prelijepo.
Fotografije i tekst: Armin Durgut
Kenan Hidić je sakupio dijelove oružja i metke iz rata i pretvorio ih je u uspješan i unosan poslovni poduhvat. Čahure od metaka pretvara u hemijske olovke. Ispražnjena kućišta granata i protivavionskih raketa preinačuje u predmete za svakodnevnu upotrebu.
Na kraju rata, sredinom 1990-ih godina mnoga područja su bila prekrivena hiljadama razbacanih raketa, metaka i granata. To su bili tužni podsjetnici na rat koji se vodio uovoj zemlji, sve dok Kenan Hidić i još nekoliko vlasnika radnji sa suvenirima nisu počeli sakupljati i pretvarati ih u ukrasne predmete koje će ljudi rado kupovati.
Kroz umjetnost, Hidić pretvara mračne uspomene rata u nešto vrijedno i lijepo.
“Radim dakle ove čahure koje su ostale od rata, pa ih ovako ukrašavam. Stavim neke cvjetove, šare, i kad bude gotovo, to će biti vaza za cvijeće. Znaš, ona je prije ubijala, a sad postaje vaza za cvijeće. Nešto se lijepo pravi od nečeg groznog. Da nam je Bog dao da nije bilo rata… Kad je već tu, bolje da se iskoristi na neki lijep, pozitivan način”, priča Kenan.
—
Armin, obučeni dopisnik Balkan Diskursa, je proglašen finalistom 2017 Balkan Photo Award.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Armin Durgut


text:
Uprkos svim izazovima: Obrazovanje i zapošljavanje osoba sa invaliditetom u BiH | Balkan Diskurs
Alma Mujanović
6. februara, 2018.
Dvje mlade žene diskutuju o izazovima i uspjesima u obrazovnim i profesionalnim karijerama, otkrivajući oblike diskriminacije sa kojima se suočavaju mnoge osobe sa invaliditetom u Bosni i Hercegovini.
Melita Ćano je čitanjem sa usana uspjela da završi fakultet. Imala je dosta problema koji su se javili već na prvoj godini.
„Komunikacija između mene i kolega je bila nezadovoljavajuća. Bilo je naravno izuzetaka. Moram izdvojiti dvije profesorice koje su uvijek bile spremne da mi pomognu“, kazala je Ćano, koja je osoba sa oštećenim sluhom.
Kada su u pitanju kolege, Ćano pojašnjava, da nije bila iznenađena. „Većina osoba nije upoznata sa našim poteškoćama i načinom komunikacije.
„Dok sam na fakultetu čekala da mi počnu predavanja, prišla mi je jedna djevojka i postavila pitanje, koje ja nisam razumjela. Kada sam joj rekla da ne čujem, ona je sažaljivo rekla: ‘Aha, izvini, i udaljila se'“, prisjetila se Ćano, koja je unatoč problemima završila Fakultet političkih nauka u Sarajevu, odsjek Socijalni rad.
Zbog hendikepa koji ima, ali i želje da pomogne drugima koji se nose sa istim problemom, Anela Talam-Crnovršanin – takođe osoba sa oštećenim sluhom – je završila defektološki fakultet u Tuzli, smjer surdoaudiolog.
„Tokom studijaimala samdobre kolegice koje su mi pomagale i profesore koji su bili puni razumijevanja. Što se tiče praćenja predavanja, bilo je teško. Morala sam da sjedim u prvom redu. Nisam ih uvijek mogla baš najbolje pratiti i na kraju predavanja sam ostajala duže radi dodatnih instrukcija”, kazala je Talam-Crnovršanin.
Nakon završenih fakulteta, Ćano i Talam-Crnovršanin se suočavaju sa istim problemom a to je zapošljavanje.
„Poslodavci imaju predrasude prema osobama sa oštećenjem sluha. Trenutno sam nezaposlena. Ne ostvarujem nikakvu naknadu od Boroa za zapošljavanje iako bi prema zakonskim propisima trebala“, kazala je Talam-Crnovršanin.
Ćano se uspjela zaposliti ali ne radi posao za koji se obrazovala.“Znam da je teško ali ja od svog cilja neću odustati“, kazala je Ćano.
Za razliku od Ćano i Talam-Crnovršanin, mnoge osobe sa invaliditetom nemaju dovoljno kvalitetno obrazovanje. Iako postoji inkluzivni pristup nije se daleko doguralo. Vrlo često u redovnom obrazovanju učiteljice ne mogu dovoljno da se posvete djeci sa invaliditetom pa bivaju angažirani stručnjaci koji nemaju dovoljno iskustva.
Nerijetko ne mogu dostići svoje vršnjake koji nemaju invaliditete i nisu spremni za poslove koje diktira tržište rada. S druge strane, ni poslodavci nisu spremni da im pomognu da premoste probleme koji su nastali tokom obrazovanja.
Jasminka Proho izUdruženja gluhih Kantona Sarajevo pojašnjava da bi za prevazilaženje problema država trebala da primjenjuje Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom Ujedinjenih Nacija, a prema kojoj je dužna osigurati kvalitetno obrazovanje.
„Kvalitetnim obrazovanjem osobe sa invaliditetom će najbolje pokazati šta znaju i umiju. Dobiti ćemo mladu osobu koja će moći zadovoljiti tržište rada i bez problema dobiti posao“, kazala je Proho.
Ćano naglašava da je potrebna i veća podrška državnih vlasti. „Trebaju pokušati da nas razumiju i pruže nam šansu“, kazala je ona.
Nada za osobe za invaliditetom je bio Fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje Federacije BiH. Međutim, osobe sa invaliditetom nisu zadovoljne jer „ne radi na održivom zapošljavanju u privrednim subjektima“. Navode primjer, da firme koje dobiju poticaje za zapošljavanje osoba sa invaliditetom nakon što ih potroše otpuštaju ih pa su prinuđene ponovno biti na Birou. Fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje ne traži kažnjavanje tih firmi.
Iako je i dalje potrebno da se uradi mnogo u smislu osiguravanja jednakih mogućnosti za osobe sa invaliditetom iz Bosne i Hercegovine, ljudi poput Ćano i Talam-Crnovršanin pružaju primjere onoga što se može postići uz upornost i sisteme podrške.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

created: 6. februara, 2018.

author: Alma Mujanović


text:
Youth United in Peace: 25 godina izgradnje mira uz more | Balkan Diskurs
Tarik Čalkić
11. februara, 2018.
Youth United in Peace je mreža koja okuplja mlade mirovnjake iz Srbije, Hrvatske i Bosne i Hercegovine. Svake godine održavaju niz različitih aktivnosti s mirovnim predznakom, od kojih je centralna aktivnost dvanaestodnevni mirovni kamp na moru ( Baško Polje) koji okuplja mlade ljude iz Sombora, Vukovara, Srebrenice, Tuzle, Gornjeg Vakufa – Uskoplja. Od ove godine su se priključili i mladi ljudi iz Jajca
Projekat od 1994. godine podržava njemački Komitet za osnovna ljudska prava i demokratiju (Committee for Fundamental Rights and Democracy) iz Kelna, a ideja za projekat je nastala za vrijeme rata na Balkanu. U to doba aktivisti iz Komiteta su sakupljali humanitarnu pomoć i organizovali različite akcije, posjete, mirovne kolone. Neki od predstavnika Komiteta su dolazili preko 100 puta u ratna područja na Balkanu jer su željeli pomoći i sačuvati kontakte s ljudima.
Potreseni uslovima u kojima su djeca živjela za vrijeme rata dolaze na ideju da pokrenu program „Vacation from war“. Ideja je bila da se djeci iz ratom pogođenih sredina pruži mogućnost da imaju sigurno ljetovanje, krov nad glavom i redovne obroke, da se druže, razbiju predrasude o ratnim neprijateljima, uče o miru, a sve to na moru izolirani od teške svakodnevnice.
Prvi kampovi su održani u Živogošću, a već u drugoj godini preko 1.000 mladih ljudi je učestovalo u projektu. Nakon prvih aktivnosti i postignutih rezultata jasno je bilo da je jedna ovakva priča osuđena na uspjeh. Odmor od rata je iz godine u godinu rastao, uključivao nove gradove, nudio nove programe, radionice, oko sebe je okupio grupu ljudi s naših prostora koji žive mir i koji su spremni širiti ga bez obzira na sve.
Projekat je vremenom svome imenu dodao jedan novi cilj pa je dobio i novo ime, „Odmor od rata – izgradnja mira“. Pored kampa na moru organizovali su se sedmodnevni kampovi na području gradova iz kojih dolaze učesnici. Ovi „kopneni“ kampovi su prilika za ponovno druženje učesnika koji su bili na moru. Također organizuju se i vikend posjete između gradova, na kojima učesnici svoje prijatelje iz drugih država dovode kućama gdje imaju priliku da se bolje međusobno upoznaju, te da gosti upoznaju kulturu, tradiciju, običaje i stil života svojih domaćina. Do sada je u ovom projektu učestvovalo preko 22 hiljade mladih ljudi iz regiona. Neki od njih su se zadržali u projektu i danas rade na njegovom razvoju.
Projekat je nedavno doživio još jednu pozitivnu promjenu. Zajedničkom inicijativom fromirana je mreža pod nazivom Youth United in Peace koja okuplja udruženja „Sara“ Srebrenica, UHD Prijateljice Tuzla, Omladinski centar Gornji Vakuf – Uskoplje, Aktivatori Sombor i Europski dom Vukovar.
Mreža je 2016. godine dobila priznanje „Krunoslav Sukić“ Centra za mir nenasilje i ljudska prava Osijek. Priznanje je dodijeljeno za višegodišnji rad na povezivanju mladih ljudi iz regiona, za doprinos izgradnji miroljubivih, saradničkih i prijateljskih odnosa među mladim ljudima.
Teško je riječima opisati i uopšte ispričati priču o kampovima. Mnogi učesnici se tu prvi put susreću sa ljudima koji su druge nacije ili vjeroispovijesti. Većina ih sa sobom nosi strah i predrasude, ali već nakon prvih radionica upoznavanja, strah nestaje. Mijenja ga pozitivna mladalačka energija, prožeta ljubavlju i osmijehom.
Programi kampova su koncipirani tako da nakon upoznavanja učesnici budu „bačeni u vatru“ suočavanja s prošlošću. Učenje kroz neformalne aktivnosti, suočavanje sa prošlošću onakvom kakva ona stvarno jeste jesu jedini način da se prevaziđu naučene i nametnute predrasude.
Svake godine, jedna od najtežih i najemotivnijih radionica na moru jeste ratna fotografija, na kojoj se prikazuju radovi ratnog fotografa Rona Haviva, koji je i sam dio ovog projekta. Godinama se javljao putem skajpa i razgovarao sa učesnicima, odgovarao na njihova pitanja, a u Baškom Polju 2017. je došao u posjetu sa svojom ekipom pri čemu je snimo dio za svoj novi dokumentarni film.
O iskustvima u mreži Youth United In Peace najbolje govore učesnici i voditelji.
Tijana Topić je voditeljica iz Sombora koja je, kako kaže, odrasla u ovom projektu:
„Može se reći da sam uz mirovnu priču odrasla, budući da sam prvi put bila učesnica sa 14 godina, davne 2005., a svake naredne godine na neki način bila sam u dodiru sa projektom. Moja mama je bila voditeljic i, ja nisam imala jasne planove niti ambicije da i sama jednog dana budem voditeljica. Prosto su mi mirovni projekat i ljudi uključeni u njega izuzetno prijali. Osećala sam da sam sa ljudima koje sam tu srela na neki poseban način povezana. Odlično smo se razumeli i jedni druge jako zavoleli”.
Dovoljno je samo jedno putovanje, da ova priča uđe pod kožu. Svi koji su pokazali interes za ovu priču s vremenom su dobili priliku da se angažuju pri projektu. Tijana o svome putu od učesnice do voditeljice kaže:
“Kako sam rasla, tako se u mojoj glavi menjala ideja projekta i od nečeg velikog i nedokučivog, postao je nešto blisko i jednostavno, prosto način na koji živim i razmišljam”.
“Čitav ovaj put je sa moje strane bio potpuno spontan i neočekivan. Nikada nisam smisleno radila na tome da budem asistent ili voditelj, ali izgleda da su drugi ljudi prepoznali u meni potencijal za tu ulogu”.
Kada kažemo kamp na moru, prva pomisao jesu plaža, kupanje druženje, no u YUP kampovima to su sporedne aktivnosti. Da se na moru radi punom parom potrvrđuje Aleksadnar Kojić iz Vukovara, koji je 2017. godine prvi put vodio grupu mladih iz ovog grada.
„Tokom 12 dana trudio sam se biti “na visini zadatka” i dobro izvršiti povjerene mi zadatke koji su uključivali organizaciju i provođenje planiranih aktivnosti na kampu, samostalno ili s drugim voditeljima i asistentima. Poseban je osjećaj biti voditelj mladima na ljetnom kampu, gdje prevladava osjećaj odgovornosti. Rad sa mladima mi nije predstavljao veliki napor, a često je donosio puno pozitivne energije koja me je “gurala naprijed”. Aktivnosti ljetnog kampa u tih dvanaest dana ne dopuštaju previše opuštanja, no vremena za odmor i druženje je bilo dovoljno. Od učesnika kampa, ali i kolega voditelja naučio sam nove stvari, stekao i neku novu vještinu te sam zadovoljan i zahvalan što sam bio dio tima ljetnog mirovnog kampa u 2017.“.
Isidora Mihaljčić iz Sombora kaže da su za nju iskustva iz Baškog Polja stvorila lijepe uspomene za cijeli život, te da je kroz programe kampa stekla puno novih prijatelja:
„Moje dosadašnje iskustvo u Yupeace mreži je zaista divno. Na kampu u Baškom Polju sam stekla mnogo novih prijatelja i naučila dosta o sebi i drugima. Zaista se divno slažemo i imamo svoje malo carstvo drugarstva, ljubavi i sloge koje ima neprocenjivu vrednost. Shvatili smo da granice postoje samo radi fizičke podele teritorije, ali među našim srcima nema granica, ni carinika. U njima ima mesta za sve“.
Mreža Youth United in Peace iz godine u godinu raste. Ljudi koji su odgovorni za njeno postojanje stalno rade na poboljšavanju i usavršavanju aktivnosti za kampove. Rade i na održavanju kontakata među mladima i nakon kampova. U tu svrhu svake godine se organizuju vikend posjete između gradova, kao i kopneni kampovi i kampovi za seniore koji su prilika za starije učesnike i studente da se ponovo vide i druže. Mreža sljedeće godine slavi 25. godina postojanja, te će se za tu priliku organizovati posebno slavlje.
Ove godine je nakon redovnog kampa u Baškom Polju, prvi put održan kamp u Srebrenici gdje je 60 mladih iz tri zemlje zajedno provelo sedam dana. Odali su počast svim žrtvama genocida, posjetivši Memorijalni centar u Potočarima i spomen kuću stradalim srpskim žrtvama, te su uradili volontersku akciju čišćenja dvorišta udruženja Leptir.
O iskustvima u Srebrenici Avdo Zec (voditelj grupe iz Gornjeg Vakufa – Uskoplja) kaže:
“Srebrenica je divan grad. Bar sam se ja osjećao tako dok sam sjedio u obližnjem kafiću i slušao kako su Samir i Vladan najbolji jarani, i kako srebreničane politika treba pustiti da žive svoje živote. Sada, kad bolje razmislim, frazu „Počivaj u miru“ posvećujem žrtvama i počiniteljima zločina. Svaka žrtva mora biti dostojanstveno sahranjena. I svaki počinitelj mora odgovarati za zločin koji je učinio, a mi, mirovnjaci, mi smo više za „Proživi u miru“.”
Više informacija o mreži možete pronaći na Facebook stranici: https://www.facebook.com/YouthUnitedinPeace/
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Tarik Čalkić


text:
Spomenik za budućnost: snažna posvećenost antifašizmu u Mostaru | Balkan Diskurs
Dino Pehlić
14. februara, 2018.
U Mostaru se vode polemike i rasprave o rekonstrukciji i obnovi Partizanskog spomen-groblja. Iako su od Drugog svjetskog rata prošle 72 godine, revionizam je još uvijek prisutan na prostoru država bivše Jugoslavije.
Partizansko spomen-groblje je univerzalno upravo zbog svoje poruke i svrhe postojanja. Fašizam je pobjeđen u jednom trenutku historije, ali je činjenica da se on ponovo vraća u grad na Neretvi. U prilog tome idu brojni pokušaji da se ovo spomen-groblje uništi, ne obnovi, te da se imena hrabrih Mostaraca i Mostarki zauvijek izbrišu iz historije grada. Bitno je također naglasiti da postoje određene grupe mladih ljudi koje redovno učestvuju u skrnavljenju ovog spomenika, a adekvatan odgovor od nadležnih gradskih institucija, tj. trenutne krnje vlasti, ne postoji. Kazne i sankcije nisu primjenjive u ovom slučaju. Odbor za potporu obnove Partizanskog spomen-groblja je formiran 2003. godine od strane ureda tadašnjeg gradonačelnika. Međutim, napredak nije ostvaren niti je obnova započela tokom svih ovih godina, prije svega zbog nedostatka političke volje, koja je prouzrokovala i nedostatak financijskih sredstava.
U potpuno napuštenom okruženju, spomenik je prkosio sam. A onda, svakog 14. februara – na dan oslobođenja grada Mostara od fašističke okupacije, spomenik bi bio u centru pažnje. Antifašisti iz cijele Bosne i Hercegovine, te bivše Jugoslavije, dolazili su i odavali počast palim herojima i heroinama. Sasvim je sigurno da su svi oni dijelili istu želju, vidjeti ovaj spomenik u starom ruhu sa kamenim pločama koje u potpunosti sijaju, kao i podvig onih za koje je spomenik napravljen.
Nakon inicijative i zahtjeva Saveza udruženja boraca narodnooslobodilačkog rata (SUBNOR) Mostar iz 2003. godine, Partizansko spomen-groblje je uvršteno na listu nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovina, tri godine kasnije. Time je ovo udruženje u potpunosti dobilo legitimitet da nadgleda sprovođenje obnove i očuvanja ovog spomenika, ali i da predlaže moguće korake u očuvanju istog.
O naporima koji su potrebni u borbi da se univerzalne i civilizacijske vrijednosti prihvate kao opšte dobro, u gradu koji nije funkcionalan, najbolje svjedoči borba Seada Đulića. Nakon što je izabran za predsjednika Udruženja antifašista i boraca NOR-a Mostar, aktivno i konstruktivno pokušava iznaći podršku lokalnih i državnih institucija, ali i nevladinih i međunarodnih organizacija, koje bi podržale obnovu Partizanskog spomen-groblja.
Na pitanje zašto je važna obnova ovog spomenika, Sead Đulić odgovara:
„Partizansko spomen-groblje je naš Kip Slobode, to je naša Trijumfalna kapija, to je naš Taj Mahal. Ugledajmo se na te narode i kulture i njihov odnos prema pomenutim spomenicima. Partizansko spomen-groblje je Grad mrtvih naspram Grada živih. To je slika ili odraz slike u ogledalu Mostara. Odreći se ovog spomenika uistinu znači odreći se sebe i odreći se grada Mostara“.
On je naglasio da je svaki osmi stanovnik Mostara dao svoj život u borbi protiv fašizma, te da spomenik zaista mora biti i vizija budućnosti.
„Odreći se antifašista znači stati na drugu stranu, stati na stranu anticivilizacijskih tekovina. Zbog toga on i jeste spomenik za budućnost, za školovanje budućih generacija na ideji antifašizma, humanosti, ljubavi prema gradu i domovini. Dan proveden na ovom spomeniku je inspiracija za bolje razumijevanje života, ljubavi, ali i smrti, odricanja, vjerovanja u ideju i viziju“, dodao je Đulić.
Gradska vlast u Mostaru nije imala mnogo empatije prema shvatanju važnosti ovog projekta. Međutim, grad je budžetom za 2017. godinu planirao utrošiti 30.000 KM na čišćenje pomenutog spomenika, što je i učinjeno, ali nakon što je formiran Odbor za obnovu, revitalizaciju, i očuvanje Partizanskog spomen-groblja, koji će djelovati pri Udruženju antifašista i boraca Narodnooslobodilačkog rata. Dakle, iako su se pojavile informacije da određeni privatni odbori vrše čišćenje i sanaciju prostora na kojem se nalazi spomenik, jasno je da je grad napokon poduzeo prvi korak. Da li će on biti i posljednji, ostaje da se vidi.
„Ne znam da li će grad podržai obnovu u ovom trenutku. Politika ljudi koji sad vode grad je da taj kompleks treba prenamjeniti iIi pretvoriti u nešto drugo. Imaju već i projekte za to. Problem im je što to jeste proglašeno Nacionalnim spomenikom BiH pa je malo teže ostvariti planirane ciljeve, a i nas antifašista ima dosta i organizovali smo se. I nismo sami. Zato oni nebrigom stimulišu rušitelje da se nastavi devastacija do nemogućnosti obnove. Da misle drugačije mogli su ga već zaštititi, ali nisu. Ne moraju pomoći, ali ćemo ih prisiliti da ne smetaju, dok ne odu sa političke i istorijske scene. Partizansko spomen groblje biće obnovljeno uprkos svima i svemu“ rekao je Đulić.
Tokom razgovora Sead Đulić je naglasio da je Mostar doživio sunovrat do samog dna, te da je to grad koji se odrekao svoje prošlosti:
„Kada grad izgubi svoj višestoljetni identitet, kada mu se serviraju neke nove vrijednosti, lako je stvoriti klimu za rađanje neofašizma. Ako svakodnevno prolazite ulicama osvjedočenih ideologa fašizma i fašističkih krvnika iz Drugog svjetskog rata, a politika vam kaže da su oni nacionalni heroji, onda vam je jasno zašto fašizam raste i zašto nije sankcioniran u Mostaru“, govori Đulić.
U ovakvom političkom okruženju, koje po svemu sudeći podržava neofašizam na ulicama grada Mostara, društvo ne može da slijedi putokaz civilizacijskih vrijednosti. Pobuna nema, društvo je tiho. Pitanje je šta je potrebno da se razbije retorika neofašizma- hrabrosti sigurno, ali i odlučnosti da Mostar bude grad slobode i jednakosti.
Postavlja se i jedno jednostavno pitanje: zašto je važno da društvo razmatra historijske događaje nakon toliko godina? Ukoliko se analizira poimanje dvije ideologije u bosanskohercegovačkom društvu, fašizma i antifašizma, onda je jasno da tu još uvijek postoje nedoumice u shvatanju namjera onih koji su širili, između ostalog, radikalni i agresivni nacionalizam. Danas se još uvijek kroz maglu govori o ulozi nacističkih saradnika koji su djelovali na prostoru država bivše Jugoslavije, te herojskom poduhvatu u oslobađanju okupirane teritorije od strane Narodnooslobodilačke vojske i partizanskih jedinica. Kao da se samim spominjanjem ovih uloga pojavljuje doza stidljivosti.
Međutim, sa prošlošću se mora hrabro suočavati i govoriti o već utvrđenim činjenicama. Nakon što je Mostar oslobođen 14. februara 1945. godine od fašističkog okupatora, Vermahta kao oružanih snaga Trećeg rajha, Mostarci i Mostarke su dokazale opredjeljenje za antifašizam. Partizansko spomen-groblje u Mostaru je odgovor pobjednika. Arhitektonsko remek-djelo Bogdana Bogdanovića, koje je zvanično otvoreno 1965. godine uz prisustvo tadašnjeg predsjednika Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, Josipa Broza Tita, predstavlja refleksiju prošlosti i priču o pojedincima koji su se borili za slobodu. To je, ne samo prikaz prošlosti, već i spomenik budućnosti za nadolazeće generacije koje u njemu moraju vidjeti opomenu i opasnosti koje nosi fašizam.

author: Dino Pehlić


text:
Adama Dieng: Moj san je vidjeti uništenje podjela na osnovu linija identiteta | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
15. februara, 2018.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Kancelarija rezidentnog koordinatora UN-a u Bosni i Hercegovini (BiH) organizovali su, 12. februara, sastanak predstavnika organizacija civilnog društva (OCD) sa podsekretarom Adamom Diengom, Specijalnim savjetnikom Ujedinjenih Nacija (UN) za prevenciju genocida.
Susret sa Specijalnim savjetnikom je organizovan u okviru njegove posjete regiji, a zahvaljujući dugogodišnjoj saradnji CPI i Kancelarije Ujedinjenih nacija za prevenciju genocida i osnivanju Koalicije OCD za prevenciju genocida na Zapadnom Balkanu. Ovo je bio jedan u nizu sastanaka Specijalnog savjetnika, koji se ranije sastao sa članovima vlade BiH i pravosudnih institucija, kao i članovima međunarodne zajednice. Tokom sastanka, organizacije civilnog društva informisale su Specijalnog savjetnika o svom radu i aktuelnim aktivnostima, kao i o najvećim izazovima s kojima se suočavaju u svojim naporima izgradnje mira i pomirenja.
Specijalni savjetnik je naglasio važnost zajedničkog odgovora i aktivnosti koje poduzima sektor civilnog društva, jer su oni ti koji predstavljaju narod. ‘’Organizacije civilnog društva su vrlo bliske mom srcu. Razumijem koliko je važan vaš posao. Povezivanje vaših napora sada je ključ za napredak’’, naglasio je g. Dieng.
Tokom sastanka organizacije civilnog društva predstavile su svoje najveće radne izazove, ističući kako je politička volja i otvorenost ključ za pomirenje. Dženana Karup-Druško, direktorica udruženja ‘’Tranzicijska pravda, odgovornost i sjećanje’’ istakla je da organizacije civilnog društva već prave značajne korake u poboljšanju tranzicijskog procesa, ali da ‘’bez podrške međunarodne zajednice, promjena iznutra nije moguća.”
Mirna Buljugić, direktorica Balkanske istraživačke mreže (BIRN) BiH, naglasila je kako su najveći izazovi s kojima se suočavaju novinari u BiH danas stalni pritisci od strane političkih elita, nedostatak transparentnosti rada lokalnog pravosuđa, te problem u pristupu informacijama. Iste izazove je istaknula i Borka Rudić, direktorica udruženja ‘’BH Novinari’’, dodavši da etničke podjele samo doprinose daljnjem pogoršanju bh. društva sa “tri različite istine o prošlosti i tri perspektive o budućnosti BiH”.
Specijalni savjetnik g. Dieng je zaključio sastanak sa ličnim razmišljanjem navodeći da je njegov najveći san za ovu regiju vidjeti uništenje podjela na osnovu linija identiteta. ‘’Ja nisam ni pesimista, ni optimista nego sam samo odlučan. Nadam se da ćete i vi nastaviti biti odlučni u svom radu’’, rekao je g. Dieng.
Pored Specijalnog savjetnika, sastanku je prisustvovala i Sezin Sinanoglu, rezidentna koordinatorica UN-a u BiH. Uz CPI, na sastanku je sudjelovalo još sedam organizacija civilnog društva iz BiH, uključujući BIRN BiH, Fondaciju CURE, udruženje “BH novinari”, Forum ZFD, Centar za mlade “Kvart”, udruženje ‘’Tranzicijska pravda, odgovornost i sjećanje’’ i Civil Rights Defenders BiH.

author: Tatjana Milovanović


text:
Funky Guerrilla: društveno korisno preduzetništvo | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
18. februara, 2018.
Da se originalna ideja i upornost isplate pokazuju mladi preduzetnici iz Bosanske Gradiške. Njihov kreativni tim upustio se u pravu poslovnu avanturu s ciljem da razviju vlastiti proizvod i plasiraju ga na tržište, a riječ je o proizvodnji i prodaji odjeće.
Na ideju su došli krajem 2013. godine kada je Udruženje „Most“ iz Bosanske Gradiške odlučilo da zaposli mlade sugrađane i pritom obezbijedi sredstva za rad u zajednici. Do realizacije ideje došlo je 2014. godine kada je udruženje ostvarilo svoje planove i osnovalo vlastito preduzeće „FG Grupa Gradiška“. Iz ove fabrike razvijen je brend „Funky Guerrilla“.
„Proizvodnja se odvija u ruralnom području opštine Bosanska Gradiška, u mjestu Nova Topola. Do sada smo razvili preko 150 vlastitih proizvoda u ove dvije godine. Možemo reći da smo najprepoznatljiviji po muškim i ženskim duksericama, te ženskim haljinama koji su nam do sada bili najprodavaniji artikli. Za materijale najviše koristimo visokokvalitetne prirodne materijale: pamuk, viskozu, modal, dok za ženske haljine koristimo i trokomponentne materijale koji su veoma izdržljivi i dugotrajni“, objasnio je Predrag Borojević, izvršni direktor „FG Grupa Gradiška“.
S obzirom da je preduzeće 100% u vlasništvu udruženja „Most“ koje najviše radi sa djecom i mladima, kako Borojević kaže, cilj im je razviti visokokvalitetan domaći proizvod u pogledu dizajna, izrade krojeva, šivanja, brendiranja i plasiranja, a da prilikom toga pruže priliku domaćem kadru da pokaže svoje znanje i vještine. Takođe, jedan od ciljeva je naravno i uspjeh na tržištu, što bi im omogućilo ulaganje ostvarene dobiti u rad u zajednici, te pomoć djeci i mladima.
„Ti ciljevi su već dvije godine naša motivacija i to je ono što nas gura naprijed, jer na kraju dana moramo znati zašto nešto radimo, a ne samo koliko ćemo proizvoda plasirati na tržište“, dodao je on.
Osnivanjem preduzeća stvorila se prilika za zapošljavanje mladih kreativaca što je Udruženje „Most“ ostvarilo putem saradnje sa Biroom za zapošljavanje, te kroz razne obuke koje sami organizuju za zainteresovane.
„CIlj je da pružimo obuke kako bi mladi mogli da savladaju određene vještine koje bi ih učinile konkurentnijim na tržištu rada i kako bi mogli lakše da nađu zaposlenje. Pored toga, sarađujemo intezivno i sa Klubom za traženje posla, koji djeluje pri Zavodu za zapošljavanje Republike Srpske. Radimo simulacije razgovora za posao sa polaznicima Kluba i trudimo se da im pružimo savjete kako da na najbolji način razgovaraju sa potencijalnim poslodavcima“, kaže Borojević.
Realizovati ovakav jedan projekat nije ni najmanje lako. Ipak, iako zahtjevan poduhvat, uz volju i posvećenost sve je ostvarivo. Temelj svakog uspješno realizovanog projekata je inicijativa, te jasni ciljevi kojima se teži. Kako su izgledali počeci Funky Guerrille objasnio nam je Predrag.
„Kada imate dobar tim ljudi koji zajednički gura ideju i bori se za njenu realizaciju onda je lako privući i osobe koje imaju specifične vještine i kompetencije koje su potrebne, u našem slučaju u proizvodnji odjeće. Početna sredstva mogu doći iz raznih izvora: od kreditnih linija, podsticaja za zapošljavanje, grantovskih sredstava, kroz razne programe koje domaće fondacije pokreću. Međutim, ljudi često misle da su sredstva najveća prepreka u realizaciji jedne ideje, s čim se mi ne bi složili. Ona jesu veoma bitna, ali je presudna istrajnost tima i požrtvovanost, pogotovo u prvih 18 mjeseci rada.“
Kao i svi, nailazili su i na pozitivna i negativna iskustva u radu. Jedan od izazova sa kojima se često susreću je nabavka visokokvalitetnih materijala, koji nisu toliko dostupni u BiH, te im je trebalo više od godinu dana da ostvare saradnju sa dobavljačima kako bi imali kontinuiran pristup dobrom repromaterijalu.
„Moramo reći da bismo voljeli da smo imali saradnje sa više umjetnika u BiH, jer to je onaj pravac u kojem želimo da idemo. Saradnja koja je bila zaista uspješna i dobra je sa Markom Feherom, kada smo razvili kolekciju “Funky Guerrilla x FEHER Black Edition” koja je predstavljena na 33. BH Nivea Fashion Weeku. Imamo dosta planova i ludih ideja koje bi spojile umjetnike iz Bosne i Hercegovina sa brandom Funky Guerrilla, ali sve je još u fazi razvoja ideje i trebaće vremena i sredstava da se sve realizuje“, dodao je Borojević.
Prodajna mjesta brenda Funky Guerrilla za sada su samo u Bosanskoj Gradišci i putem web stranice www.funkyguerrilla.com. Radije su sarađivali sa koncept buticima iz Banja Luke i Mostara, a trenutno su u potrazi za saradnicima i partnerskim buticima u svim većim gradovima BiH.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Andrea Aleksić


text:
Dugo putovanje kući: priča Fate Orlović | Balkan Diskurs
Amela Orlović
21. februara, 2018.
Nakon svih horora rata i genocida u BiH, sa svoje sedmero djece udovica se vratila Konjević Polje, u svoj dom, i pronašla crkvu izgrađenu u njenom dvorištu. Više od 20 godina kasnije, njena bitka za uklanjanje crkve još uvijek traje.
Fata Orlović je ostala udovica nakon što je njen muž Šaćir Orlović ubijen u genocidu u Srebrenici 1995. godine. Nakon što je uspjela pobjeći iz svog doma u Konjević Polju sa svoje sedmero djece, Fatimom, Šabanom, Hasanom, Hurijom, Zlatkom, Senijom i Ejubom, Fata se nadala da će se jednoga dana vratiti u svoj dom i živjeti u miru.
Pet godina nakon završetka rata, Fata se vratila u svoj dom, koji se sada nalazi u Republici Srpskoj, gdje je zatekla dilema: njen dom je potpuno srušen, a u njenom dvorištu je stajala novoizgrađena srpska pravoslavna crkva.
Izgradnja crkve je služila kao poruka izbjeglicama koji su se vraćali u svoje domove. Tamo gdje su ljudi različitih etničkih i religijskih nasljeđa nekada živjeli u harmoniji, sada su se vjerski objekti koristili da simbolišu koja etnička grupa ili religija ima kontrolu.
Fata se ne protivi hrišćanstvu ili samoj crkvi. Ona se protivi oduzimanju njenog doma. Ona samo želi da se crkva skloni sa njenog zemljišta zato što je to NJENO vlasništvo; pravo na posjedovanje imovine je univerzalno ljudsko pravo.
Kao rezultat, Fata je provela godine u raznim pravnim bitkama sa vlastima kako bi sklonili crkvu. Čak se suočavala i sa prijetnjama smrću i napadima, ali uprkos tome ona nije odustala i 2007. godine vlada Republike Srpske je konačno pristala da premjesti crkvu. Crkva sada stoji prazna, spremna za premještaj.
Borba nane Fate je postala simbol povratka vladavine zakona u poslijeratnoj BiH i ljudi širom države je smatraju narodnom heroinom. Ambasada SAD u Sarajevu je čak nominovala Fatu za međunarodnu nagradu “Žene Hrabrosti” (Women of Courage), koja se daje hrabrim ženama koje se bore za svoja prava na nenasilan način.
Međutim, Fata nije bila sama u ovoj bitci. Njena djeca su bila uz nju i svako od njih odaje počast snazi svoje majke. Senija Orlović, Fatina najmlađa kćerka, objašnjava, “Sve što ona želi je pravda i da slobodno koristi svoju zemlju. Mnogi ljudi je nazivaju heroinom, ali samo rijetki znaju njeno žrtvovanje. Kada smo moje sestre i ja bile evakuisane iz sigurne zone u Srebrenici i ukrcane na autobuse, ona je obećala mome ocu da će nas zaštititi. Bila je hrabra u tim teškim trenucima, a hrabra je i danas. Moja mama je najnevjerovatnija osoba. Njena bitka ide dalje od njenog zemljišta ili njenog dvorišta do onog obećanja koje je dala mome ocu da će se uvijek brinuti o nama.”
Zlatka Bašić navodi kako joj je teško bilo gledati majku kako trpi ovu borbu. Međutim, Zlatka je “toliko ponosna na činjenicu da ona nikad ne odustaje, uprkos svim preprekama koje joj stanu na put”.
Fatina unučad su također ponosni na ovu državnu heroinu. Njena unuka Ismeta Orlović kaže, “Iako se moja nana suočila sa mnogim bitkama i poteškoćama u životu, i dalje se smješi i veseli se svakom novom danu. Dok god crkva u Konjević Polju još uvijek stoji, nana će dati sve od sebe da stoji kraj nje, da traži njeno uklanjanje i da ponovo zauzme ono što joj ustvari istinski pripada: tu zemlju. Nadam se da će dočekati taj dan. Dan kada shvati da je njena bitka bila vrijedna svega toga. Dan kada će predati tu zemlju svojoj djeci i reći ‘ovo je vaše’.”
Iako je milioni ljudi smatraju heroinom, na kraju dana Fata je baš kao bilo koja druga obična bosanska žena. Ona u svoj dom otvorenih ruku dočekuje mnoge ljude, hrani ih i, uz kafu, dijeli priče s njima.
Ona sve ljude vodi na svoje najdraže mjesto – njen vrt – i pokazuje im kako je sve uzgojila sama. Njen bujni vrt, pun voća i povrća, dalje dokazuje koliko strpljenja i odlučnosti Fata Orlović stvarno ima.
Fata je obična heroina čiju hrabrost i odvažnost mogu poštovati i hvaliti ljudi širom svijeta. Njena se desetljećima duga bitka čini daleko od kraja, ali Fata ima podršku voljenih ljudi koji će ostati uz nju kako bi osigurali da je pravda postignuta.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Amela Orlović


text:
Emir Kapetanović: razumijevanje mirovne generacije | Balkan Diskurs
Louis Monroy Santander
1. marta, 2018.
Dopisnik Balkan Diskursa Louis Monroy razgovarao je sa Emirom Kapetanovićem, režiserom filma “Djeca mira” – dokumentarcem koji razmatra postdejtonsku generaciju u Bosni, njihove brige, realnosti i njihove snove.
Louis Monroy Santander (LMS): Kako je nastala ideja za Djecu Mira?
Emir Kapetanović (EK): Počeo sam praviti dokumentarce na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu i fokus je bio na državnoj himni. Prilazili smo stanovnicima u tri veća grada i pitali ih da nam daju tekst za himnu. Nakon tog projekta, radio sam na organizaciji Magacin Kabarea, prostora u kojem smo mogli pričati i riješavati komplikovane društvene probleme na satiričan način, i koji nam je dopustio da otvorimo dijalog sa publikom. Ovaj projekat je doveo do stvaranja Malog Magacin Kabarea, prostora za mlade ljude gdje smo pristupali društvenom aktivizmu kroz umjetnost. Samo smo željeli da imamo dijalog o stvarima koje su najbitnije djeci, da čujemo njihove poglede i da ih podržavamo u prezentovanju njihovog rada. Također smo ih naučili kako da prezentuju svoj rad i probleme različitim publikama i kako da stvaraju filmove.
Tokom dvadesete godišnjice Dejtonskog mirovnog sporazuma, došli smo na ideju ‘sličnosti’, onih stvari koje su zajedničke svim ljudima. Ono što smo shvatili je da trebamo izbjeći da stavljamo ljude u uobičajene etničke kategorije i da umjesto toga pronađemo samo jednu stvar koja nam je svima zajednička. Došli smo do zaključka da imamo različite riječi za rat u svojim lokalnim jezicima, ali imamo istu riječ za mir. Tada smo shvatili da ne postoji niko bolji s kim bi mogli pričati o miru do onih koji su rođeni za vrijeme mira, i tako je započela ideja za Djecu Mira.
Djeca su navikla da pričaju o prošlosti, što nauče od svoje porodice i često ponavljaju ono što im je rečeno. Ovaj posebni izazov me naveo da razvijem ideju za Djecu Mira: da posjetim šest gradova i pitam djecu o njihovim pogledima na svoje gradove, državu i budućnost, bez da se nužno priča o prošlosti. Možete vidjeti kakve su njihove misli, a kakve misli njihovih roditelja kada izražavaju svoje poglede na prošlost. Htjeli smo da radimo na budućnosti, na njihovoj današnjoj situaciji i da stvorimo umjetničku izvedbu putem različitih medija da bi raširili ovu ideju. Svi smo čuli frazu “djeca su naša budućnost”, ali nikad ne pitamo djecu o tome kako ona vide budućnost. Tako smo razvili metodologiju da raširimo ovu ideju.
LMS: Sa kakvim ste se izazovima susretali u pravljenju Djece Mira?
EK: Pojedini političari u BiH ne žele takve projekte. Stvarnost situacije je da ne žele da se djeca različitih pozadina spoje. Za starije generacije je to moguće jer imamo shvatanje ujedinjene prošlosti. Međutim, djeca koja nisu odrasla sa tim zajedničkim narativom su više podložna politici podjele. U slučaju filma, pustili smo da djeca sama odluče ko će biti predstavnici svakog od šest bosanskih gradova u kojima smo snimali – bez da smo pitali išta o etničkoj ili vjerskoj pripadnosti. Ipak, u diskusiji o filmu i njegovoj metodologiji, ljudi su stalno pitali zašto se ne spominju informacije o etničkoj pripadnosti ili etno-religijskoj pozadini te djece. Za mene, film je o njima i njihovim pogledima, zašto ljudi moraju pitati o etničkim pozadinama?
Ovakav tip projekta može biti uspješan time što se jednostavno skupi dvoje djece da se sastanu sa drugima preko granica podjele. Biti će teže podijeliti ih kada razviju odnose. U BiH, mi ne znamo dovoljno jedni o drugima. Kada poznaješ nekoga, postaje mnogo teže da se održe stereotipi mržnje i ružna mišljenja o njima. Metodologija za Djecu Mira je omogućila ovoj djeci da se spoje. Ono što smo uradili jeste da je svako dijete napisalo šta su njihove pretpostavke o svakom gradu i koristili smo te bilješke da uporedimo sa njihovim zaključcima nakon posjeta na terenu. Kroz ovaj process bilo je jednostavno zamisliti kako mediji manipulišu nama i koliko malo ustvari znamo o različitim gradovima u BiH. Smatram da trebamo nastaviti istraživati, održavati ove kulturalne ekskurzije, posjećivati različita mjesta i stvarati vlastita mišljenja. Nevladine organizacije trebaju više raditi na ovome, na pravljenju umjetnosti koja naglašava različite poglede i razumijevanja društvenih i političkih problema.
LMS: Da li vidite svoj rad kao vrstu političkog otpora?
EK: Mislim da je ovaj oblik umjetnosti na neki način opozicion. Mi radimo ono što bi političari trebali raditi, pronalazimo načine da živimo u skladu i doprinosimo procesu izgradnje države zajedno. Nemojte me pogrešno shvatiti, treba nam politika, trebamo imati političare i političke partije. Međutim, oni bi trebali postojati u sistemu gdje mi nismo samo glasači, već aktivni stvaraoci programa. U mom producentskom radu, pomaže imati političku atmosferu koja mi dozvoljava da stvaram i da se ne brinem o stvarima koje su izvan moga dohvata, ali ono što nam treba u Bosni jeste da politika radi za nas. Mada, kroz kreativni rad čovjek može imati snažan kulturalni uticaj. Ja ne mogu raditi bez kombinovanja politike i umjetnosti. Kultura i sport mogu više ujediniti ovu državu i učiniti da ona bude mnogo bolja.
LMS: Po vašem mišljenju, šta je bio vaš doprinos izgradnji mira u Bosni?
EK: Mislim da mi jednostavno spajamo različite tačke. To i jeste ono o čemu se radi u izgradnji mira. Ne možeš izgraditi mir samo sa svojim vlastitim ciglama. Svi ljudi, različitih pozadina i pogleda, donose svoje cigle i grade zajedno. Ono što trebamo uraditi jeste pomoći ljudima da rade zajedno, bez da nužno odbacujemo ili idemo protiv uvjerenja koja sačinjavaju njihov identitet.
LMS: Koji su vaši pogledi na proces bavljenja prošlošću, sjećanjem i memorijalizacijom?
EK: Mislim da, kao odrasli ljudi, trebamo pričati o prošlosti, pogotovo kako bi spriječili buduće greške i nešto naučili iz toga što se desilo. Ali što se tiče djece, ona žive u novoj eri; ona ne trebaju biti stalan dio te bolne prošlosti. Moramo biti u stanju razgovarati o prošlosti bez da manipulišemo djecom. To nije u redu, ona nisu imala ništa s tim, nisu bila dio tog rata i to nije njihova odgovornost. Možda ih možemo navesti da se nose sa prošlošću tako što će proučavati i gledati na stvari iz potpuno drugačije perspektive.
Što se tiče memorijalizacije, ja sam više osoba koja je orijentisana prema budućnosti. Ipak, ako bih pokušao da radim na nošenju sa prošlosti, napravio bih film gdje bi spojili različite prošlosti. Napravio bih film koji gleda na probleme rata iz perspektive tri režisera iz različitih dijelova Bosne, spajajući njihove poglede da otkrijemo besmislice iza konflikta. Bitno je da se priča o Srebrenici i Auschwitzu, ali na to trebamo gledati kao na tragediju civilizacije. Ne bi se trebali zadržavati na političkim tačkama jedne ili druge strane, već pokazati ljude i zlo za koje su sposobni kako bi se spriječili budući genocidi.
Napomena dopisnika:
Nakon što sam proveo više od sat vremena sa Emirom Kapetanovićem, shvatio sam da je njegov fokus uglavnom na njegovom odnosu sa mladima i njegovoj zabrinutošću etničkim podjelama koje su postavljene od strane poslijeratne bosanske demografije, kao i polarizirajućim praksama bosanskog obrazovnog sistema. Uprkos zabrinutošću, on ima nade za budućnost. On vjeruje da mladi u Bosni jednog dana mogu pristupiti istorijskim podjelama iz druge perspektive i pomoći da se na pozitivan način utiče na društvenu rekonstrukciju Bosne.

author: Louis Monroy Santander


text:
Girls Coding Kosova: osnaživanje žena programerki | Balkan Diskurs
Eleonora Costa
5. marta, 2018.
Girls Coding Kosova dokazuje da tehnološki sektor nije samo muška domena. Ova nevladina organizacija sa sjedištem u Prištini je posvećena povećanju broja žena koderki i programerki tako što im pruža mogućnosti za sticanje i razvijanje novih vještina i ohrabruje ih da se uključe u uzbudljive startup-e, kao i da osnuju svoje vlastite firme.
Stopa nezaposlenosti među mladima starosti od 15 do 24 godine na Kosovu 2015. godine je iznosila 57,6%, sa više od 10% razlike u stopi nezaposlenosti između niskokvalifikovanih i visokokvalifikovanih radnica (28,1% naspram 39,3%).[1] Upravo u tom kontekstu je osnovana organizacija Girls Coding Kosova (GCK).
Zana Idrizi i Blerta Thaci su 2015. godine osnovale GCK, sa misijom da ohrabre žene u dostizanju svojih punih akademskih i profesionalnih potencijala u tehničkim poljima. Ova organizacija želi da postigne svoju misiju tako što izlaže žene programiranju softvera i kodiranju i edukuje ih u tim poljima. Balkan Diskurs je imao priliku da razgovara sa Zanom u Prištini kako bi saznali više o pristupu GCK-a edukaciji, kao i utjecaju, izazovima i postignućima sa kojima se GCK susretao do sada.
Prema riječima osnivačica GCK-a, odabir višeg obrazovanja u tehnološkim poljima i srodnim disciplinama bi dopustio ženama da dostignu svoj puni akademski i profesionalni potencijal. Zana je svoju diplomu dobila na University of Denver u SAD-u, u polju međunarodne sigurnosti, ali naglašava da fakultet sam po sebi ne garantuje zaposlenje.
Zana objašnjava da “mnoge djevojke odustanu od potencijalnih karijera jer im nije pruženo potrebno ohrabrenje i podrška od strane ljudi koji ih okružuju. Porodice često sumnjaju u izbor mlade žene da pohađa tehnički fakultet i potiču je da se odluči na nešto lakše što će joj osigurati posao – neki posao koji je prikladniji ženi.”
Još jedan aspekt rada GCK-a je borba protiv rodnih stereotipa i rodne pristranosti unutar samog tehnološkog sektora. Centralna komponenta njihovih aktivnosti je da pokažu ženama da su sposobne raditi sve što žele. Mogu pronaći posao, napraviti aplikaciju, boriti se protiv seksualnog uznemiravanja i promijeniti svoje živote na bolje.
Takva poruka se možda čini idealistička kada se govori o državi u kojoj je stopa nezaposlenosti mladih skoro 60%, ali Zana objašnjava da Kosovo ima odlično tržište za kodere i programere i da zapošljavanje žena u IT sektoru pruža konkretno rješenje za problem nezaposlenosti.
“Mogućnosti za proširenje rada čine naš rad neophodnim. Dostupnost kvalifikovanih radnika iz Kosova koji su spremni raditi za nisku cijenu privlači mnoge vrste kompanija koje žele proširiti svoj rad u regiji. Mnogi ljudi iz Kosova koji dobiju posao u kodiranju i programiranju, nađu posao upravo na ovaj način. Također ima puno startup-a koji razvijaju aplikacije, web stranice i druge proizvode za tehnološku industriju, a koji traže mlade talente,” rekla je Zana.
Kako GCK pronađe ove “mitske” programerke i koderke? Kroz najbolji medij koji nudi 21. stoljeće: društvene mreže. GCK izaziva uvriježeno stereotipno mišljenje da su kompjuterske nauke muško polje tako što dijele online sadržaj koji pobija takve narative i perspektive. Zamislite kako je biti mlada žena koja je nedavno diplomirala kompjuterske nauke u Prištini. Borite se da nađete posao i onda otvorite Facebook i vidite da se nekome od vaših školskih kolega sviđa post od GCK-a. Provjerite njihov profil, odete na njihovu web stranicu, aplicirate da učestvujete na jednoj od njihovih radionica i na kraju radite na razvitku vrlo uspješne aplikacije. Neka strana firma impresionirana vašim vještinama i onime što ste stvorili, nudi vam zaposlenje. Ovo nije samo san, već stvarni scenario koji se ostvaruje kroz odličan rad GCK-a.
Jedno od GCK-ovih najpoznatijih postignuća je bilo razvijanje “Walk Freely App” aplikacije koja je napravljena za prijavljivanje seksualnog uznemiravanja, i kao što samo ime ukazuje, omogućuje ženama da hodaju slobodnije. ‘Seksualno uznemiravanje na Kosovu’[2] – izvještaj koji je objavio Kosovo Women’s Network 2016. godine – detaljno opisuje generalni nedostatak svjesti o tome šta je seksualno uznemiravanje. Otvaranje dijaloga o problemu je ključni korak da se nađu rješenja.
“Jedan od najvećih izazova je gdje povući liniju između flertovanja i uznemiravanja. To je pogotovo teško uraditi u društvu u kojem te ne uče da je seksualno uznemiravanje pogrešno – muškarce ne uče da je to pogrešno! Kada razgovarate o seksualnom uznemiravanju, postoje dvije vrste razgovora: jedan sa muškarcima, a jedan sa ženama. Glavna ideja iza aplikacije nije bila samo skupljanje podataka, već i promjena društvenih ponašanja u zajednici. Seksualno uznemiravanje je pogrešno i mi smo napravili mobilnu aplikaciju koja vam dopušta da to prijavite,” objašnjava Zana.
Skupljanje podataka iz stvarnih životnih iskustava i javna dostupnost tih podataka kroz user-friendly web stranicu su dio rješenja. Time što pružamo mogućnost ženama da otkriju svoja traumatična iskustva, pružamo im put prema prepoznavanju njihovih tegoba i podižemo svjest o raširenom fenomenu seksualnog uznemiravanja. Još jedan inspirativni aspekt razvitka aplikacije je to da je od 30 mladih žena učenica koje su radile da njoj, 16 odmah zaposleno. Tako da, ako je tačna premisa da je ‘IT ne-žensko polje’, onda se mora priznati da je ovo odličan rezultat.
GCK ne radi samo u oblasti rodne ravnopravnosti u IT sektoru i dizanju svjesti o problemu seksualnog uznemiravanja, već također koristi svoje treninge u kodiranju kao mogućnost da se njeguje pozitivna interakcija u zajednicama. Zana trenutno implementira projekat “Code for Mitrovica” za 20 djevojaka: 10 iz sjeverne Mitrovice i 10 iz južne Mitrovice. Osim što učesnicama pruža tehničke vještine, projekat takođe pruža zajedničke prilike za učenje ženama iz srpskih i albanskih zajednica. Nakon serije radionica, učesnice u projektu će raditi zajedno na razvijanju digitalnog alata koji ima za cilj da poboljša živote ljudi iz obje zajednice. Projekat pokazuje da su saradnja i zajednički rad na postizanju jednog cilja moguće, pa čak i poželjne.
Na pitanje šta je motiviše da radi ovaj posao, Zanin odgovor je bio kratak i jednostavan: “Oduvijek sam željela da radim u oblastima obrazovanja žena i rodne ravnopravnosti. Dobila sam nekoliko stipendija koje su mi omogućile da studiram u Sjedinjenim Američkim Državama, da putujem svijetom i da prisustvujem mnogim konferencijama i radionicama. Ja znam i cjenim važnost obrazovanja i želim da drugima pružim iste prilike koje su meni date.”
Zanina i Blertina posvećenost radu čini GCK istinski jedinstvenom organizacijom. One su strastvene, pametne, inovativne i preuzimaju konkretne korake da promjene stvarnost u kojoj žive na bolje, korak po korak, kod po kod.
[1] “Western Balkans Labor Market Trends 2017” by World Bank Group, Report Number: 113922, April 2017. Accessed on 24/10/2017 at http://pubdocs.worldbank.org/en/336041491297229505/170403-Regional-Report-Western-Balkan-Labor-Market-Trends-2017-FINAL.pdf
[2] “Sexual Harassment in Kosovo” By Ariana Qosaj-Mustafa, Adelina Berisha, Nicole Farnsworth, and Iliriana Banjska Kosovo Women’s Network – Prishtina, Kosovo (2016). Accessed on 24/10/2017 at https://www.womensnetwork.org/documents/20160223185243349.pdf

author: Eleonora Costa


text:
Esma Bandić: Umijeće letenja | Balkan Diskurs
Jasmila Talić-Kujundžić
7. marta, 2018.
Preko ljubavi i duhovnosti koja nije opasana bilo kakvim formama književnica Esma Bandić pokušava sjediniti ljude različitih religija. U knjigama koje piše poziva na mir i ljubav, te međureligijski dijalog.
Autorica je deset knjiga, među kojima su četiri romana, petoknjižje i zbirka poezije.
„Ove knjige sjedinjuju ljude svih religija zbog ljubavi u srcu koju ima svaki čovjek“, kazala je Bandić, istaknuvši da su njene knjige s različitim težištima ali vode putem spoznaje.
Bandić je dobitnica književne nagrada „Fra Grgo Matić“, a njen roman „Sultanov ferman“ izabran za najbolji na konkursu izdavačke kuće „Arte“ u Beogradu, među više od 90 pristiglih rukopisa.
Knjige koje piše obiluju sadržajima iz Kur'ana i Biblije, a u razgovoru sa dopisnicom Balkan diskursa Jasmilom Talić-Kujundžić, Bandić je podijelila dio svojih sadržaja, poezije, te razmišljanja kada je u pitanju međurelgijski dijalog.
Jasmila Talić-Kujundžić (JTK): Na koji način vaše knjige sjedinjuju ljude različitih religija?
Esma Bandić (EB): Razgovarala sam sa čitateljima koji su pripadnici različitih religija a koji su duhovno otvoreni i shvatila da su pronašli istu nit u mojim djelima. To je sagledavanje ljudske biti i suočavanje s njom. Odakle je i kuda ide čovjek, šta je ponio u svom genu kao ljudski stvor, a ne kao vrag/đavo/šejtan ili anđeo/melek, šta je u nama svima isto i zbog čega treba ljubav istaći kao vrhunski princip života? Jedna gospođa Božena rekla je svojoj prijateljici da je naučila iz mojih knjiga više od onog što joj ona godinama govori, jer, kako joj reče: „Kod tebe je sve trebaš, trebaš, moraš… a kod Esme nema toga…“ Ima izbor, ima želja, ljubav, ima priča o čovjeku i njegovim mogućnostima, o letu, o uzdignuću. O „padu“ koji nikad nije pad kada se jednom vinete, jer ptica ostaje uvijek ptica, živa, mrtva, zgažena, ubijena, otkinutih, slomljenih krila – uvijek je Ptica, jer se vezala za Duh. Zbog ove veze sa Duhom moje knjige sjedinjuju ljude različitih religija.
JTK: Nailazite li na razumjevanje vaše želje za širenjem ljubavi?
EB: Nažalost, religiozan čovjek nije a priori duhovno otvoren, kako bi se to moglo pomisliti, jer većina (ograđujem se od svoje procjene) prima religiju formalno, ne srčano i duhovno, zbog toga nastaje puno problema. O tome pišem u romanu „Tražim objašnjenje“, o tome kako postoje religozni ljudi koji nisu vjernici i koji su, još gore, bez srca. Od takvih sam primila udarce, napade i skrnavljenja mojih djela. Moje želje za širenjem ljubavi mnogi su primili kao udar na njihovu dogmu, što je zapravo primitivizam ogrnut plaštom vjere i religije. Došlo je do toga da pojedinci svjesno rade na odvraćanju od druženja sa mnom i od čitanja moje literature, da anatemišu moje ime i moje knjige.
Nasreću, knjige imaju svoj put i zli jezici to ne mogu zaustaviti. Pored priznanja i nagrada koje sam dobila, do mene dolaze i ushićenja u kojima saznajem da su se čitaoci ogledali, preobrazili, ostali zamišljeni, nadahnuti, sretni, da su plakali od istine nad sobom i od onoga što su im knjige o njima otkrile. Zar to nije pobjeda? Jedna posjetiteljka promocije koja javno kaže da sam joj ja kroz knjige postala šejh, zar nije dovoljna za pobjedu? Ne moju ličnu, nego za pobjedu ljubavi nad svim ljubavima!
JTK: U avgustu prošle godine bili ste na Međureligijskim susretima u Sinju. Kako je to prošlo, i koliko ima mogućnosti za takve događaje na našim prostorima?
EB: Iskustva sa Međureligijskih susreta u Sinju, održanih u okviru obilježavanja tristote obljetnice Sinjske alke osjećam među najljepšim na ovom svom putu. Dočekani smo sa velikim uvažavanjem i interesom. Predsjednica Udruge za promicanje suvremene umjetnosti, Božena Romac, predstavljajući me, pročitala je moju pjesmu o ašku:
Ašk
Moram novoj riječi da te naučim
Moram, duša me gura iznutra
Moram, srce dušu sluša
I trepti: Ašk… Ašk
Ti kažeš: Ne shvatam
A shvataš
To znači: Volim te
Na svim jezicima svijeta
Je t'aime, mon amour
Je t'aime
Fra Domagoj Runje, koji je doktorirao u Vatikanu, profesor ua Katoličkom bogoslovnom fakultetu Sveučilišta u Splitu, pričao je o Sinjskoj bici u novom odbljesku međureligijskog suglasja, pričao je o liku Djevice Marije ili Merjem, koje su u ključnom momentu bitke vidjele zaraćene strane, svaka sukladno svojoj religiji, da bi se tako opredijelile za mir. Sa tog mjesta, gdje se održavala promocija, vidi se brdo sa kipom Sinjske Gospe, što nikom nije smetalo da ja kao muslimanka pod hidžabom stojim i čitam odlomke iz svojih knjiga. Profesorica Zlata Peštar, koja na zagrebačkoj prvoj ginmnaziji predaje Svjetske religije, govorila je o zanimanju mladih za kulturu religija i pokazivala slajdove na kojima se vide posjete različitim sakralnim objektima. Sinj nas je primio tako da i sada osjetim toplinu susreta i nadahnjujući polet.
Zašto u našoj sredini ima malo ili nimalo takvih susreta? Odgovor je jasan, zbog nivoa svijesti pojedinca koji skoro da prelazi u kolektivnu svijest na našem podneblju!
JTK: U zadnjoj knjizi „Tražim objašnjenje“ pišete o konvertizmu iz jedne religije u drugu, te o individualnom doživljaju religije. Koliko su ljudi spremni da se odmaknu od formalizma i posvete duhovnim suštinama?
EB: Ako se konvertit ne povinuje formi sredine u kojoj živi, doživljava probleme i velika iskušenja, zaboravlja se da se ta osoba nije preobratila u sredinu nego u religiju, a da skoro svaka sredina nosi različiti pečat jedne religije. Rečeno je da će samo u islamu biti 73 frakcije. Šta to znači za konveritita u islam? Da mora biti konvertit određene frakcije sredine u kojoj živi? Zar je to preobraćenje u religiju? To onda ne bi bio put prema Bogu nego paćenička želja za prihvaćenjem u kolektivu! Kada neko konvertira, odjednom na njega bace sto mreža formalnih načela, ubjeđujući ga u ispravnost svake. Ako ga ne uspiju zarobiti, razočarano odmahnu rukom i proglase ga neuspjelim konvertitom.
Po mom iskustvu u ovih 12 godina otkako sam promijenila ime i nekoliko godina otkako se javno ispoljavam kao spisateljica, mogu reći da se ljudi jako teško odmiču od formalizma, iz više razloga, vjerovatno osnovni jeste odgoj u dogmi koji im je usađen kao kičmeni stub, bez obzira koliko se suoče sa nepravilnostima i budu njih, koliko-toliko, svjesni. Postupak odbacivanja nametnutih dogmatskih načela toliko je težak da ljudi odustaju. Odustaju zbog toga što bi se morali nečega odreći i nešto žrtvovati, što je drugi razlog bježanja od duhovnosti, jer, duhovnošću se ne grabi za ovosvjetskim materijalnim, opipljivim blagom, nego za nematerijalnim, duhovnim, unutarnjim, za njih apstraktnim i neinteresantnim.
JTK: Želite li i dalje osnovati Udruženje koje će se baviti međureligijskim dijalogom?
EB: Svakako, akoBogda neću odustati. Udruženje građana „Vizionari“ već je registrirano, ostalo je još da priskrbimo prostorije i da iza godišnjih odmora počnemo sa radom. Nekoliko zainteresiranih se raduje početku, ustanovili smo Skupštinu Udruženja, predsjednika, sekretara, savjetnika i sve što je neophodno.
JTK: Kakva je borba umjetnošću i pisanom riječju, pruža li mogućnost za pozitivno djelovanje i izgradnju mira? Kakav je „alat“ književnost za ovaj cilj?
EB: Na ovo pitanje odgovorit ću pjesmom iz svoje knjige „Potomcima dah za voljenja“ (pjesmu piše Arif Milici inspirisan francuskim pjesnikom Žakom Preverom i njegovom „Barbarom“).
Otisak
Kažeš mi o Barbari, moja prijateljice
Kažeš mi: “Seti se”, jer tako kaže pesnik prevodilac
Pričaš mi o ratu i o Brestu
A ja te molim reci mi o snijegu makar ga snegom nazvala
Jer ja ću te razumeti
Kako da te ne razumijem
Kad duša ima prevoditelja
Kako da se ne setim rata kada je Brest uništen
Kako da se ne sjetim mira kada je Brest izgrađen
I brodogradilište ispraća brodove kao nebo pahulje
A mi smo brodice tek isplovljene sa prvim snegovima
Mi smo kristali koji nemaju otiska istoga
Ali se možemo ogledati jedno kod drugoga
Jer volimo iste umetnosti i iste riječi
Volimo sve jezike i sva slova ljubavi
Pa, molim te, pomozi mi tajnu da otkrijem
Tajnu o otisku
Što je u duši mojoj
Duša tvoja
Ostavila
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Jasmila Talić-Kujundžić


text:
Kirsten Johnson: Osoba iza kamere | Balkan Diskurs
Louis Monroy Santander
8. marta, 2018.
Cameraperson autorice Kirsten Johnson predstavlja lični osvrt na njena iskustva snimanja dokumentarnih filmova širom svijeta. Film vodi publiku na putovanje kroz osjećanja, dileme, radosti i brige koje prate filmskog stvaraoca od trenutka kada prvi put počne snimati.
Nakon rada u kojem se susrela sa teškim snimanjima na lokacijama kao što su Afganistan, Bosna ili Guantanamo, kao i snimanjima prelijepih i intimnih porodičnih trenutaka, pitao sam se kakve su kritičke misli prolazile kroz Kirstenin um dok je snimala u ovako komplikovanim kontekstima.
Također sam počeo razmišljati o ulozi koju igraju filmski stvaraoci u procesima koji se dešavaju u situacijama društvenog konflikta, o tome kakve se etičke odluke donose tokom snimanja, kao i o načinu na koji se snimatelji povežu sa zajednicama i pojedincima koje snimaju.
Zahvaljujući radu u Centru za postkonfliktna istraživanja u Sarajevu, imao sam priliku da intervjuišem Kirsten Johnson, kako bih dobio uvid u mnoge od ovih pitanja. Osnivačica i predsjednica PCRC-a Velma Šarić je prethodno radila sa Kirsten na bosanskom dijelu PBS-ove serije dokumentaraca “Žene, Rat i Mir” (Women, War & Peace). Između ostalog, razgovarali smo o tome na koji način se stiče povjerenje pojedinaca i zajednica sa kojima se radi, o ulozi filma kao izvoru izgradnje narativa i sjećanja, kao i o etičkim brigama koje ova vrsta posla donosi.
S obzirom na to da Cameraperson prikazuje načine na koje se povežu snimatelj i osoba ispred kamere, Kirsten je govorila o procesu izgradnje odnosa koji se dešava u ovoj vrsti posla.
“Postoji ideja da je snimanje samo po sebi odnos, bez obzira da li pokušavate stvoriti odnos ili samo potvrditi njegovo postojanje. Od kada je kamera prisutna i scene su snimljene, one odlaze u budućnost na načine koji se ne mogu predvidjeti. Vrlo značajne mogle bi biti osobi iza ili ispred kamere. Može se desiti da snimate dokaze nekog trenutka u historiji ili možda da dajete glas nekome ko nikada nije imao priliku da govori. Nema sumnje da osjećam povezanost u trenutku kada snimam ljude, i smatram da to meni ima vrijednost”, kazala je Kirsten.
Kao istraživač, bio sam zaintrigiran procesom interakcije koji se dešava između različitih kultura, između istraživača i predmeta istraživanja. Ove su interakcije bez sumnje često označene odnosima moći koji utiču i na istraživačke i na filmske projekte. S obzirom na to, moje drugo pitanje se odnosilo na kulturalna pregovaranja koja se dešavaju tokom snimanja.
“Kamere su predmeti moći koji mogu stvoriti nejednakosti jer ih neki ljudi koriste kako bi iskrivili ili pogrešno predstavili neki narativ. Ponekad nas naša vlastita nesvjesna pristranost ili naivnost navede na užasne greške u predstavljanju drugih. To je borba u kojoj se nalazimo i niko od nas ne bi trebao biti toliko arogantan da pomisli da ćemo ikada to uspjeti uraditi kako treba, ali također niko od nas ne bi trebao biti heurističan i umisliti da je toliko bitan”, dodaje ona.
Cameraperson nam pokazuje skupinu raznolikih priča, prikazujući raznovrsne društvene, političke i ekonomske probleme. Kao takav, oslanja se na narative i priče sastavljene iz različitih perspektiva, što može pomoći u tačnom predstavljanju veličine i kompleksnosti društvenih fenomena. Sa ovim na umu, pitao sam Kirsten o njenoj ulozi u procesu stvaranja narativa u konfliktnim zonama.
“Neko me nedavno nazvao radnicom sjećanja, što je prilično fantastično. Ja sebe nazivam filmskim stvaraocem, jer stvaram filmove, ali volim kada me zovu radnicom sjećanja jer sa ovim filmom sigurno radim na predstavljanju jedne vrste sjećanja koje je fragmentirano i nepotpuno. Sva naša sjećanja su takva, nepotpuna i naknadno dorađena. Postoje stvari koje su se stvarno desile i jedna jasnoća oko toga šta su činjenice i šta se desilo je jako bitna. Pogotovo tamo gdje su se dešavali ratovi. Zato ja otkrivam činjenice koje su zaboravljene, zakopane i o kojima se nikad ne priča. Dio onoga što želim prikazati u ovom filmu je to da su priče konstruisane”, kaže Kirsten.
Kirsten dalje objašnjava svoj stav, dotičući se scena koje su snimane u Bosni i Hercegovini.
“Scene iz filma kada se djevojčice igraju stolnog tenisa u objektu u Foči, koji je tokom rata bio centar za silovanje, direktno se suprostavljaju sjećanju. To mjesto su osporavani memorijalni prostori. Ljudi su došli i pokušali postaviti plaketu na tu zgradu, označavajući da su žene tu sistematski bile silovane. Otjerani su iz grada sa plaketom u rukama, nakon čega su se vratili u Sarajevo. Ljudi koji koriste taj objekat ne znaju šta se tu desilo, jer se koristi kao sportski centar. Pokušala sam se dotaknuti toga i dati dokaze o svim različitim stvarima koje radimo sa sjećanjima, kao i o prostorima gdje su se dešavale užasne stvari, a nemaju memorijale i koriste se kao javna mjesta bez ikakve naznake šta se tu događalo. Drugi prostori imaju skupe memorijale izgrađene na njima. Ovo su sve faktori koji pokazuju koliko su osporavani stvarni događaji i koje se sile nalaze iza njih, pojašnjava Kirsten.
Na kraju, jedna od najzanimljivijih tema je bila vezana za metodološke rizike koji se mogu desiti tokom planiranja i stvaranja ove vrste filma, pogotovo kada se oslanja na ljude koji su doživjeli traume, koji su jedna od strana u konfliktu ili koji su zainteresovani za promociju jednog određenog pogleda i narativa vezanog za konflikt. Uzimajući to u obzir pitao sam Kirsten koliko je pažnje posvetila etičkim pitanjima snimanja u konfliktnim zonama.
“Pokušavamo razumjeti vrlo komplikovane situacije i može se desiti da pogrešno shvatimo, pogrešno prezentujemo ili čak nekada budemo zavarani, ali mislim da ako nastavimo da potvrđujemo granice oko filma i odnose između stvari, ponašamo se na etički način. Zanimljivi su mi trenuci kada znaš da se druge stvari dešavaju tokom snimanja, kao npr. kada neko za koga si mislio da ima jednu agendu ustvari ima potpuno drugu agendu i kako se to odigrava tokom snimanja. Trebamo prihvatiti da su ti problemi dio ljudskosti, dio preživljavanja i toga kako trauma utiče na ljude. Kroz to se može naučiti koliko pouzdan može biti narator nekog traumatičnog događaja”, završila je ona.


text:
Poduzetnik Avdo Halilović: nada za mlade u BiH | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
19. marta, 2018.
Sve više ljudi, posebno mladih napušta BiH.Prema procjenama Svjetske banke, oko 1.6 miliona ljudi koji su rođeni u BiH sada žive izvan zemlje, što predstavlja 44,5% stanovništva BiH.
U Izvještaju o migracijama i doznakama iz 2016. godine koji je objavila Svjetska banka, BiH je na 16. mjestu po broju emigracija u svijetu. Najčešći razlozi zbog kojih ljudi odluče otići su siromaštvo, nemogućnost pronalaženja stalnog zaposlenja i želja za boljom kvalitetom života.
Avdo Halilović (25) mogao je da ode ali je izabrao da ostane. Između Velike Britanije i Bosne i Hercegovine izabrao je svoju domovinu. Priča o običnom heroju, koji je iz rodnog Kladnja, gradića nadomak Tuzle, došao u Sarajevo kao student, osnovao svoje preduzeće, dobio ponudu iz snova koju je bez kajanja odbio i odlučio da snove živi ovdje.
„Moji roditelji i inače cijela familija, svi imaju svoja preduzeća, tako da je u mojoj glavi uvijek bila ona misao, kreirati posao, prije nego tražiti posao. Kako sam studirao, sve više dodira sam imao sa profesorima i stručnjacima iz oblasti poduzetništva, što je u meni dodatno probudilo tu želju za stvaranjem. Ova država, ovakva kakva jeste, je zapravo naše breme, i kakva god da je, druge nemamo“, počeo je svoju priču Avdo.
On je patentirao higijenski podmetač za glavu. Ispričao je da mu se ideja rodila jer je stalno kad se vozio autobusom razmišljao kako je nehigijeski nasloniti glavu na gornji dio sjedišta.
Danas je vlasnik patenta ovog podmetača koji se može koristiti u javnom prevozu, dječijim kolicima, gdje god ima sjedište. Na masovnu proizvodnju smatra da bi mogao doći ove godine. Registrovao je firmu „KIMBLY“ i potrošio za taj proces oko 3.000 maraka. Kazao je da kada je registracija u pitanju, nema čime da se pohvali ili rado sjeti. Smatra da je ta procedura nešto što najviše koči mlade na ovom putu.
„Lakše je bilo kad naiđem na nekog poznatog ko bi mi nešto objasnio ali u suštini, nikakvih olakšica niti nečeg sličnog nije bilo i to zaista nije lako prebroditi. Čak i ovjera lične karte se plaća, što je najmanji ali besmislen trošak“ prisjeća se on.
Ispričao nam je anegdotu sa jednog od brojnih šaltera. „Pitam ja tu gospođu koja radi tu, zašto sve plaćam, svaku kopiju, ovjeru a ona mi kaže, bez okolišanja registruješ firmu pa ti imaš para“, kazao je Avdo.
Prema njegovim rječima, stalno sreće mlade ljude koji su pokrenuli firme i odlično rade.
„Kroz priču, svi smo imali iste probleme i imamo ih i dalje, ali se dobro razumijemo“, objašnjava Avdo.
Osim poduzetničkog duha, želje za nečim novim, Avdo je kazao da je potrebna i vjera u sebe, optimizam. „Hoću sebi da dokažem da mogu a pri tom i da pomognem drugima. Ne znam, nije to samo patriotizam, kao razlog što sam odbio ponudu da ovo radim u Velikoj Britaniji. Lijepo je i ovdje samo se moramo jako mnogo potruditi“, kategoričan je Avdo.
Na opasku da mnogi mladi ovu zemlju vide kao poteškoću u životu i uzrokom mnogih problema on napominje da se s tim djelimično slaže: „Teško je, nekad ti se čini da je sistem protiv tebe pa ja sam pred silnim šalterima padao u depresiju i htio da odustanem ali onda se sjetiš da ovo radiš baš da toga bude manje“.
„Ono što ja u ovom trenutku vidim kao način na koji mogu olakšati onima koje volim jeste da kreiram radna mjesta i ne samo kreiram nego i zaposlenima osiguram dostojanstvene radne uslove i primanja koja će im omogućiti da žive a ne da preživljavaju. To je razlog zašto sam u BiH i zašto sam odbio Britaniju u prvom redu“, napominje Avdo i dodaje da je ovo najbolji način borbe za svoju zemlju.
Ukupna loša ekonomska slika, period tranzicije koji ovdje, čini se, traje duže nego se iko nadao čini mlade, poput Avde Halilovića istinskim herojima. Kako sam priznaje „želim napraviti nešto, eto, uspjeh, da pokažem da se može raditi bez lopovluka, štela, partijskih knjižica“.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Mladen Lakić


text:
Centar za nenasilnu akciju: vođenje rata sjećanja | Balkan Diskurs
George Foden
23. marta, 2018.
Prošlo je više od dvadeset godina od kada je Dejtonski sporazum doveo do kraja najkrvavijeg sukoba u Evropi nakon Drugog svjetskog rata. Svakodnevni život u Sarajevu je mnogo drugačiji danas nego što je bio tokom opsade, ali iako grad i regija sada djeluju u relativnom miru, još uvijek postoje ljudi na koje su sukobi iz 1990-ih imali snažan uticaj. Za mnoge, Dejtonski sporazum je služio za zaustavljanje nasilja tako što je zamrznuo osnovne uzroke konflikta, umjesto da ih riješi.
Sa trenutnom podjelom u predstavljanju konflikta kroz obrazovne i medijske kanale, i mladi i stari ostaju taoci suprostavljenih narativa o priči pada Jugoslavije. Upravo ovaj “rat sjećanja” predstavlja jednu od najvećih prijetnji miru u regiji, i nešto što se mora riješiti ako bivše Jugoslovenske države misle da nastave dalje od krhke stabilnosti Dejtona u širi, održivi mir.
Dan prije presude Međunarodnog krivičnog tribunala za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) Ratku Mladiću, organizatoru nekoliko najgorih ratnih zločina, uključujući opsadu Sarajeva i genocid u Srebrenici, Balkan Diskurs je imao priliku da razgovara sa tri člana organizacije za izgradnju mira Centar za Nenasilnu Akciju (CNA), Adnanom Hasanbegovićem, Amerom Delićem i Nedžadom Novalićem o njihovim naporima da se suprotstave toksičnim etničkim narativima koji su još uvijek prisutni u regiji. Činilo se kao jako dobro vrijeme za to, uzimajući u obzir široki istorijski revizionizam koji je pratio diskusiju o Mladiću, koji je prozvan imenom “Mesar iz Bosne’’ od strane zapadnjačkih medija, dok su ga još uvijek smatrali herojem u mnogim dijelovima Srbije i Republike Srpske (RS).
Nakon Mladićevog hapšenja 2011. godine, organizovani su protesti u Beogradu i RS-u od strane ljudi koji vjeruju u njegovu nevinost. Manje od 24 sata prije izricanja krivične presude, trenutni predsjednik Republike Srpske, Milorad Dodik, je rekao za Mladića da je “legenda i heroj”. Ovaj slučaj, i odgovor na njega, prikazuje opasni revizionizan koji se dešava od prestanka nasilja prije više od 20 godina.
Takva vrsta revizionističkih narativa, neodgovorno podržavanih od strane političara koji ih koriste za svoj lični dobitak, formiraju osnovu za neprijateljstvo među grupama u Bosni i Hercegovini, pa i dalje. Nesreća je da otpornost ovih narativa znači da čak i mlađe generacije, koje nisu direktno doživjele rat, zadržavaju dio neprijateljstva među grupama, koje je i bilo uzrok sukoba. Kao što Nedžad Novalić ističe, mnogi mladi ljudi u Bosni danas imaju očeve veterane, i taj glavni narativ, bez obzira na etničku ili religijsku pripadnost, je da su ti veterani heroji.
Novalić smatra da je tragedija ovog uzdizanja konflikta to da “ne čuješ o svakodnevnim iskustvima rata, kakav je osjećaj izgubiti prijatelja ili biti upucan; ono što čuješ u javnom prostoru je da je [ta osoba] heroj…on je umro za nas”. Preživjeli veterani se na svim stranama gledaju slično, kao heroji, čak i kad oni to ne smatraju sami za sebe. Naglašavanje te razdvojenosti između mladih i starih je strah među starijim generacijama da diskusijom o konfliktu drže svoju djecu nazad, ili zaglavljenim u prošlosti. Zato se o pravim herojima rata ne priča, i mladi danas nisu u potpunosti svjesni obima nasilja. Krvava i haotična stvarnost rata je zgurana u provarljive narativne kategorije koje podržavaju političke ideologije onih koji imaju moć.
Kao što gospodin Novalić objašnjava, “[u BiH i regiji] još uvijek imamo tri kampa koji stvaraju vlastite narative o ratu i šalju poruke drugima. Taj drugi je još uvijek potpuno zamišljen: zamišljeni neprijatelj.” Stoga, u tom kontekstu postaje prirodno misliti u okviru svoje grupe u društvu i plasirati svoju grupu nasuprot “zamišljenog neprijatelja”. Ovaj mentalitet “mi protiv njih” pruža savršenu oluju uslova za razvoj revizionističke istorije koja priča priču konflikta u striktno etničkim okvirima, gdje “mi” igramo ulogu heroja, a “oni” su počinioci neizrecivih zločina protiv našeg naroda.
U pokušaju da se bori protiv takvog razmišljanja, CNA je počela da organizuje sastanke između veterana sa svih strana sukoba. To je bio dug, težak proces, objašnjava gospodin Hasanbegović, ali se nedavno pokazao efektivnim u rušenju takvog načina razmišljanja o bivšim neprijateljima. Inače, veterani nemaju priliku da čuju priče sa druge strane, tako da sastanak i razgovor između ovih pojedinaca predstavlja ogroman korak naprijed u međugrupnim odnosima. Od osnivanja 1997. godine, CNA radi na omogućavanju sastajanja različitih grupa, kako bi se priče mogle dijeliti. Razmišljanje iza ovog procesa je jednostavno; kao što Amer Delić kaže: “kada sjedneš sa ljudima, piješ kafu, i pričaš o normalnim vremenima, može se reći da su većina njih obični porodični ljudi. Nakon nekoliko sastanaka, to postaje prijateljska situacija, tako da možemo raspravljati o izgradnji mira i pomirenju. Nismo više neprijatelji.”
Ovi veterani često imaju vrlo slična iskustva rata, bez obzira na kojoj su se strani borili. Svi su izgubili kolege, prijatelje, i članove porodice, svi su proveli mjesece u blatu, svi su rizikovali svoje živote, i mnogi od njih pate od psiholoških posljedica čak i danas. Ideologija koja ih je nekada razdvajala uskoro postaje manje bitna kada mogu razgovarati jedni sa drugima na ljudskom nivou. Gosn. Hasanbegović i gosn. Delić, koji su i sami veterani, su objasnili važnost toga da smo u stanju suprotstaviti se ovim stereotipima i predodređenim mišljenjima o ‘drugima’ kroz sastanke licem u lice. S vremenom, mnogi od veterana su postali prijatelji. Sada, svoju su pažnju također okrenuli prema mlađim generacijama.
Mnogi mladi ljudi koji danas žive u regiji su odrasli sa istim narativima kao i njihovi roditelji, naučeni kako da misle i kako da se osjećaju u vezi drugih etničkih grupa i političkih ideologija od vrlo mlade dobi, i sa vrlo malo puteva koji im omogućavaju da vide druge perspektive. Obrazovni sistem je još uvijek etnički podijeljen u većini BiH, i djeca su izložena predrasudama svojih roditelja i učitelja.
Zbog toga može biti pogotovo iznenađujuće vidjeti tri bivša neprijatelja kako ulaze u vašu učionicu da pričaju o svojim iskustvima. To je zadnji korak CNA u misiji izgradnje mira i pomirenja; dovesti veterane sa svih strana konflikta u škole da razgovaraju o svojim pričama i otkriju vrijednost toga da se razlike ostave u prošlosti da bi se moglo nastaviti naprijed. Oni organizuju trening programe na teme mira i pomirenja za veterane i mirovnjake, u nadi da se te vještine mogu iskoristiti da se promijene stavovi budućih generacija. Ovaj korak je uveliko nastao kao rezultat straha koji je nastavljao predrasude i međugrupno neprijateljstvo, i koji je mogao dovesti do eventualnog vraćanja konfliktu. Za CNA i veterane s kojima rade, ključ postizanja održivog mira leži u izazivanju dominantnih narativa “rata sjećanja”.
Prema riječima gosn. Hasanbegovića, 60-70% bosanskog stanovništva je sada za pomirenje i saradnju među etničkim grupama, što je pozitivan broj, ali ipak znači da još uvijek postoji poprilična manjina (30-40%) koja ostaje etnički podijeljena. Za CNA, veterani su moćan alat u promociji ideje pomirenja, zbog njihovog statusa u društvu i činjenice da su iskusili sukob iz prve ruke. Ako se ljudi koji su se borili jedni protiv drugih mogu sastati i ostaviti svoje razlike sa strane, onda postoji nada za cijelu regiju.
Rad na pomirenju, kao onaj od strane CNA, je vitalan za proces izgradnje mira u regiji, ali još uvijek je dug put pred nama. Kao što kaže gosn. Novalić, izbijanje konflikta 1992. godine je bio “dug proces u kojem u potpunosti dehumanizuješ drugu stranu da bi mogao natjerati obične ljude da ubijaju. Stoga je također dug process vratiti se iz toga, ne samo na nivou društva, već i na nivou pojedinca”.
CNA je trenutno sjajan primjer toga kakav se napredak može postići čak i sa elementima društva na koje je konflikt imao najveći uticaj, ali još posla mora biti odrađeno prije nego šire stanovništvo vidi puni potencijal ostavljanja prošlosti iza nas. Potrebno je vrijeme da se promijene mišljenja, i biti će potrebni ne samo akteri civilnog društva, kao što je CNA, već također i vlade, mediji, škole, i vjerske vođe. Prema riječima CNA: “Nadamo se da će ovaj process dobiti širu podršku u našem društvu, kao što smo imali široku podršku za rat u našim društvima.” Ovo se može postići, a veterani CNA vode put naprijed.

author: George Foden