text:
Slatkiši u ratnom periodu | Balkan Diskurs
Đuldina Kurtović
17. augusta, 2015.
Zvižduci granata i memljiva skloništa tih dana bili su svakodnevnica. Gdje god se okreneš susrećeš se sa strahom u očima, unezvijerenim pogledima ali i voljom za životom, posebno kod onih najmlađih. Djeca k'o djeca, trčkaraju ulicama, između kuća, na poljima tragaju za zapuštenim malinjacima i jagodnjacima. Ponekad i potrče za konvojima, posebno onim na čijim …
Zvižduci granata i memljiva skloništa tih dana bili su svakodnevnica. Gdje god se okreneš susrećeš se sa strahom u očima, unezvijerenim pogledima ali i voljom za životom, posebno kod onih najmlađih. Djeca k'o djeca, trčkaraju ulicama, između kuća, na poljima tragaju za zapuštenim malinjacima i jagodnjacima. Ponekad i potrče za konvojima, posebno onim na čijim vozilima je pisalo UN (Ujedinjene Nacije). Kod njih je bio izvor slađih poslastica od malina i jagoda. U njihovim rukama su bile čokolade, a od njihove dobre volje ovisila je naša dječija radost. I tako jednog martovskog jutra 1993. godine, sudbina je isprepletala niti i zapečatila jedno prijateljstvo, koje će da prkosi svim razlikama i granicama. Tog jutra, upoznala sam čovjeka koji je moja inspiracija i uzor u životu.
Dane rata, drugari i ja, provodili smo u skloništima, a čim bi pao mrak sastajali bi se u mahali i igrali igre “Mračni ljudi“. I dan danas mi nisu jasna pravila te igre. Po danu bi izlazili po potrebi napolje. Naša dječija potreba su bili slatkiši. Sve se odvijalo u našem trčanju uz tutnjajući zvuk konvoja i hvatanja čokolada, nikad do tada probanih. Neke nove i puno ukusnije.
Jednog sniježnog jutra, skupa sa drugaricom vraćala sam se iz mekteba. Nije nam dugo trebalo da primjetimo dva UN-ova transportera pored moje kuće. A još manje vremena je trebalo da se nas dvije i ostala djeca iz mahale nađemo na transpoteru. Imala sam osjećaj da smo osvojili najveće blago, jer nije nam padalo na pamet sići s transportera dok ne dobijemo slatkiše.
Na tom transporteru nešto se pokvarilo, pa su dva vojnika pokušavala da riješe problem. Upoznali smo se sa njima. Zvali su se Jed i Ian. Rekli su nam par puta odakle su, ali je tu došlo do nesporazuma. Oni su nešto izgovarali slično England, pa smo mi ostali u uvjerenju da su iz Engleske. Ali kasnije ćemo doznati da su bili iz Sjeverne Irske.
Vojnici su nam dali ruksak pun slatkiša. Kakva je to samo bila radost i ushićenje u nama. Neponovljiv osjećaj kada je blago dospijelo u naše ruke. Sjećam se da sam u tom trenutku pomislila da tražim još nešto. Tražila sam kilogram šećera jer sam htjela da mama napravi neke kolače. Brzo sam odnijela mami šećer, a kao znak zahvalnosti mama je pripremila čaj i gurabije za Jed-a i Ian-a. Na početku su oklijevali, ali su se kasnije počastili. Jed je obećao da će doći i sutra.
Slijedećeg jutra, sa djecom sam se našla u mahali. Čak i sad kad zatvorim oči, čujem zvuk transportera 14A i vrisku djece. Vratili su se, nisu nam slagali. Narednih par mjeseci, gotovo svakog dana Jed se vraćao i donosio nam slatkiše i igračke. Tih dana samo naučili još riječi iz engleskog, znali smo se čak i predstaviti i pozdraviti. Rečenica koja mi je i danas najdraža u engleskom je see you soon (vidimo se uskoro). Više se nismo igrali po noći, već smo u ranim jutarnjim satima trčali u mahalu i čekali na Jed-a, čak i po nekoliko sati.
Ti stranci sa plavim beretkama na glavi, nisu donosili smrt, već radost. Svjetlost novog prijateljstva nas je obasjavala, a “mračni ljudi“ su nestali. Znalo se dešavati da smo skupa utrčavali u skloništa, mi djeca i UNPROFOR-ci. Jed je bio čovjek koji nas je nasmijavao stalno, uživao je da jede pitu sirnicu a ono što je meni ostalo najupečatljivije je da je svaki put govorio da će mir doći u našu zemlju i da se moramo nastaviti nadati.
Došao je trenutak kada je Jed morao otići. Bilo nam je žao, jer naša svjetlost je otišla da grije druga područja. Par puta se desilo da je Jed slao po konvojima paketiće slatkiša za nas. Čak smo se i dopisivali. Sjećam se plavih koverti koje sam predavala nepoznatim vojnicima s nadom da će ih Jed dobiti. Došao je period kada su pisma prestala stizati. Bila sam jako tužna, ali ona rečenica “see you soon“ mi je davala nadu da ću jednog dana ponovo sresti svog spasioca. Taj dan se i desio, nakon pet godina, kada je stiglo pismo od Jeda. Od 1998. godine do 2003. uslijedila su mnogobrojna pisma. Nismo više dopuštali da se prijateljstvo prekine. Jed me je pozvao u Sjevernu Irsku, da upoznam njegovu suprugu i dvoje djece. Nakon deset godina sam otišla.
Čovjek koji je slijedio svoju ljudskost, koji je pokazao šta zaista znači biti čovjek, pomoći i pružiti ruku prijateljstva, osoba koju zovem spasiocem mog djetinjstva, itekako je vrijedan spomena. Pričao je drugim jezikom, nosio drugačije ime, bio je druge vjeroispovjesti, ali on je prije svega bio čovjek koji vjeruje u mir i prijateljstvo. Njegovanje ovakvih vrijednosti nam daje smisao životu.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI). Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Đuldina Kurtović


text:
Imaginarne zidine i hologrami prošlosti | Balkan Diskurs
Robert Budimir
26. augusta, 2015.
U bosanskohercegovačkoj medijskoj i političkoj realnosti rat kao da je nastavljen nekim drugim sredstvima i kao da nikada nije prestao trajati. Nad nama se nadvio hologram rata pa će biti da zbog toga naša zbunjena svijest ne može progutati misaono toliko puta prežvakane fraze.
Pomirenje među narodima, ratni heroji i dobročinitelji svih triju većinskih etnija – su dobro prežvakane teme u posljeratnom bosanskohercegovačkom društvu već 20 godina. Istini za volju, mi nikako da progutamo čitavu priču.
Posljednjih 20 godina, BiH je jedna pozornica specijalnoga rata koji se vodi sofisticiranim metodama i koji je dobio institucionalne mehanizme kroz čije se kanale bore nemoralno pretile etno-političke strukture. Sofisticirane metode rata koje su se nastavile u posljeratnom periodu zaista su nevjerovatne. Mi učestvujemo u ratu, a da nismo ni svjesni. Trpimo posljedice specijalnog rata, ali ih ne prepoznajemo kao takve. Porast stope siromaštva, nezaposlenosti, stope kriminaliteta, smanjen indeks sigurnosti u gradovima i slične negativne pojave unutar društva mi ne prepoznajemo kao posljedice specijalnoga rata već kao najnormalnije elemente mira.
Među stanovnicima BiH već se preko 20 godina stvaraju imaginarni zidovi u čiju nas čvrstinu i postojanost uvjeravaju raznorazni društveni, politički i religijski subjekti. Taj zid koji svojom snagom imaginarnog kamena premašuje snagu mnogih stvarnih povijesnih zidova, u našoj poslijeratnoj državi stvara jaz među trima mnogobrojnim i ostalim malobrojnim stanovnicima BiH. On stoji među nama i čovjek uistinu pomisli da nas razdvaja, da sa ove strane zidina nemamo ništa sa onima tamo sa drugih strana. Pomisli čovjek pa se trzne kad čuje da je poplava odnjela sve sa sobom pa i taj nesretni zid. Pomisli čovjek pa se trzne kad na televiziji ugleda da i oni sa druge strane zida prose i krišom rove po kontejnerima. Pomisli čovjek pa začuje kako se i tamo sa te druge strane zida raduje i tuguje iz istih sreća i nesreća kao i sa ove strane. Na kraju se čovjek zapita tko tu ratuje protiv koga ako štićenici etnocentrističkih faraona sa svih strana zidina trpe jednake nepravde, tegobe i zla.
Zidine nisu zidine
Prvo pitanje koje razborit čovjek postavlja glasi: “Koja je onda svrha tih zidina ako me nisu zaštitile od ljudi sa druge strane?“. Drugo pitanje se odmah samo postavlja: “Ako ja nisam napao one tamo i ako oni mene nisu uspjeli napasti zahvaljujući tim nesretnim zidinama kako da smo onda i mi ovdje i oni tamo jednako oštećeni?“. Postavlja se i niz pitanja: “Pa tko nas je tako snažno razorio; tko nam je ukrao dostojanstvo; tko nas je gurnuo u bijedu i siromaštvo kada nismo jedni druge?“.
Kada uman čovjek razmisli o navedenim pitanjima i kada pogleda od loja izobličena lica tobožnjih zaštitnika svojeg vitalnog nacionalnog interesa, tek tada mu se upale lampice pa shvati kako mu se desilo da su njegovi vitalni životni interesi izgubili svoju vitalnost. Tek tada čovjek shvati da zidine nisu zidine i da mu je tobožnji zaštitnik najveći dušmanin; tek tada čovjek shvati da mu je onaj sa druge strane tih prokletih zidina zapravo brat po muci i teško stečenoj nauci. Tada čovjek shvati karakter onog nesofisticiranog rata u kojem se ginulo od metka i gelera, i prepozna njegov sofisticirani nastavak u kojem se umire od muke i nedostojanstva.
Kada umni ljudi postanu većina imaginarne zidine će pasti, a hologram rata će se raspršiti u vihoru kolektivne svijesti. Tada će pasti i pretili faraoni i njihov će pad izazvati politički zemljotres koji će uništiti ostatke njihove fašizoidne vladavine. Kada se to dogodi u BiH će nastupiti stvarni posljeratni period; otvorit će se vrata napretku i boljoj budućnosti države koja nije svjesna svoje kozmopolitske prirode i potencijala koji iz takve prirode proizilaze.
Veliki je put do mijenjanja kolektivne svijesti neobrazovanih i strahom zatrovanih masa; rušenja imaginarnih zidina među siromašnim ljudima; mijenjanja kleptokratske vlasti i demokracije koja smrdi na oligarhiju. Srećom, nada se budi kada pomislimo na nesebične i hrabre ljude koji ne vidješe zidine nego ljude.
Sjetimo se herojskog i nadasve čovječnog čina Srđana Aleksića koji je poginuo braneći život mladića koji je bio kriv jer se zvao Alen. Taj hrabri mladić, Srđan, spasio je Alena, ali nažalost nije uspio spasiti i sebe. Osim Alena, Srđan je spasio nadu u ljudskost i nanio nepopravljivu štetu svim onima koji i dan danas nastoje čvrstim održati zidine nedopustivog identitetskog međuljudskog raskola – zidine koje stoje na temeljima neprosvijećenih i skučenih umova i sitnih duša.
Zastava zajedničkih interesa
Da bismo probudili nadu u bolju budućnost naše djece možemo pogledati i događaje iz vrlo bliske i svježe prošlosti. Sjetimo se kišnoga proljeća 2014. godine kada je iz bujice poplava i mulja klizišta izronila ljudskost, hrabrost i nesebična požrtvovanost koja se nadvila nad BiH, ali i nad čitavom regijom. U zajedničkoj nevolji pale su sve zidine, i stvarne i imaginarne – čovjek je priskočio čovjeku u pomoć bez razmišljanja, bez dvojbe. Tih teških dana zajedničke nevolje odjednom nije bilo važno koje ime piše na vratima poplavljene kuće. Bilo je bitno pomoći čovjeku u nevolji.
Razmislimo li o dva navedena događaja koja bude nadu u bolje sutra svih bh. stanovnika, primjetit ćemo neke osnovne principe kojima se moramo voditi da bi smo ostvarili zajedničke, univerzalne potrebe i težnje svakoga od nas. Svakome od nas je potrebna hrana, piće, radno mjesto, krov nad glavom, osobna i sigurnost naših obitelji, zaštita prava, jednakopravnost, dostojanstvo, socijalna zaštita, itd. Kada bismo počeli nabrajati stvari koje nas, ljude, spajaju i ujedinjuju tko zna kada bi smo se zaustavili.
Ujedinimo se pod zastavom zajedničkih interesa, suradnje, pomoći, tolerancije, poštovanja, prijateljstva i ljubavi. Odbacimo otrovne i maligne politike isključivosti na bilo kojim osnovama i osjetimo blagodati koje nam nudi zajednica koja misli na zdravlje i red u svojemu domu, zajednica koja će kada nas ne bude nastaviti da osigurava mehanizme koji će našim potomcima omogućiti da sami ispune svoje potrebe i da se razvijaju u zdravoj i naprednoj sredini.
Unaprijedimo sebe, podignimo razinu svoje svijesti, a onda se zdravog duha i bistrog uma politički organizirajmo i poboljšajmo kvalitet življenja za sve nas. Ova i ovome slična razmišljanja proizilaze iz principa koje je u svom herojskom činu slijedio Srđan, koje su slijedili stanovnici iz svih krajeva BiH kada su se zaputili u pomoć stradalnicima poplava. To su principi na kojima treba da počiva društvo pomirenja i poslijeraća i to je jedini put ka boljem sutra za sve nas.
U BiH zasigurno postoji čitavo jedno društvo koje ne pripada bosanskohercegovačkoj političkoj realnosti. To je društvo koje ne mrzi i koje uči, to je društvo koje radi i trenira, koje poštuje čovjeka, a prezire nečovjeka. Međutim, to zdravo tkivo bh. društva je medijski cenzirurano, politički nezastupljeno i fizički razjedinjeno. Onoga dana i onoga časa kada se to zdravo tkivo ujedini i sklopi u jednu snažnu i povezanu društvenu, a onda i političku cjelinu tada će se u Bosni i Hercegovini prvi put poslije rata otvoriti mogućnost istinskog poslije ratnog perioda prožetog zajedničkim radom i napretkom svih stanovnika.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Robert Budimir


text:
Trgovina Ljudima na Balkanu | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
3. septembra, 2015.
Trgovina ljudima na Balkanu ima endemski karakter. Ova regija nudi idealne uslove poput političke nestabilnosti, socijalnih i ekonomskih nedaća, prevalencu mreža organizovanog kriminala i kulturu korupcije.
Trgovina ljudima na Balkanu ima endemski karakter. Ova regija nudi idealne uslove poput političke nestabilnosti, socijalnih i ekonomskih nedaća, prevalencu mreža organizovanog kriminala i kulturu korupcije. Pored ovoga, većina zemalja u regiji imaju neadekvatan sistem za praćenje i dokumentovanje slučajeva trgovine ljudima, što je dovelo do razvoja neefikasnih kontra mjera koje dodatno potkopava nedostatak koordiniranog regionalnog odgovora.

created: 3. septembra, 2015.

author: Chloé Gaillard


text:
Nikola Čvoro: Radom izbrisati negativne stvari | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
7. septembra, 2015.
U zemlji kakva je naša, gdje mladi ljudi ne prelaze u drugi dio grada u kom su rođeni jer su tome naučeni, Nikola je heroj.
Nikola Čvoro (25), živi i studira na Palama (Istočno Sarajevo). On, trenutno, dovršava rad na master tezi, na Pravnom fakultetu Univerziteta u Istočnom Sarajevu. Ako kažemo da danas biti heroj znači misliti svojom glavom, raditi slušajući svoju savjest, mimo “zakona okoline“, onda je Nikola naš obični heroj. Običan je u smislu da nije medijski predstavljen, da ne uzima novac za ono što radi i da nije tipičan predstavnik svoje sredine.
“Kada živite na Palama, teško vam padaju sve negativne stvari koje se vezuju za ovo mjesto, bilo u medijima ili kad ih lično čujete“, počinje svoju priču Nikola. Kaže da, kad god se predstavi nekome i kaže odakle je, uvijek se pojavi priča o Radovanu Karadžiću i dešavanjima u ratu.
“Nije ugodno slušati nešto tako o mjestu u kojem živite, pogotovo kada ste svjesni da možete pokazati i drugu, ljepšu stranu Pala“, dodaje Nikola, ističući da je to jedan od razloga zašto se aktivno bavi pomirenjem u našoj zemlji.
Nikola je aktivan član debatnog kluba na svom fakultetu. “Zanimljiv je to hobi, ne samo zbog druženja, nego naučite da koristite argumente, racionalno pristupite raznim temama, a to je ono što nama, generalno, nedostaje u društvu“, pojašnjava Nikola. Kako kaže, debatni klub bio je uvod u njegov angažman u nevladinom sektoru u BiH.
“Ne bih da zvučim patetično, ali kada iskoračite iz svoje sredine, shvatite koliko je mladih u BiH koji misle poput vas, dijele iste želje i imaju iste probleme“, kazao je Nikola.
Priljepiti etiketu
Prema njegovim rječima, stanje u društvu je loše, pa se s nepovjerenjem gleda na inicijative koje dolaze iz Sarajeva ili Banjaluke. Pojašnjava da, kad se spomene pomirenje, uvijek postoji neko kome će to zasmetati. Priznaje da nije imao problema, ali ističe da nije ugodno raditi u atmosferi, gdje vam mogu “priljepiti“ etiketu nekog plaćenika ili izdajnika.
Nikola je kazao da je kroz rad sreo dosta mladih ljudi koji se trude pokrenuti promjene u društvu. “Kako studiram pravne nauke, bio sam uključen u prijedloge reforme pravosuđa“, ističe Nikola i dodaje da je učestvovao na različitim projektima koji povezuju mlade iz cijele BiH.
“Posebno su mi draga druženja u debatnom klubu našeg fakulteta, jer je to pravi primjer kako mladi ove zemlje mogu i trebaju skupa raditi“, kazao je Nikola. Prisjeća se da, dok je bio učenik u srednjoj školi, u to vrijeme nije bilo uobičajeno imati drugove iz drugog entiteta.
“Kada se vratim u taj period, vidim da su neke stvari krenule na bolje, ali i dalje nas mlade čeka mnogo posla“, priča on. Smatra da mladi moraju napustiti pasivan odnos, ne prema društvu i državi, nego prema samome sebi.
“Ta izreka da je dobro, samo dok se ne puca, nije nešto što možemo i smijemo koristiti. Sad imamo jako malo i to moramo mijenjati“, odlučan je Nikola. Kako kaže, političari bi trebali pomoći mladima u tome, ali, takođe, smatra da, ako ne izađemo na izbore, onda nemamo ni pravo da to od njih tražimo.
Prema Nikolinim riječima, povjerenje koje se polako gradi između mladih, koje razdvajaju entitetske i druge granice, jača i to zahvaljući neformalnim procesima. “Upravo jačanje povjerenja među mladima će nas dovesti i do suočavanja sa ozbiljnim temama, o kojima nemamo saglasnost i to se mora potencirati“, smatra on.
Zaboravljeno povjerenje
Nikola ističe da se često zaboravlja povjerenje. “Podrazumijeva se da povjerenje postoji, ali to nije tako. Tek onda kad mi, mladi, budemo vjerovali jedni drugima, bez obzira na to šta kažu političari, mediji ili bilo ko drugi, možemo se nadati ozbiljnim promjenama“, zaključuje Nikola.
Zbog svega navedenog, Nikolu sam odabrao kao heroja. U zemlji kakva je naša, gdje mladi ljudi ne prelaze u drugi dio grada u kom su rođeni jer su tome naučeni, Nikola je heroj. Sarajevo i Istočno Sarajevo ne nose taj nesrećni epitet grada slučaja, kao što je Mostar. S druge strane, mnogo je toga što dijeli mlade ova dva grada. Nikola se trudi da prevaziđe te razlike. Nikola je primjer onoga što se može biti.
U slobodno vrijeme, Nikola je talentovan recitator i član amaterskog pozorišta mladih, na Palama. “Recitovanje je nešto u čemu posebno uživam, a kako nisam stidljiv, rado to podijelim sa drugima“, kroz osmjeh kaže Nikola.
Nikola vjeruje da BiH ima dovoljno mladih ljudi koji se ne uklapaju u postojeći šablon onih koji trpe, koji se ne bore, koji ne misle. “Kad bih rekao da su mladi u BiH nezainteresovani za društvo ili politiku uvrijedio bih sve one divne, kreativne i sposobne mlade koje sam upoznao“, priča Nikola. On dodaje da upravo u tim ljudima, svojim saradnicima i poznanicima vidi šansu za ljepšu BiH. “Ne možemo preko noći da promijenimo ni sebe, a ni državu, ali preko noći možemo donijeti odluku, a tako se počinje“, pun je vjere u ljude oko sebe Nikola.
Sigurno je da, barem svaka druga ulica u ovoj zemlji, ima nekog svog Nikolu. Možda o njima nećemo mnogo čitati, niti ih viđati na naslovnicama, ali to ne znači da je njihov trud uzaludan. Naprotiv. Kad bismo svi mi, barem jednom dnevno, uradili nešto za drugog, makar simbolično, stvarali bismo bolji svijet za nas same.

created: 7. septembra, 2015.

author: Mladen Lakić


text:
Azra Bešlagić: Pobjednica Omladinskog Takmičenja | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
17. septembra, 2015.
Azra Bešlagić je nedavno osvojila treće mjesto u okviru omladinskog takmičenja “Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Balkan Diskurs je razgovarao sa njom o glavnim preprekama i mogućnostima za Bosnu i Hercegovinu.
Aktivistkinja vedrog duha, uporna, mlada i druželjubiva djevojka iz Tešnja. Sve je to Azra Bešlagić, 22-godišnja studentica druge godine Pravnog fakulteta, Univerziteta u Sarajevu.
Odrastajući u malom gradu, sa majkom i sestrom, Azra je vrlo rano shvatila da je život neprekidna borba, i da snagu moramo pronaći u nama samima.
Iako studentica prava, Azra je velika zagovornica neformalnog obrazovanja kao načina za prevazilaženje predrasuda i stereotipa sa kojima se mladi ljudi susreću svakodnevno.
Azra smatra da je za nastavak razvoja našeg društva krucijalan proces suočavanja sa prošlošću, kao način dostizanja istine i neponavljanja grešaka iz istorije.
”Najveća prepreka pomirenju danas jeste ukorjenjeni nacionalizam, koji mladima ne dozvoljava da slobodno izlaze iz svojih zajednica i sarađuju”, dodaje ona.
Kao jedan od glavnih problema mladih ljudi u BiH danas, Azra izdvaja visoku stopu nezaposlenosti i nedostatak prilika za razvoj i usavršavanje mladih, posebno u manjim zajednicama.
”Mladi nisu zadovoljni, jer i nakon dugogodišnjeg studija je teško naći posao. Mladi vide uspješniju karijeru u zemljama EU. I zato, nažalost, odlaze iz zemlje.”, kaže Azra.
Svoju zemlju – BiH, smatra riznicom jedinstvene kulturne baštine i neiskorištenih prirodnih resursa, koji bi – ako se pravilno iskoriste – mogli pokrenuti privredu i doprinjeti ekonomskom jačanju.
Sebe u budućnosti vidi kao uspješnu, mladu, poduzetnu ženu i nada se boljim prilikama za posao i život u granicama BiH.
Azrina poruka mladim ljudima u BiH je da ulažu u svoje obrazovanje, ali i da ga pametno iskoriste. ‘‘Promjene su nam neophodne. I one kreću od nas samih.”
Opširnije: “Hrabro srce umjetnika“

created: 17. septembra, 2015.

author: Balkan Diskurs


text:
Hrabro Srce Umjetnika | Balkan Diskurs
Azra Bešlagić
17. septembra, 2015.
Ahmetu posljedice tog čina s obzirom na njeno ime, vjeroispovjest, nisu ništa značile. Jedino mu je bilo bitno da joj osigura siguran dom, što je i uradio.
Ugodnu porodičnu noć, uz obilje hrane i druženja, prekinula je tuga i sjeta moje 70-godišnje nane. Prišla sam joj i počela mi je pričati da je taj dan neočekivano posjetila Rada, sa kojom je deset godina prije početka rata djelila kancelariju u jednoj, sada već propaloj firmi.
Ispričala mi je priču o Radi i umjetniku Ahmetu Hunduru, koji su do tada za mene bili potpuni stranci. Ipak, ratne nedaće u Tešnju su ih spojile i pokazana je hrabrost i odvažnost da se pomogne drugome bez obzira kojoj etničkoj skupini pripada.
Tokom rata, Rada, koja je pravoslavne vjeroispovjesti, odlučila je sa petočlanom porodicom da ostane u svom gradu, Tešnju, iako je znala da će biti gledana na drugačiji način od svoje rodbine i prijatelja koji su tada uveliko prešli na “drugu stranu“.
Zbog ratnog stanja, odnosno blokade Tešnja, Rada je otišla u opštinske prostorije da traži bilo kakav vid pomoći kako bi prehranila svoju porodicu i osigurala im siguran dom barem jednu noć jer je kuća u kojoj su živjeli bila nedaleko od ratnog poprišta zaraćenih strana.
Saslušao ju je tadašnji načelnik Tešnja i prije nego li odgovorio, tihim ali odlučnim glasom progovorio je Ahmet. Kod načelnika se zatekao jer je došao da mu da posljednju sliku koju je posjedovao za konvoj hrane koji će kasnije biti dopremljen u Tešanj.
Ahmetova likovna djela su i ranije pomagla da se dopremaju životne namirnice u Tešanj tokom ratnog perioda. Skidao je svoje slike sa zida kako bi nekome osigurao kilogram brašna.
Njegove slike imale su misiju da nahrane dijete ili mu pruže slatkiš kako bi izmamio osmjeh na njegovom uplašenom licu.
Ahmet je pred gradonačelnikom ponudio Radinoj porodici smještaj unutar svoje porodične kuće, kao i skrb u vidu hrane i svega što je potrebno njoj i njenoj malodobnoj djeci.
Rada je s nevjericom gledala i pokušala mu objasniti da mu to može donijeti probleme. Ahmetu posljedice tog čina s obzirom na njeno ime i vjeroispovjest, nisu ništa značile. Jedino mu je bilo bitno da joj osigura siguran dom, što je i uradio.
Zaoštravanjem sukoba, mnogi su upozoravali Ahmeta da je Rada izdajnik ili doušnik i da samo “gleda svoja posla“. Ahmet se nije osvrtao na komentare i priče. Do kraja rata, Rada je sa porodicom boravila u kući Hundurovih, nakon čega je preselila kod rodbine u Njemačku.
Rada i Ahmet su dobrim namjerama i čistim srcem, čak i u najgorem periodu, porušili granice nacionalizma, kulturnih i vjerskih razlika. Nana je ovom rečenicom završila priču. Cijela je porodica slušala nanu a postavilo se pitanje zašto su komšije, prijatelji i sugrađani ratovali jedni protiv drugih. Nana je samo slegnula ramenima.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja “Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Azra Bešlagić


text:
Sjećanje na Srebrenicu na Sarajevo Film Festivalu | Balkan Diskurs
Marta Vidal
21. septembra, 2015.
Novi film koji se fokusira na preživjele genocida u Srebrenici je premijerno prikazan na 21. Sarajevo Film Festivalu prošle sedmice. Alessandra Goio i Marta Vidal izvještavaju.
17. avgusta, u prepunoj kino dvorani 21. Sarajevo Film Festivala, bosanskohercegovački režiser Samir Mehanović je predstavio svoj dokumentarni film ‘Izmaglica Srebrenice’.
Film je priča Mehmeda, Hatidže, Ahmeda i Zinahide – četiri preživjele osobe onoga što mnogi definiraju kao najgori zločin počinjen na evropskom tlu od Drugog svjetskog rata. Tokom više od sedam dana u julu 1995. godine, više od 8000 muslimanskih Bošnjaka je ubijeno je u gradu i okolini Srebrenice. Izvještavanjem osobnog iskustva likova ove tragedije, film podstiče publiku da se odražava na mnoga važna pitanja o humanosti, sjećanju i oprostu.
Na sceni s nekim od likova u filmu, preživjelim genocida u Srebrenici i članova porodica žrtava, Mehanović govori o važnosti sjećanja Srebrenice i na potrebe da se izgradi nada za buduće generacije u Bosni i Hercegovini.
“Počeo sam da radim na ovom filmu prije 20 godina”, rekao je Mehanović, koji je odrastao u Tuzli i dalje pamti događaje iz jula 1995. godine, kada je bezbroj izbjeglica dolazilo iz Srebrenice, četrdeset milja od svoga grada. “Uspomene progone. Otvorio sam Pandorinu kutiju praveći ovaj film”, dodao je.
Mehanović je želio da studira režiju prije rata, ali je umjesto toga uspostavio pozorište kada je rat počeo. “Dok se rat dešavao oko nas, mi smo radili predstave poput Malog princa”, sjeća se Mehanović.
U maju 1995. godine, Mehanović bježi od masakra u Tuzli, u kome je oko 71 mladih ljudi poginulo. On napušta Bosnu i Hercegovinu u avgustu iste godine i traži azil u Škotskoj nakon što je pozvan da nastupi na Edinburgh Fringe Festivalu.
“Otišao sam u Edinburgh i ostao sam tamo, ali sam stalno bio vezan za Bosnu”, rekao je publici.
2013. godine režira ‘Kako smo se igrali’, film o dva dječaka iz različitih etničkih zajednica na početku rata u BiH. Ali za ‘Izmaglicu Srebrenice’, motivacija Mehanovića je jednostavno proizašla iz želje da ispriča priču o ljudima koji su umrli i nestali.
Dok je radio na filmu, Mehanović je vodio opsežno istraživanje o genocidu koje je otvorilo stare rane. “To je preispitivalo moj stav o humanosti”, objasnio je on, i prisilio ga da se upita: “Je li čovjek stvarno gori od životinje?” Međutim, praveći ovaj dokumentarac mu je također dalo nadu.
“Bilo je divno to što nisam osećao mržnju u likovima”, objasnio je Mehanović, dodajući da veruje da je oproštaj odigrao vrlo važnu ulogu u svom filmu. Iako je većina likova ovog dokumentarnog filma izgubilo nekoliko članova porodice i svjedoci izuzetno nasilnim situacijama, oni su ipak bili u stanju da oproste i izjavili da ne traže osvetu. “Ljudi oproštaju, oni nisu puni mržnje”, tvrdi režiser.
Mehmed Hodžić, jedan od likova filma, je frizer koji živi sa suprugom i dva sina u Srebrenici. Za vrijeme genocida, izgubio je 67 članova obitelji. On se preselio u Sarajevo, ali nakon rata je odlučio da se vrati u Srebrenicu. Danas, Hodžić opisuje život u Srebrenici kao miran i isto tako normalan kao u bilo kojem drugom malom gradu.
Ipak, Srebrenica je događaj koji se nikada ne smije zaboraviti, posebno od strane budućih generacija. Prema riječima jednog od likova u filmu, “Srebrenica je nikada završena priča”. Zato, Mehanović planira napraviti igrani film. “Osjećam se kao da nisam dovoljno rekao”, govori on.
Mehanović također koristi svoj govor da istakne važnost pravde u procesu pomirenja. “Ako se počini zločin, potrebno je da pošaljete budućim generacijama poruku: nećete proći bez kazne”, rekao je on.
U svom istraživanju Mehanović koristiti arhive i izvještaje iz Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Osnovan 1993. godine od strane Vijeća sigurnosti UN-a, ova institucija je imala za primarni cilj procesuiranje počinilaca zločina počinjenih u bivšoj Jugoslaviji. “MKSJ sadržio je najbolje sudije iz svijeta”, Mehanović navodi, “Međutim, u posljednjih dvadeset godina je procesuirana samo nekolica ljudi za njihovu ulogu u Srebrenici”.
Režiser je također potvrdio da je situacija i dalje “nepodnošljiva” za preživjele.
“Oni su lišeni osnovnih uslova i žive na samo 5-10 eura dnevno. Vlada ne vodi računa za njih, niti normalni ljudi. Sada se ljudi prave slijepi i okreću leđa na pitanja Srebrenice”. “Ja vjerujem”, nastavlja Mehanović “da postoji zavjera šutnje. Ljudi ne govore o ovim stvarima”.
Mehanović smatra da budućnost mira u Bosni i Hercegovini počiva na postojanju dijaloga koji omogućava ljudima da nauče kako da žive zajedno. Iako je njegov film o BiH i jugoslovenskom ratu, njegova poruka je upućena svijetu. “Nažalost, užasi poput Srebrenice se mogu dogoditi svugdje i bilo kada”, objasnio je on.
“Ne smijemo dozvoliti da se to ponovi”, zaključuje Mehanović.

created: 21. septembra, 2015.

author: Marta Vidal


text:
Sara Velaga: Pobjednica Omladinskog Takmičenja | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. septembra, 2015.
Sara Velaga je nedavno osvojila drugo mjesto u okviru omladinskog takmičenja “Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Balkan Diskurs je razgovarao sa njom o glavnim preprekama i mogućnostima za Bosnu i Hercegovinu.
Upornost, ambicioznost i iskrenost su riječi koje opisuju Saru Velagu, studenticu komunikologije i omladinsku aktivistkinju iz Jajca. Ona spada u one mlade u BiH, koji vjeruju da su promjene moguće i da trebaju da ih pokrenu.
Njen entuzijazam je unaprijeđen još više jer je nedaće iz djetinstva, poput odrastanja bez oca, pretvorila u izazov i unaprijedila sebe i svoju oklolinu.
Kao studentica na Komunikološkom koledžu u Banja Luci, Sara je stekla znanja iz oblasti novinarstva i objektivnog izvještavanja, ali se i nastavila usavršavati kroz civilni sektor i niz različitih seminara i edukacija o medijskoj pismenosti i poštivanju etičkog kodeksa. Sara piše za blog i web časopis Crna ovca, a od prošle godine je i aktivna dopisnica Balkan Diskursa.
Odrastajući u periodu nakon ratnih dešavanja, Sara je uspjela da sebe izgradi kao multikulturalnu djevojku, koja poznaje i cijeni razlike u društvu. Živi, kako je kazala, sa ciljem da pomogne marginalizovanim grupama današnjice.
”Najbolji način za suočavanje sa prošlošću jesu ulaganja u mlade kojima treba pružiti edukaciju, koja će biti objektivna i efikasna, a koja je neophodna kako bi zajedno radili na rješavanju problema, i prestali sa nepotrebnim podjelama.”, kazala je Sara.
Općenito kod mladih u BiH, Sara kao glavni problem vidi nedostatak motivacije i predanosti radu i unaprijeđenju. Svoju zemlju – BiH, Sara vidi sa puno problema ali smatra da ima dovoljno prilika za napredak.
”Prilike postoje svuda, ali motivacija ne”, dodaje Sara.
Kao jedan od glavnih problema u BiH, ona navodi obrazovanje. Pojasnila je da je obrazovni sistem nedovoljno konkurentan ostalima i pravi kardinalne greške u hiperprodukciji nepotrebnih kadrova.
Presudnu ulogu u BiH, kako smatra Sara, treba da ima civilni sektor koji ima mogućnost pokretanja inicijativa za promjene, ali i “popunjavanje rupa“ pomoću neformalnog obrazovanja i omladinskih projekata.
Sebe u budućnosti vidi kao uspješnu ženu, koja radi posao koji voli i neprestano doprinosi društvu. Podsjetila je na ulogu žene u današnjem društvu koje je i dalje patrijarhalno orjentisano na način sputavanja u ulogu domaćice i majke.
”Mnoge žene ostaju u sjeni muškaraca, iz prostog razloga što su žene. Stoga je uloga žena u današnjem društvu da promijene stereotipne stavove i utiču na poboljšavanje svog položaja u društvu”, kazala je Sara.
Njena poruka mladima, jeste da snagu i znanje ulažu u rad, usavršavanje i promjene.
“Mala grupa može doprinjeti mnogo, a svi zajedno trebamo biti dio izgradnje jedne bolje i uspješnije BiH“, zaključila je Sara.
Opširnije: “Velike boli traže velike duše“

created: 28. septembra, 2015.


text:
Velike Boli Traže Velike Duše | Balkan Diskurs
Sara Velaga
28. septembra, 2015.
„Nakon dobročinstva u posljeratnom periodu, ljudi od nje nisu napravili heroja već osobu izopštenu iz društva. Najbolja moguća opcija bila je povratak u Jajce jer u Banja Luci, nakon što je pomogla Bajri za nju nije bilo mjesta. Ali ni povratak u Jajce nije bio spas već samo utjeha.”
Trnoviti put započela je dolaskom na svijet, 1947. godine. Iako je živjela zajedno sa ocem, majkom i dva brata, ona je većinu tereta stavljala na svoja pleća. Obavljala je ulogu majke, kućanice i učiteljice. Naizgled krhka a tako snažna. Život je posvetila pozivu za koji je rođena, pedagogiji.
Odgojila je moju mamu, mene i mlađeg brata. Činila je svako ništa mnogo većim od nečijeg svašta. Sve je dijelila na pola i više, a sebe stavljala po strani. Za nju nikada nisu postojale podjele po boji kože, vjerskoj ili etničkoj pripadnosti. Postojali su dobri i loši ljudi, a ona je pomagala i jednima i drugima. Čini to i sada u svom malom tavanskom stanu u Jajcu, gdje je napravila životni prostor za nas četvoro. A put do njega je bio veoma trnovit.
Posebno je bio trnovit tokom ratnog perioda. Lutala je po Banja Luci sa kćerkom, kako kažu u narodu: “od nemila do nedraga“. Njena imovina stala je u dva kartonska paketa. Pomakni se sa jednog tuđeg praga na drugi. Nosi kartonske kutije, nosi uspomene u duši na njeno Jajce.
U ulici Orlovački put ustupljena im je na korištenje vikendica. Puno vlage, ali ona kaže: “Balkon je divan. Nikada nećemo imati ljepši. Kad god možemo provodimo vrijeme na njemu. Pretvorimo vlagu u sunce“.
Jedno jutro probudila ih je buka motornih pila. Mještani odlučili da prošire put, reklo bi se da su dobri ali režu jer vlasnik tog visokog drveća više nije tu. Svako ispred kuće ima i po 20 metara drva. Nastade neviđena prepirka. Ona sluša, pritajila se. Niko je i ne spominje kao da njoj drva ne trebaju.
Treći dan odluči da se ona popne do Vasine kuće. Tu kupuje mlijeko za Saru, čiji je otac na ratištu i nije joj se obradovao ali ona jeste. Jelovnik za Saru su mrvice hljeba posute šećerom i mlijeko ili posoljene mrvice i mlijeko. Neko bi rekao jadno dijete, ali ona kaže: “prkosno moje sunce, rumeni se i napreduje iz inata onima koji joj se nisu obradovali“.
Pita Vasu čija je odluka najvažnija u naselju da drva dadnu njoj. Nakon nekoliko dana odlučivanja, zapala su je ta drva. Ljudi se sažalili na tešku životnu priču. Međutim, ona odlučila dati drva Bajri i njegovoj ženi jer misli da su im potrebnija.
“Vratili su se oni u svoju straćaru. Bajro obnevidio, kćerka psihički nije dobro. Jedino Bajrinica mora biti dobro. Tri mjeseca čekaju da im uvedu struju. Neće. Bajro sjedi u kolicima. Dobro je što ne vidi jer bi ga bolilo to što nemaju struje“, prisjetila se ona, pojasnivši da je odlučila dati drva Bajrinici kako bi mogla oprati veš jer nema struje da upali šparet da ugrije vodu.
Pozvala je Bajrinog sina i rekla mu da prenese sve. Ona će se već nekako snaći. Ljudi u šoku, pričaju da je luda ali ona se ne obazire. Pričalo se o tome par dana.
Iznenada dođe vijest da se vrati u Jajce, slobodan je stan u kojem je živjela, iselila se izbjeglica i vratila svojoj kući.
“Ima li Boga? Ja ne znam. Ponekad mislim da je to neka kosmička sila koja kruži kao voda u prirodi. Ja učinim dobro Bajri, meni neko drugi i tako u krug. Usudi se uraditi, čak i ako je opasno i pomisliti. Budi djetelina sa četiri lista. Nikneš li kao trolista, ko će te naći u moru dijeteljina“, kaže ona.
Nakon njenog dobročinstva u posljeratnom periodu, ljudi od nje nisu napravili heroja već osobu izopštenu iz društva. Najbolja moguća opcija bila je povratak u Jajce jer u Banja Luci, nakon što je pomogla Bajri, za nju nije bilo mjesta. Ali ni povratak u Jajce nije bio spas već samo utjeha.
Godine su prolazile ali nismo išli naprijed već smo stagnirali. Ljudi i danas, u drugima, nepoznatima, vide prijetnju. Takvima se ne pomaže. Ma koliko se zalažemo za ravnopravnost u teoriji, ljudi još uvijek nisu spremni to primjeniti u praksi.
Prema popisu stanovništa iz 1991.godine, u Banja Luci je živjelo približno 29.000 Bošnjaka, što je pet puta manje od srpskog stanovništva. Smatrani su manjinom i tako tretirani. Situacija ni danas nije drugačija. U Jajcu je situacija obrnuta. Bošnjaci su većinski narod dok srpskih ustanova i vjerskih obilježja gotovo i nema.
Događaj iz Banja Luke, Slavicu je trebao da obilježi kao hrabru i humanu ženu. Međutim, nije joj pružena ni dobrodošlica kao povratnici. Zbog njene vjerske pripadnosti mnoga vrata su joj ostala zatvorena, među kojima i poslovna.
Radni vijek završava u Podbrdu u blizini Mrkonjić grada, gdje je većinsko srpsko stanovništvo. Svakodnevno je stopirala da bi stigla na posao. Uvijek vjeruje da velike boli traže velike duše.
Od njene mizerne penzije jedino je mizernije kako je postavljen današnji sistem vrijednosti.
Kako bi ohrabrila druge spominje da su neke žene i kad nisu smjele, radile drugačije.
“Smijem, kako neću smjeti. Jedino tako i znam da živim. Poput onog raznobojnog cvijeta, ničem i mirišem čak i na zabranjenom mjestu“, njena je vodilja u životu.
Zbog toga sam izabrala i uvijek ću pisati i govoriti o njoj jer je smatram primjerom ljudskosti. Ona je karika od presudnog značaja u lancu zajedništva i tolerancije.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja “Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Sara Velaga


text:
Nevena Medić: Pobjednica Omladinskog Takmičenja | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
20. oktobra, 2015.
Nevena Medić je nedavno osvojila prvo mjesto u okviru takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Balkan Diskurs je razgovarao sa Nevenom o njenom životu, suočavanju sa prošlošću i boljoj budućnosti za Bosnu i Hercegovinu.
Riječi poput budni sanjar i optimista, koji vjeruje u ljudsku solidarnost i uzajamno poštovanje, opisuju 26-godišnju Nevenu Medić. Prvih šest godina života provela je u rodnom Ilijašu. Odrastanje i djetinstvo, nakon završetka rata, nastavlja u Srebrenici. Danas je stalno nastanjena u Bratuncu, ali je edukacija vodi i van Bosne i Hercegovine.
Završila je osnovne studije novinarstva na Univerzitetu u Istočnom Sarajevu. Nekoliko mjeseci kasnije pohađa program ljudskih prava i demokratije u Jugoistočnoj Europi na Univerzitetu u Sarajevu i Bolonji. Trenutno se priprema na odlazak na studije u Budimpeštu, gdje će pohađati studij nacionalizma na centralnom Europskom Univerzitetu.
Aktivna je članica civilnog društva u Srebrenici i Bratuncu, a interesovanja se protežu od tranzicione pravde, socijalnih i ekonomskih prava, suočavanja sa prošlošću, do umjetnosti, muzike i filma.
Razlog interosovanja za tranzicionu pravdu i suočavanje sa prošlošću datira još od prvog Neveninog susreta sa Srebrenicom. Kako je kazala, dobro se sjeća 24. februara 1996. godine, kada je ugledala prvi put slike razrušenog grada, prljavštine, razbacanog namještaja i odjeće po cesti. Sa porodicom ulazi u stan, gdje su umjesto prozora najloni sa natpisom UNICEF. Kao tinejdžerka počela se pitati zašto je to tako i time je započeo njen novi put.
Na polju suočavanja sa prošlošću, Nevena smatra da ne postoji nerazumjevanje između pojedinaca već kolektiva jer imamo tri ratne istine, to jest stalno se govori o tuđim zločinima i sopstvenim žrtvama. Uz to, Nevena naglašava da suočavanje sa prošlošću nije pokrenuto od institucija jer nema zajedničkih inicijativa, zakona, niti političke podrške.
Kao najbolji model za suočavanje sa prošlošću, Nevena navodi obrazovanje, koje je neophodno da dublje i šire razumijemo uzrok i posljedicu. Suočavanje sa prošlošću, prema rječima Nevene, treba da krene od ličnog ka društvenom. Onog momenta, kako je kazala, kada svako sa sobom iskreno postavi pitanja i odgovori na njih, tada možemo smatrati da je proces “oslobađanja“ počeo.  Zašto proces oslobađanja, Nevena odgovara da misli da smo još uvijek porobljeni idejama ko je prvi počeo rat ili ko je veća žrtva. Osim obrazovnog, kao način suočavanja sa prošlošću, Nevena navodi, umjetnost i kreativnost.
Preći granicu
Put ka pomirenju, prema Neveni zahtjeva izalazak iz “okvira“, zašto je potrebna određena hrabrost. Ona ne govori o odbacivanja identiteta već priznavanju istih.
“Preći granicu i uvidjeti da je svaka žrtva prvenstveno čovjek –  bez vjere i nacije, to je ono što nam nedostaje i ka čemu trebamo težiti“, kazala je Nevena.
Razbijanje stereotipnih priča i jednostranih izlaganja, Neveni je omogućila nevladina organizacija Centar za postkonfliktna istraživanja. Za tim ove nevladine organizacije kazala je da ima drugačiji koncept i pristup ratnim dešavanjima, tako da se dobro razumiju i dosta dugo sarađuju.
Kada govori općenito o situaciju u BiH, Nevena je istakla, da nam je svakodnevni život politika, a ne pripadanje jednoj skupini. Naša politika, kako je pojasnila, je što nemamo posao, krov nad glavom, kvalitetan zdravstveni i obrazovni sistem, te u konačnici što smo gladni.
“Sveprisutna učmalost i negativnost u BiH nakon rata prerasla je u društvenu normu. Protiv toga se treba boriti. Zamajavanje kako živimo u demokratskom društvu sa mogućnošću izbora tjera nas da budemo saučesnici u opstanku političkih elita. Vlastoljublje ovih elita i njihovih interesnih skupina drže društvo u oskudnosti i apatiji“, kazala je Nevena, dodavši da joj je najveća skrivena želja da prestanemo ćutiti i postanemo krajnje neposlušni.
Izići iz tvrđave
Za istine o ratu, Nevena se nada da će jednog dana stati, postati cjelina i osloboditi nas.
“Put do naše zajedničke istine je jako težak i to je ono čega se mnogi plaše. Obespravljeni, marginalizovani i zastrašeni građani i građanke nemaju vremena ni snage da razmišljaju ili sanjaju o boljem sutra. Jer ono što nam je ostalo je puka dnevna egzistencija. Nadam se da ćemo u budućnosti osnažiti ljude i dati im mogućnost za stvarnu političku participaciju. Za to su potrebne dobre socijalne i ekonomske politike“, kazala je Nevena.
Njena poruka mladima u BiH jeste da izađu iz tvrđava i pronađu svoje puteve.
“Tvrđava je jedan širi simbol. To je sve što odvaja ljude: religije, nacije, države, ubjeđenja, predrasude, sve u šta se zatvara pojedinac i zajednica prema drugome“, kazala je Nevena, pozivajući se i na riječi Meše Selimovića, koji je knjigom “Tvrđava“ htio da pokaže izlaz iz zatvorenosti u kojoj ljudi odavno žive.
“Može li se izići iz tvrđave i tvrđava, mogli li ljudi drugačije razgovarati među sobom nego kroz puškarnice? Moj glavni junak ima sve uslove da bude ogorčen i zatvoren u sebe, a on pokušava da nađe put do drugih. Za njega je neprihvatljiv ikakav drugi put osim ljubavi“, riječi su Meše Selimovića na koje se poziva Nevena.
Pročitajte Neveninu pobjedničku priču: “Suze Padaju na Kruh“


text:
Suze Padaju na Kruh | Balkan Diskurs
Nevena Medić
20. oktobra, 2015.
U ratnom periodu bilo je teško pomagati prijateljima druge nacionalnosti jer si uglavnom okarakterisan kao izdajnik svog naroda, ali Brankica je sigurna u ispravnost svoje odluke.
Te noći se tako dobro sjećam, prvi put sam u životu namazala mladi kajmak i džem na hljeb. Zajedno smo jele i mazale kriške, ali i danas se sjećam tih suza koje su padale na hljeb. To ne mogu da zaboravim. Na kraju nismo više ni jele, plakale smo. Bilo nas je šestoro u prostoriji, moj mali brat sa nama. Svi smo plakali.
Brankica Bošković je imala 17 godina kada je počeo rat. Svoje tinejdžerske dana, kako se prisjetila provodila je u školskoj klupi, na okupljanjima i drugim feštama u selu Skelani.
Srednju školu Brankica je pohađala u Bratuncu, zajedno sa drugaricom Amirom. Školske susrete ratne okolnosti zamijenile su bolnim iskustvima u izbjeglištvu.
Početak rata doveo ih je do saznanja da su snovi srušeni u jednom danu i da društva više nema. Nemili događaji ostavili su gorčinu i ožiljke koje danas nekako prećutno nosimo.
“Kada je rat počeo, ne sjećam se više ni kada, zbog straha da će napasti naše selo mi smo izbjegli u Bajinu Baštu, kod tetke“, kazala je Brankica.
Jednog dana u posljepodnevnim satima, prema njenim rječima, došao joj je otac sa dvije djevojke.
“Jedna mi je bila poznata i u momentu nisam shvatila o čemu se radi. Ono što shvatam jeste da je rat, znam da je ona druge nacionalnosti, zato nisam očekivala da će se pojaviti. Prepoznala sam je. Ispred mene je stajala Amira Jahić, moja školska drugarica iz Bratunca, a pored nje je bila njena rođaka. Bile su zarobljene. Moj otac ih je sreo u Skelanima, znao je da je to moja školska drugarica, strpao ih je u auto i dovezao u Bajinu Baštu“, prisjetila se Brankica.
Pojašnjava da njenog oca drugarica Amira poznaje iz priče jer su se često šalile: “skidaj šminku kada tata nailazi“. Bio je strog, kako je kazala Brankica po pitanju šminkanja.
Prisjeća se ona da su bili djeca a da im je djetinstvo oduzeto. Njihove generacije, kako pojašnjava nisu iskusile čari mature, ekskurzija i 18-tih rođendana.
“To su bile godine kada moraš da odrasteš za jedno ljeto ili zimu. Stvari su se preko noći promijenile“, ističe Brankica, napominjujući da neke stvari čovjek godinama potisne, ali za nju je ostala utisnuta jedna a to je dan kada su se one pojavile pred vratiima i kada je pokušala odvesti do Crvenog krsta.
Suze padaju po hljebu
“Tu noć, njih dvije su prenoćile kod nas, jele su i dugo smo pričali. Obje su bile bose. Te noći se tako dobro sjećam, prvi put sam u životu namazala mladi kajmak i džem na hljeb. Zajedno smo jele i mazale kriške, ali i danas se sjećam tih suza koje su padale na hljeb. To ne mogu da zaboravim. Na kraju nismo više ni jele, plakale smo. Bilo nas je šestoro u toj prostoriji, moj mali brat sa nama. Svi smo plakali“, kazala je Brankica.
Ujutro, kako je kazala, spremila se i objema dala cipele da obuku.
“Njima sam dala po par cipela, a meni su ostale jedne. Presvukle su se i okupale kako ne bi bile upadljive. Otišle smo do Crvenog krsta, preko nekih  livada, da nas niko ne bi vidio jer je moj  otac  već  imao  probleme  što  ih  je  dovezao  i spasio. Došli smo do Crvenog krsta, međutim, neki ljudi su bili ispred i nismo smjeli da uđemo, skrivale smo se oko zgrada… Dugo smo se skrivale. Sutra smo pokušale ponovo. Otišle smo do Crvenog krsta i uspjela sam da ih nekako ubacim kroz vrata i pobjegnem”, pojasnila je Brankica.
Kada bi se sve ponovo dogodilo, tvrdi da bi uradila isto.
Ipak, vjeruje da je glavno pitanje da li ćeš reagovati srcem ili u tom momentu zatrovanim razumom. Odluku koju je donijela, Brankica je kazala da je iz njenog srca.
Ona naglašava da je to uvijek bolji izbor, jer su odluke koje donosimo srcem često ispravnije od onih koje donosimo razumom. Smatra da se moglo sačuvati više života i da do rata ne bi možda ni došlo da su svi ljudi bili voljni da izađu u susret čovječnosti i pokažu hrabrost.
“Moj otac ima tri kćerke i znao je šta to znači, svi koji imaju djecu znaju šta to znači. Da su ti svi ljudi poredili svoju djecu sa djecom koja su bila zarobljena kao što je bila moja drugarica ili moja kuma Mitra koja je moje godište, a koja je mučena i nažalost ubijena sa svim članovima porodice, do ovog ne bi ni došlo. Nije sramota spasiti ljude, bez obzira koje su nacionalnosti, jer postoje ljudi i neljudi, vazda je tako bilo“, zaključuje Brankica.
Nakon što je Brankica krišom odvela Amiru i njenu rođaku do Crvenog krsta više nije znala kako se njihov put dalje nastavio. Saznala je da su izbjegle u inostranstvo, žive i zdrave. Jednoga dana, prisjeća se Brankica, telefon je zazvonio. Javila se Amira.
“Pomislila sam, kako li je došla do mog broja jer ja sam još u izbjeglištvu. Rekla je da je u Holandiji, udata i  ima djecu. Rekla  mi  je  da  je  živa, zdrava i ima svoju porodicu. Zamisli  kada me nazvala, ja ne mogu da opišem taj osjećaj, nemam riječi“, kazala je Brankica.
Srela se dva ili tri puta sa Amirom u Srebrenici. Kako je kazala popile su kafu ali temu rata i njegovih posljedica nikada nisu započinjale. Pričale su o sadašnjosti jer Brankica smatra da znaju šta je bilo i ne treba im pojašnjenje.
Četnici ili srpski izdajnici
U  ratnom  periodu  bilo  je  teško  pomagati  prijateljima  druge  nacionalnosti  jer  si  uglavnom okarakterisan kao izdajnik svog naroda, ali Brankica je sigurna u ispravnost svoje odluke.
“Na  kraju mnogima nisi dobar,  ili oni tako žele – da im nisi dobar i da tvoja  djela postanu bezvrijedna, ali ja znam da sam ispravno postupila kao što je i moj otac”, dodaje Brankica.
“Mi kao porodica imali smo mnogo problema, sa jedne strane ste Četnici, a sa druge strane  srpski izdajnici i dan danas se to ponavlja. Ne obraćam pažnju na to, ne stidim se ničega i da znate nikada neću zaboraviti onu krišku hljeba i suze na njoj”, istakla je Brankica Bošković.
Ona je osnivačica i predsjednica Udruženja “Podrinje 1“. U ovom nerazvijenom dijelu Bosne  i  Hercegovine  to  je  jedino  žensko  udruženje  u Skelanima  koje  pomaže  zapošljavanju  i osnaživanju žena, a na svojim plantažama uzgajaju različite vrste ljekovitog bilja.
Sakupljanje, uzgoj i prerada ljekovitog bilja mnogim ženama iz Skelana jedini je izvor zarade, a Brankica na taj način pokušava motivisati žene različitih etničkih pripadnosti, te tako doprinijeti zajednici koja je pretrpila ogromna ratna razaranja.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja “Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja. Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Nevena Medić


text:
Jajce - istorijski grad izgubljenog značaja | Balkan Diskurs
Sara Velaga
2. novembra, 2015.
Jajce je popularna destinacija za domaće i svjetske putnike, nudeći mnogo više od poznatog vodopada. Sara Velaga i Ognjen Todorović istražili su neke od gradskih atrakcija van standardne turističke ponude.
Jajce je grad u Srednjoj Bosni i Hercegovini koji je poznat po drugom zasjedanju AVNOJ-a, ali i po drugim kulturnim znamenitostima. Opisuju ga kao spoj modernog i tradicionalnog. Unatoč tome, danas Jajce “živi” samo ljeti kada turisti posjete njegove znamenitosti.
Osim prepoznatljivih mjesta pronašli smo i nešto skrovitija za koja mnogi ne znaju. Među njima je Gradska galerija, koja se nalazi u staroj Kršlakovoj kući, na putu prema Tvrđavi. Tačan datum izgradnje Kršlakove kuće se ne zna, ali se po načinu zidanja i stilu gradnje veže za 18. vijek. Stalnu postavku galerije čine slike jajačkih slikara čija su djela nastala tokom njihovog boravka u Jajcu. Osim slika dio stalne postavke su i skulpture jajačkog kipara Duška Rakite. U okviru svojih aktivnosti Gradska galerija uspješno organizuje škole crtanja i slikanja, kao i likovne kolonije.
Spomenik Nikole Šopa sljedeći je spomenik koji svjedoči kulturno-umjetničkoj tradiciji u Jajcu. Podignut je na 100. godišnjicu od rođenja poznatog pjesnika Nikole Šopa 2005. godine. Nalazi se nedaleko od centra grada i znak je priznanja i poštovanja za izrazito bogat stvaralački opus ovog književnika. Nikola Šop je rođen u Jajcu 1904. godine i jedan je od najzanimljivijih hrvatskih pjesnika sa ovih prostora u periodu između dva svjetska rata.
Jedinstven i rijedak primjer u Jajcu predstavlja Hram Boga Mitrasa – Indoiransko božanstvo Sunca i svjetlosti – Mitra, prema vjerovanjima sljedbenika, ljudima daje hrabrost, zemljama osigurava mir, štiti pravednike, carevima obećava prijestolja, a vojnicima pobjede. Zaštitnik je ugovora, saveza i prijateljstva. Kult nepobjedivog Boga Sunca – Mitre bio je raširen po svim provincijama Rimskog carstva uključujući i Dalmaciju u čijim je granicama bio i najveći dio današnje Bosne i Hercegovine. U hramu se nalaze tri mala žrtvenika i kameni kip Kautopatesa bez glave. To je jedini primjer u Bosni i Hercegovini gdje se, pored prikaza dadofora (lučonoša), na reljefu mogu naći i dvije slobodne mitraičke skulpture.  Pretpostavlja se, prema nalazu novca, tipovima lampi i fibule da je sagrađen početkom 4. vijeka.
Mnogima je nepoznat podatak o postojanju Hidrometeorološke stanice Jajce. Istorija meteorološke službe u BiH započela je 80-ih godina 19. vijeka u vrijeme okupacije Austrougarske. Vojska je za svoje potrebe, postavila tada stanice u Sarajevu, Mostaru i Tuzli. To su bile meteorološke stanice drugog reda. Nakon toga vlada organizuje priličnu gustu mrežu meteoroloških stanica u BiH. Nastaje 68 stanica III reda među kojima i stanica u Jajcu koja se i danas nalazi na mjesto nedaleko od Tvrđave i daje validne podatke o vremenu.
Od Tvrđave se prema rijekama Plivi i Vrbasu pružaju odbrambene zidine s Medvjed kulom i Travničkom kapijom na istočnom zidu i Velikom tabijom, Kulom na Džikovcu, Papaz kulom, Banjalučkom kapijom i Šamića tabijom na zapadnom zidu. Papaz kula je bila stražarnica na sjevernom bedemu za vrijeme obrane tokom ratova.
U znak sjećanja na hrvatske branitelje poginule za vrijeme rata 1992. i 1995. podignut je spomenik u centru grada. 13. septembra 1995. Hrvatsko vijeće obrane (HVO) i Hrvatska Vojska (HV) oslobodili su kraljevski grad Jajce nakon 1.049 dana okupacije. Od tada se 13. septembar posebno obilježava kao dan ovog grada i njegovog oslobođenja. Na ovom mjestu ostavljaju se vjenci i pale svijeće tradicionalno već dvadesetu godinu za redom.
Nakon predstavljanja znamenitosti, nadamo se da ćete doći u Jajce i vidjeti njegove istinske vrijednosti.

created: 2. novembra, 2015.


text:
Flotel Europa: Uspomene bosanskih izbjeglica u Danskoj | Balkan Diskurs
Marta Vidal
19. novembra, 2015.
Flotel Europa, dokumentarni film koji je režirao Vladimir Tomić, osvojio je posebnu nagradu žirija na Sarajevo Film Festivalu 22. avgusta 2015. godine.
Početkom rata u BiH, Vladimir Tomić je imao 12 godina. Sa majkom i starijim bratom pobjegao je iz Sarajeva i zatražio azil u Danskoj. Pošto su već tada izbjeglički kampovi bili potpuno ispunjeni, danski Crveni križ ih smješta na veliki brod nazvan “Flotel Europa”, koji je bio usidren u luci u Kopenhagenu.
Vladimir je bio uzbuđen zbog ove plutajuće kuće, koja postaje privremeni dom za oko još 1.000 izbjeglica sa područja bivše Jugoslavije dok čekaju odluke o aplikacijama za azil.
Na osnovu materijala koje su snimile izbjeglice na brodu “Flotel Europa” Vladimir je napravio dokumentarni film, koji je na ovogodišnjem Sarajevo film festivalu osvojio posebnu nagradu žirija.
Ovaj dokumentarni film je osvojio i posebnu nagradu žirija na festivalu Berlinale, kao i nagradu za najbolji dokumentarac sa Balkana na DokFest na Kosovu, te za najbolji dokumentarac na Međunarodnom festivalu dokumentarnog filma u Beogradu.
Izbjeglice su snimale život i preko VHS kaseta ih slale rodbini u BiH, zajedno sa humanitarnom pomoći. Na snimcima, koje Vladimir koristi sa autobiografskim narativom, mogu se vidjeti ljudi kako jedu u zajedničkoj kuhinji, sjede u TV sobi, ali i sudjeluju na plesnim priredbama, sviraju u malim kabinama bez prozora.
“Neki ljudi su snimali mnogo. Imali smo stotine sati materijala koje smo morali prebaciti i digitalizirati”, kazao je Vladimir, pojasnivši da je materijal uređivao Srđan Keca.
Prema rječima Vladimira, slike su bile poetične i uopšte nisu trebale rječi.
Film pokazuje kako Vladimir odrasta, sklapa nova prijateljstva i zaljubljuje se, dok njegovi stariji prijatelji sviraju rok i izlaze sa danskim djevojkama. “Zvali su ih djevojke za pasoš”, kazao je Vladimir, koji se u filmu zaljubljuje u Melisu koja također živi na brodu i igra folklor.
Kad je film završen, producentica Selma Jusufbegović je zatražila da Melisa pogleda film kako bi dopustila da se koristi njena slika. Vladimir je kazao da su najduži sati u njegovom životu bili dok je iščekivao odgovor od Melise. Ipak, ona odgovara potvrdno i navodi da se osjeća počašćeno.
Smiješne priče o odrastanju i zaljubljivanju su u kontrastu sa osjećajima nacionalizma koji se pojavio među srpskim, bošnjačkim i hrvatskim izbjeglicama na Flotel Europi.
“Bilo je oko 1.000 ljudi, tako da je naravno bilo tenzija”, prisjeća se Vladimir, istaknuvši da je bilo i “mnogo dobrih ljudi na tom brodu”.
Prisjetio se čovjeka koji je morao pobjeći kako se ne bio ubio jer je dobio poziv da ide u vojsku od bosanskih i srpskih snaga.
Vladimir se smije tom apsurdu i ističe, da mu je ovo treći film o ratu u BiH ali i prvi u kojem koristi humor.
“Sad sam stariji i imam novu perspektivu o ratu, koji može biti i tragikomična”, kazao je Vladimir na konferenciji za novinare upriličenoj tokom Sarajevo film festivala.
“Flotel Europa” je metafora za rascjep identiteta, nestabilnost i nesigurnost života izbjeglice. Vladimir, koji je i sam izbjeglica, i danas živi u Kopenhagenu kazao je da se i dalje bori sa problemom identiteta i vrlo često osjeća otuđeno.
“Osjećam se kao da su svi moj narod, pripadam svugdje i nigdje u isto vrijeme”, dodao je Vladimir.


text:
Kulturno naslijeđe u srcu Bosne | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
1. decembra, 2015.
Prema Arheološkom leksikonu BiH iz 1988. godine regija 14 ima zabilježena 252 lokaliteta od kojih je 50 na području općine Visoko. Od tih lokaliteta 6 je do sada proglašeno nacionalnim spomenicima Bosne i Hercegovine, dok su 3 lokaliteta na privremenoj listi Komisije za očuvanje nacionalnih spomenika. Visoko je grad koji se oduvijek dičio svojom bogatom …
Prema Arheološkom leksikonu BiH iz 1988. godine regija 14 ima zabilježena 252 lokaliteta od kojih je 50 na području općine Visoko. Od tih lokaliteta 6 je do sada proglašeno nacionalnim spomenicima Bosne i Hercegovine, dok su 3 lokaliteta na privremenoj listi Komisije za očuvanje nacionalnih spomenika. Visoko je grad koji se oduvijek dičio svojom bogatom historijom, Visoko je kolijevka Bosne, u Visokom je napisana povelja Kulina bana koja se smatra rodnim listom srednjovjekovne Bosne, Visoko je kraljevski grad, u Visokom se vršila krunidba bosanskih vladara.
Davno prošlo vrijeme.
Visoko danas predstavlja općinu u kojoj je kultura i sve što ima veze sa istom umrlo. Umrlo je tako davno da se većina današnje omladine i ne sjeća boljih vremena. Pitala sam 12 prijatelja, studenata znaju li koliko imamo nacionalnih spomenika, samo jedna studentica, arheologinja, je znala tačan odgovor. No, da li su mladi krivi za svoje neznanje i nezainteresovanost ili pak krivca treba tražiti negdje drugo. Obilaske lokaliteta nacionalnih spomenika sam počela sa meni lično najbitnijim.
Ne meni, kao arheologu, nego meni kao mladoj osobi iz Visokog, mjesto na kojem sam bila bezbroj puta sa prijateljima i sama, provodeći lijepe dane u prirodi brda koja okružuju moj grad.
Proglašen je nacionalnim spomenikom 2004 godine. Arheološka istraživanja su se vršila tokom 2007 i 2008 godine. Nakon istih urađeno je ovo što se vidi na slici – restauracija i konzervacija otkopanih zidina. I ovo danas predstavlja stari grad Visoki. Slika obuhvata sve što se ima vidjeti nakon što se popnete uz kozije staze koje nisu adekvatne ni za koga, osim zaljubljenika u ekstremne sportove, a o osobama s invaliditetom, kojima bi pristup morao biti omogućen, je iluzorno i razmišljati.
Tabla sa osnovnim podacima, kakve inače stoje pored nacionalnih spomenika, je ovdje misaona imenica. Jedini trag pismenosti koji ćete vidjeti tu su urezana imena ljudi, koji su smatrali da je njihova posjeta srednjovjekovnom gradu Visoki toliko bitna u historiji lokaliteta starog preko 700 godina, da treba ostati ovjekovječena u kamenu.
No, kada kraljevski grad izgleda ovako, kada je pristup napravljen kao izazov svakome koji dođe da ga posjeti imena u kamenu su najmanji problem, kao i gomila smeća koje se nalazi tu i mnogobrojni ostaci ognjišta – ali ne onih srednjovjekovnih – nego modernih. Samo u Visokom možete zapaliti vatricu na nacionalnom spomeniku i uz pivo i kobasice uživati u pogledu.
Slijedeća lokacija se nalazi tačno u podnožju brda Visočica. Nacionalni spomenik crkva svetog Prokopija (slika iznad). Nalazi se na izlazu iz grada, na putu prema Kiseljaku i među mlađim ljudima je poznata kao dobra lokacija za cuganje navečer, pisanje uvredljivih grafita ili pak razbijanje prozora, onako iz ”ćejfa”. Crkva svetog Prokopija proglašena je nacionalnim spomenikom 2004. godine i od te godine uredno propada zbog nemara i nerada ljudi kojima je posao da se brinu o kulturno-historijskom naslijeđu Visokog.
U crkvi svetog Prokopija u Visokom danas se čuva jedna od najpoznatijih i najvećih zbirki ikona u Bosni i Hercegovini. Čuvaju se u nezamislivo neadekvatnim uslovima – smještene su na podu galerije crkve i na podu u prostoriji iznad proskomidija. Jedino što ih čuva od eventualnih napada vandala, na koje je ovo zdanje naviklo već godinama, je sloj prašine koji ih prekriva. Posljednji napad vandala na ovaj nacionalni spomenik se desio sredinom januara ove godine.
U samom centru Visokog nalazi se Tabačka/Tabhanska džamija koja je proglašena nacionalnim spomenikom 2003. godine. Pretpostavlja se da je izgrađena nekad u XVII stoljeću. Izgradili su je pripadnici tabačkog esnafa, odnosno zanatlije koje su se bavile štavljenjem kože. Predstavlja jednu od 9 starih džamija koje su se nalazile na području Visokog. Prvobitna džamija je više puta stradala tokom historije obično od požara i poplava. Nakon proglašenja nacionalnim spomenikom implementiran je Projekat rekonstrukcije, restauracije i konzervacije džamije od 2005. do 2008. godine.
Uz džamiju nacionalnim spomenikom je proglašen manji harem koji se nalazi uz istu te sadrži forme aginskih, ulemanskih i derviških nišana. Ovi nadgrobni spomenici s početka XIX stoljeća su dobili novu funkciju u XXI stoljeću – koriste se kao naslonjač za leđa tokom tradicionalnih dana trgovine u Visokom – među građanima poznate manifestacije pod nazivom “Vašer“. Tada posjetioci manifestacije, ukoliko nisu zainteresovani za odmor u baštama kafića, predahnu u hladu naslonjeni na nišane u sklopu jednog od nacionalnih spomenika u Visokom. Naravno, bilo kakva oznaka o tome da je ovaj objekat važan ne samo za historiju Visokog, nego i države Bosne i Hercegovine, nije prisutna.
U mjestu Arnautovići, nedaleko od Visokog, nalazi se arheološko područje Mili, krunidbena i grobna crkva bosanskih kraljeva. Status nacionalnog spomenika ovaj lokalitet je dobio 2003. godine. Riječ je o jednom od najbitnijih srednjovjekovnih lokaliteta na području Bosne i Hercegovine. Istraživanje ovog lokaliteta je vršeno u više navrata od početka XX stoljeća.
Da odete u Mile danas, vidjet ćete iskasapljeno nacionalno blago naše države, vidjet ćete nejasne obrise crkve koji su brutalno stiješnjeni blizinom kuća, presječeni prugom i lokalnom cestom. Vidjet ćete nastavak agonije, koja traje desetljećima, ljudi koji žive u kući koja skoro da dodiruje crkvu u kojoj je sahranjen kralj Tvrtko I Kotromanić. Vidjeti ćete uzorane njive pola metra od zidina crkve, u prvoj zoni zaštite ovog nacionalnog spomenika. Ustvari, dobiti ćete jasnu sliku koliko se naša država i moj grad brine o našoj historiji.
Uz ovu crkvu stajao je i prvi franjevački samostan,izgrađen 1340/41. godine nakon uspostave Bosanske franjevačke vikarije. Tokom vremena je rušen te definitivno nestaje kraljem XVII stoljeća. Na sreću svih građana Visokog, franjevci se vraćaju i 1900. godine grade objekat samostana na drugoj lokaciji. Samostan svetog Bonaventure proglašen je nacionalnim spomenikom 2012. godine, te se sastoji od zgrade samostana sa gimnazijom i sjemeništem, pripadajućom crkvom i dijelom pokretnog naslijeđa – zbirkom slika starih majstora.
Tokom zadnjeg rata u zgradi Konvikta bila su smještene jedinice Armije BiH. Nakon 1995. godine objekat je vraćen u posjed franjevaca, te su u njega ponovo smješteni đaci i profesori, koji su tokom rata izmješteni u Bašku vodu. Franjevački samostan danas predstavlja utočište kulture i obrazovanja u Visokom. Njihova biblioteka koja sadrži preko 60 000 naslova dostupna je svima, besplatno, je temelj na osnovu kojeg sam ja, kao i drugi studenti završila brojne ispite, seminarske i stručne radove. U sklopu samostana je etnografska zbirka, zbirka savremene umjetnosti i lapidarij sa eksponatima iz prahistorije, antike i srednjeg vijeka.
Zastupljenost prahistorijskih lokaliteta na području općine Visoko evidentirana je još krajem XIX stoljeća. Najveće neolitsko nalazište, a od 2006. godine i nacionalni spomenik, je prahistorijsko naselje na lokalitetu Okolište, u naseljima Okolište i Radinovići. Istraživanje lokaliteta trajalo je 5 godina, završno sa 2007. godinom. Zaključeno je da se radi zasigurno o najvećem neolitskom lokalitetu u Bosni i Hercegovini starom oko 4 500 godina. Ako želite doći do istog, trebate da nađete naselje Okolište što i nije tako teško iako oznaka, naravno, nema. Nakon toga vozite sve do kraja naselja (po uputama koje sam i ja dobila, od ljudi koji su radili na istraživanjima) i ugledati ćete niz njiva –jedna od tih njiva je mjesto na kojem su vršena istraživanja. Koja tačno – pa odaberite sami svakako sve izgledaju isto.
Dolaskom na mjesto najvećeg neolitskog lokaliteta u Bosni i Hecegovini završena je tura obilaska nacionalnih spomenika u općini Visoko. Zaključak o stepenu zaštite, očuvanosti i promociji izvucite sami. Na osnovu mog iskustva mogu vam reći da sve to puno ljepše izgleda na web stranici općine pa možda je ipak bolje da taj utisak ne kvarite dolaskom na lice mjesta i posjetom lokaliteta koji predstavljuju bitne dijelove u slagalici bosanskohercegovačke historije.

created: 1. decembra, 2015.

author: Lejla Bečar


text:
Zapuštena strana jevrejskog groblja | Balkan Diskurs
David Schafer
4. decembra, 2015.
Preminuli i sahranjeni na sarajevskom Jevrejskom groblju ne mogu govoriti za sebe. Ne mogu se buniti protiv štete nanesene njihovom vječnom počivalištu.
U judaizmu, recitujemo kadiš – molitvu u čast baštine preminulog člana porodice. Ne radimo ovo za umrle, nego u njihovo ime, pošto su preminuvši izgubili moć djelovanja. Nadamo se da time možemo ovjekovječiti sposobnost duše da veliča Boga.
Napisao sam ovaj članak na sličan način. Preminuli i sahranjeni na sarajevskom Jevrejskom groblju ne mogu govoriti za sebe. Ne mogu se buniti protiv štete nanesene njihovom vječnom počivalištu. Pišući ovaj tekst želim skrenuti pažnju na sramotno stanje ove istorijske znamenitosti.
Iako u Sarajevu postoji mnogobrojno blago staro stotine godina, ipak zapuštenost jevrejskog groblja pokazuje drugu tužnu i zapuštenu krajnost.
Eli Tauber savjetnik za kulturu i religiju jevrejske zajednice u BiH kaže da je groblje osnovano 1630. godine. Međutim, nova otkrića iz nekada zaboravljenih arhiva ukazuju da bi ovo groblje moglo biti i starije, odnosno da ima ukope i iz 1545. godine. Zadnja sahrana na jevrejskom groblju bila je 1966. godine.
Najstarije netaknuto groblje jedne vjerske zajednice u Sarajevu je velikim dijelom zapušteno i stanje mu se ubrzano pogoršava. Mnogi nadgrobni spomenici se sada ne mogu vidjeti. Korov je pokrio jedinstveno oblikovane nadgrobne spomenike za koje legenda tvrdi da su osmišljeni tako da liče na “leđa čučećih lavova”. Imena i datumi uklesani na hebrejskom i ladinu su već odavno izblijedjeli sa mnogih nadgrobnih spomenika. Smeće i grafiti nisu neobičan prizor.
Tauber je objasnio da sinagoga ima ugovor sa nezavisnom kompanijom da čiste i čuvaju groblje ali da nemaju novca da ga vrate u njegovo prethodno stanje. Ovaj problem potiče iz problema sa kojim se ova zajednica suočava još od Drugog svjetskog rata.
Tokom Drugog svjetskog rata, ali i perioda vladine Josipa Broza Tita, skoro sva imovina jevrejske zajednice je konfiskovana. Mnogo novca, kako je pojasnio Tauber je izgubljeno i nakon raspada Jugoslavije. Prema njegovim rječima, ustav BiH ne rješava problem povrata imovine. Danas se jevrejska zajednica oslanja na donacije pojedinaca i vlada.
Donacije američke i njemačke ambasade pomogle su da se očiste i obnove mali dijelovi groblja.
Uz razbacane flaše, visoku travu i nezgrapno našarana zelena slova, najočitiji podsjetnici na loše stanje groblja su rupe od metaka na memorijalu holokausta i drugim nadgrobnim spomenicima. Iako postoji nedavno renovirana ulazna kapija, od donacije njemačke ambasade u iznosu od 70.000 maraka, ipak podsjetnici na prošli rat su posvuda. Groblje je tokom rata bilo linija fronta koja je Sarajevo držala u opsadi. Snajperi Vojske Bosanskih Srba su koristili strateški položaj groblja sa kojeg se vidi većina grada.
Uz jevrejsko, mnogi nadgrobni spomenici koji su jedinstveni u Sarajevu i Evropi su oštećeni tokom proteklog rata zbog granatiranja i nasumičnih pucanja.
Čak i sa malo novca i ovisnosti o donacijama, jevrejska zajednica se nada daljnjoj obnovi groblja. Tauber nam je govorio o grupi iz Njemačke koja treba doći na ljeto da pomogne čistiti nadgrobne spomenike i groblje. Uzbuđeno je govorio o planu da privuče pažnju i da uči ljude svih pozadina o istoriji i trenutnom tužnom stanju ovog groblja. Fokusirajući se na kulturnu istoriju Jevreja u Sarajevu, Tauber se nada pronalasku i iskopavanju genizah ovog groblja – skladištu koje se nalazi u većini jevrejskih groblja, koje sadrži religijske i knjige o hebrejskom jeziku. U slučaju ovog groblja, genizah je zakopana već skoro 150 godina.
Uz to, sinagoga trenutno osmišljava izložbu o groblju koja će biti postavljena u maloj sinagogi na groblju. Tauber želi opisati jedinstvene nadgrobne spomenike, različite natpise, ulogu groblja u ratu i njegovo propadanje nakon rata. Važno je ukazati na njegov značaj, a još važnije je ukazati na njegovo trenutno tužno stanje. Fokus i saosjećanje generišu donacije koje su neophodne za renoviranje groblja. Jednog dana, u nekom savršenijem svijetu, Tauber se nada priznanju UNESCO-a i zaštiti groblja i njegovog istorijskog i kulturološkog značaja. “Ali to je predaleko u budućnosti da bi se razmišljalo o tome”, priznaje Tauber.
Nakon duge pauze, Tauber mijenja svoj prethodni iskaz. Tužno dodaje, iako s trunkom pozitivnosti: “Ne možemo očekivati da bude bolje, ali se možemo nadati.”

created: 4. decembra, 2015.

author: David Schafer


text:
Pletenje do bolje budućnosti | Balkan Diskurs
Marion Pineau
7. decembra, 2015.
Zbog jako malo prilika za posao, posebno za žene koje žive u ruralnim sredinama, postoji mogućnost da uz nekoliko sati obuke tradicionalnu vještinu pretvore u profesiju. Pišu: Akvile Zakarauskaite i Marion Pineau.
Kako bi pomogla ženama koje su traumatizirane tokom ratnog perioda, Nadira Škaljić Mingasson je osnovala udruženje “Udružene” u Sarajevu prije tri godine. Cilj je da se pletenjem žene suoče sa ratnim traumama i reintegriraju u društvo kroz privredno i psihosocijalno osnaživanje.
Nadira je kazala da pomaže ženama da uzmu svoj život u svoje ruke i radom dođu do oporavka. Ona naglašava da i 20 godina nakon rata, žrtve seksualnog zlostavljanja ili nasilja počinjenog u porodici ne govore o onom što su preživjele i zbog toga pate. Za žene koje su progovorile o ratnim traumama, a riječ je o seksualnom zlostavljanu, u Federaciji BiH (FBiH) moguće je dobiti novčanu naknadu. Iako dobro dođe ta naknada, Nadira smatra da zadržava žene u poziciji žrtve.
“Takva pomoć ne osnažuje ženu dugoročno, ni psihološki, niti financijski. Dajući ženama posao, Udružene im daju neovisnost i priliku da ponovno izgrade svoj život”, kazala je Nadira.
Na upit kako se rodila ideja za pletenjem, Nadira je pojasnila da u BiH tradicionalno žene znaju da pletu i zapitala se zašto to ne iskoristiti. Ambasada Norveške u BiH je podržala ovu ideju i pomogla da se ostvari.
Norveška ambasadorica, Vibeke Lilloe kazala je da je najbolja pomoć ženama da se reintegrišu u društvo, a najbolji način je da im se osigura plaćen posao.
“Zaista plaćen posao ovim ženama daje nivo samopoštovanja i osjećaj da vrijede”, kazala je Lilloe.
Žene koje rade u udruženju “Udružene” imaju različite priče i dolaze iz svih krajeva BiH. Neke su direktno pogođene ratom, kada su seksualno i drugi oblici nasilja korišteni u i van logora kao oružje rata. Neke od žena su žrtve nasilja u porodici. S druge strane, neke jednostavno traže način da steknu finansijsku neovisnost. Većina ih je iz ruralnih područja u kojima je teško naći zaposlenje. Bez obzira na pozadinu, Nadira kaže da je svaka žena koja je voljna da preduzme kontrolu nad svojim životom dobrodošla u ovu organizaciju.
Za početak, moraju prvo poboljšati svoje vještine pletenja.
“Nije lako navesti ove žene da shvate da iako imaju osnovno poznavanje pletenja, moraju profesionalizirati svoje vještine kako bi mogle plesti specifične uzorke koji možda zahtijevaju tehničku stručnost. Kad shvate ovo, drugi izazov je da im se pomogne da prevaziđu svoj strah od neuspjeha i da počnu vjerovati da će uspjeti”, kazala je Nadira.
Prije nego što počnu raditi sa Udruženim prolaze obuke koje se održavaju u Sarajevu, ali i u selima ako postoji dovoljno interesovanja.
Nakon nekoliko obuka, pletačice su spremne da počnu raditi na mjestu koje same izaberu i tempom koji njima odgovara. Od pulovera i džemperčića do kapa i šalova, žene biraju vrstu i broj odijevnih predmeta koje žele plesti. Mogu raditi od kuće ili doći u ured u Sarajevu i plesti u društvu drugih žena. Iako ove opcije nekad mogu otežati rukovodećem timu da garantuje završetak narudžbi na vrijeme, sloboda žena da rade onako kako je njima najugodnije je nešto što Udružene ne žele mijenjati.
Nadiri žene govore da im je ovaj posao terapija jer ih ponavljajući i ritmički pokreti pletenja smiruju, a detalji i mustre im odagnaju brige iz njihovog uma. Jedna od žena, priznala je Nadiri, da je otkako je počela raditi prestala uzimati antidepresive jer se njeno stanje popravilo.
Kad žene shvate da mogu živjeti od pletenja, Nadira kaže da postaju sigurnije u sebe, osjećaju se više vrijednima i imaju veću kontrolu nad svojim životom.
U protekle tri godine, Udružene su obučile više od 300 žena da pletu i njihovi proizvodi se prodaju na međunarodnom tržištu. Sada je projekat samoodrživ. Zbog prihoda od prodaje, oko 150 žena je u mogućnosti da uzdržava sebe i svoje porodice.
“Postoji mnogo načina da se pomogne drugima, ali mislim da je najbolji od njih da ih naučimo da pomognu sami sebi”, zaključila je Nadira.

created: 7. decembra, 2015.

author: Marion Pineau


text:
Jugoslovenski rat i obrazovanje u Nizozemskoj | Balkan Diskurs
Anna Idzinga
9. decembra, 2015.
Da li je realno staviti rat koji se desio prije dvadeset godina u nastavni plan historije? Da li su ratovi u Jugoslaviji već dio historije ili su posljedice još uvijek prisutne u današnjem društvu da se ne mogu nazvati „historija“? Oba ova pitanja su važna za postaviti ne samo u Bosni i Hercegovini nego i u Nizozemskoj kada uzmemo u obzir ulogu Vlade Nizozemske i njenih mirotvoraca u konfliktu. Napisale Anna Idzinga i Milou Liebregts.
Kao dva studenta iz Nizozemske [autori ovog izdanja] koji smo se rodili u devedesetim godinama prošlog stoljeća nismo imali priliku da čujemo išta o ratovima u Jugoslaviji u srednjoj školi, a kamoli o padu Srebrenice i ulozi mirotvoraca iz naše države u ovoj travestiji. Naši roditelji a čak i društvo nas nisu ništa naučili oko historije Jugoslavije. Tek smo na univerzitetu saznali o ratu i njegovim posljedicama. Čak i tada je većina informacija pronađenih bila plod vlastitog interesa u ovoj temi.
Trenutno je pad Srebrenice velika tema u medijima Nizozemske. Najviše pažnje se usmjerava ka tužbi Majki Srebrenice protiv države Nizozemske, oslobađajućoj presudi generala-pukovnika Karremans-a te novim informacijama koje se tiču navodnog blokiranja zračne podrške u posljednjim danima. Ipak pored sve ove medijske pažnje, postoje tinejdžeri koji ne znaju ništa o ratovima u Jugoslaviji.
Kako bi istražili ovaj problem više, sproveli smo anketu sa 222 učenika starosne dobi od 14-17 u srednjoj školi koja se nalazi na sjeveru Nizozemske kako bi imali uvid o tome šta mladi uopće znaju o Srebrenici. Postavljali smo im jednostavna pitanja: “Gdje se nalazi Srebrenica?“, “Šta se desilo u Srebrenici?“, i “Kada se to desilo?“.
Malo manje od polovine učenika je znalo gdje se nalazi Srebrenica. Većina onih koji nisu znali su mislili da se ona nalazi u Rusiji. Upadljivo je da je samo 26 učenika znalo o padu Srebrenice (ti isti učenici su odgovorili “desilo se devedesetih“). Zaista skoro svi učenici su mislili da se sve ovo desilo mnogo ranije. Odgovor poput:”Na početku drugog svjetskog rata“ nije neoubičajen dok su neki odgovarali sa:“Tokom sedamnaestog ili osamnaestog vijeka“ ili “100 godina poslije nove ere“.
Kada smo postavili pitanje šta se tačno desilo u Srebrenici oko 60 učenika je dalo prihvatljiv odgovor (npr. prihvatali smo odgovore poput: “genocid“; “građanski rat“; “Muslimani su bili ubijani“; te “egzekucije“). Ono što je zanimljivo je da je samo 30 ovih učenika spomenulo uključenost vojnika Nizozemske u UN-u. Većinom je njihova uloga predstavljena kao negativna. Odgovori koji su se izdvajali su bili: “Žene i djeca su bili ubijani a muškarci su stavljani u logore sve pod budnim okom vojnika Nizozemske“; “Nizozemski vojnici nisu mogli uraditi ništa i sada ih svi mrze“, “To je bio građanski rat u kojem su vojnici Nizozemske ubijali nedužne civile“; “To je bio rat između hrišćana i muslimana koji su nadgledali nizozemski vojnici ali su se uplašili i samo otišli kući; i “Rat između Srebrenice i Nizozemske“.
Uz ovo smo nakratko postavili par pitanja nastavnicima ovih učenika te smo saznali da niko od njih ne predaje ništa što se tiče pada Srebrenice ili rata u Jugoslaviji. Kako oni kažu, nije moguće analizirati historijski tako bliske događaje, naglašavajući da nema dovoljno informacija te da su nastojanja previše ljudi da se predstavi samo jedna strana. Iz ovog razlog smatraju da je nemoguće ovoj temi prići ili predavati objektivno.
No ipak su nastavnici historije mislili da je važno da se ova tema diskutuje negdje drugo u nastavnom planu. Jedan primjer je bio sociologija. Iako ratovi u Jugoslaviji ili pad Srebrenice nisu uključeni kao obavezne teme u nastavnom planu sociologije, nastavnici mogu uključiti ovakve teme pod krinkom raspravljanja o “vijestima iz svijeta“. Nastavnici sociologije i vjeronauke kažu da kada se Islam spominje tokom časa vjeronauke da se često spominje i vjerska raznolikost bivše Jugoslavije. Koncepti poput nacionalnosti i genocida se obrađuju u ovakvim raspravama.
Za mlađu djecu dostupno je nekoliko izvora informacija. Jedan od njih je niz kratkih online dokumentaraca o Srebrenici. Prva epizoda daje kratak pregled oko toga šta se desilo u Srebrenici (prikladno za djecu od 9-15 godina). Druga epizoda prati veterana Nizozemskog bataljona Boudewijn Kok-a u potrazi za Samirom, djevojkom koju je spasio tokom masakra u Srebrenici (prikladno za djecu od 9-12 godina). Također postoje nastavni materijali koji su dostupni online i koji se koriste za djecu do 15 godina.
Moguće je za škole da pozovu ljude iz Nizozemskog bataljona da drže govore o njihovom boravku u Srebrenici. Veteran bataljona Derk Zwaan je ispričao svoju priču:
“Imam tri tipa prezentacija: jednu – cenzurisanu, drugu gdje kažem malo više o tome šta se zaista desilo i treću gdje jednostavno kažem sve. Ali je zaista teška tema. Pohađao sam časove kako bih naučio predavati jer vjerujem da je veoma važno naučiti mlade o tome šta je zapravo rat. Jedino što učimo je o drugom svjetskom ratu, ali je distanca velika. Srebrenica se desila skoro i sada jedan mladi čovjek stoji naprijed u učionici i objašnjava šta je rat i kako je on oštećen zbog toga. Rat je strah i ljudi koji se međusobno ubijaju zbog komada zemlje i moći zastave.”
Sljedeća generacija je odgovorna za skoro nemogući poduhvat sprječavanja tragedija kao što je Srebrenica. Sramota je da takvo nešto pada na mlade zato što je otežavajuća okolnost nedostatak znanja o tome šta se desilo u mračnim godinama bivše Jugoslavije. Budući da obrazovanje igra veliku ulogu u sprječavanju konflikta, ratovi u Jugoslaviji će nadajmo se postati dio nastavnog plana historije u bliskoj budućnosti. Za sada trebamo da se pouzdamo u ljude poput Derk Zwaan-a koji dobrovoljno obrazuju mlade o strahotama koje su se desile u Srebrenici i ostatku bivše Jugoslavije.

created: 9. decembra, 2015.

author: Anna Idzinga


text:
Nakon 20 godina od Dejtona: BiH korača naprijed | Balkan Diskurs
Mads Jacobsen
14. decembra, 2015.
Nakon 20 godina od Dejtonskog mirovnog sporazuma BiH suočava se sa izazovima kao što su korupcija, visoka stopa nezaposlenosti mladih, lošim društvenim i ekonomskim uvjetima, kao i manjkom političke volje da se implementiraju reforme. Pišu: Mads H. Jacobsen i Andreas W. Rasmussen.
“Sjećam se kada je potpisan Dejtonski mirovni sporazum. Bivši predsjednik Bosne i Hercegovine, Alija Izetbegović mi je rekao: ‘Ovo nije pravedan mir, ali je pravedniji od nastavka rata. U situaciji kakva je, i u ovom svijetu kakav je, bolji mir i nije mogao biti postignut’’, kazao je Šefik Džaferović, zamjenik predsjedavajućeg Predstavničkog doma Parlamentarne skupštine BiH.
Na međunarodnom forumu pod nazivom “Dejton 2.0 – Put naprijed nakon 20 godina”, koji je održan u novembru u Sarajevu, Džaferović je podsjetio da je, uprkos postojećim problemima između dva entiteta, Federacije BiH i Republike Srpske, osigurana integracija BiH u svjetska udruženja, te da joj je pružena prilika ka pridruženju Evropskoj uniji (EU) i Euroatlanskom savezu – NATO-u u bliskoj budućnosti.
Ministar vanjskih poslova BiH, Igor Crnadak je predložio da datum potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma, 14.12., treba da postane državni praznik jer ne samo da je donio mir u BiH već “nas je zadržao skupa 20 godina”.
Crnadak je na forumu podsjetio na reforme koje su implementirane, a među kojima su integracije oružanih snaga, obavještajnih službi i prikupljanja poreza. Naglasio je da su te reforme dokaz da postoji konsenzus između entiteta, te da je sve izvjesnije priključivanje EU.
Američka ambasadorica u BiH, Maureen Cormack je kazala da BiH treba da popravi ekonomiju, kao i sektore obrazovanja i zdravstva. “Brine me činjenica da veliki broj mladih ljudi napušta BiH u potrazi za poslom. Članstvo u NATO-u moglo bi stranim investitorima dati osjećaj sigurnosti, a ulazak u EU i pristup zajedničkom tržištu bi BiH donio veliko bogatsvo”, kazala je Cormack.
O potrebi osnaživanja institucija BiH na međunarodnom forumu govorila je Lidija Korać, bivša predsjednica Centralne izborne komisije BiH i stručnjakinja Venecijanske komisije. Ona smatra da je prevashodno potrebno unaprijediti ljudska prava. “Euroatlantske integracije su od ključnog značaja za budućnost BiH, ali primarno moramo riješiti razmirice unutar države kako bismo nastavili postojati zajedno.” navela je Korać.
Da mir koji je donio Dejtonski mirovni sporazum ne treba uzimati zdravo za gotovo, naglasio je visoki predstavnik u BiH,Valentin Inzko. “Zadnjih godina bilo je izazova za Dejton. Jedan od izazova je bio da su ljudi implementirali samo ono što im se sviđa, a ignorisali su ostatak. Dejton se mora poštovati”, istaknuo je Inzko.
Problemi u BiH nastaju zbog toga kako se Dejtonski sporazum provodi ili ne, smatra bivši austrijski kancelar Alfred Gusenbauer. Prema njemu, glavni problem je što entiteti ne služe BiH. Smatra da je potrebno enegričnije i aktivnije civilno društvo koje bi moglo vršiti pritisak na političare da naprave potrebne reforme.
Bivši predsjednik Latvije Valdis Zatlers istakao je da Bosna može da uči od njegove države jer su obje male i etnički raznovrsne evropske zemlje. Objasnio je kako je Latvija napravila teške ali potrebne reforme prije svojih euroatlantskih integracija i kako je izbjegla međuetničke sukobe osiguravši demokratiju, sigurnost i vladavinu zakona svim građanima. Zatler je naglasio da sa jačanjem unutrašnjih državnih reformi mora jačati i posvećenost EU novim proširenjima.
Bivši premijer Nizozemske Wim Kok kazao je da potencijalno članstvo u EU nije ključ raja. ‘’BiH, njene političke partije i firme se trebaju udružiti bez obzira na etničku pripadnost. Trebate se usredotočiti na ono što vas vezuje, a ne na ono što vas razdvaja.” dodao je Kok.
“Mi na Balkanu se uvijek nadamo najboljem, a uvijek se desi najgore”, istakao je Branko Crvenkovski, bivši premijer Makedonije. Prema njegovim rječima, bosanske izazove neće riješiti novi političari na položajima, nego promjena samog sistema, naročito po pitanju debelih slojeva javne administracije koji razvodnjavaju odgovornost.

author: Mads Jacobsen


text:
Preko slobode govora do nasilja | Balkan Diskurs
Edina Šahmanović
21. decembra, 2015.
Iako omogućavaju iznošenje mišljenja i doprinos javnoj raspravi, web portali su ujedno prilika za širenje govora mržnje, koji nerijetko poziva na nasilje. Da li zabranjivanjem takvih komentara ograničavamo slobodu govora još uvijek je teško odgovoriti.
Ana Benačić, novinarka N1 televizije ističe da je forum paralelni svemir i pravo lice isfrustriranog i ogorčenog društva koje na žalost nije dovoljno zrelo da se bavi argumentiranim raspravama.
“To je plodno tlo za govor mržnje. Kad su ljudi skriveni iza avatara, dozvole si ispoljiti javno ono što inače njeguju intimno”, kazala je Benačić, istaknuvši da je jedan njen kolega prijavio policiji prijetnje smrću koje je zaprimio na forumu.
Policija je locirala osobu koja je uputila prijetnje ali kada su joj otišli na vrata pojavila se majka dvoje malodobne djece od oko 45 godina.
“To su ljudi koje srećemo svaki dan”, kazala je Benačić.
Sa novinarkom N1, slaže se i Žarka Radoja, urednica internetskog portala Radija Slobodna Evropa, istaknuvši da su portali u Srbiji, ali i u drugim zemljama u regiji, mjesto širenja mržnje i podgrijavanja svih mogućih stereotipa.
“Ozbiljno zabrinjava činjenica da ne postoji ni jedan portal na kojem se može pročitati konstruktivna kritika ili rasprava, a da nije zatrpan najnižim prostaklucima raznih anonimusa koji ne prezaju ne samo od govora mržnje, nažalost često i od pretnji,“ istakla je Radoja.
Benačić, koju je Hrvatsko novinarsko društvo (HND) proglasilo 2012. godine najboljom internet novinarkom, dodaje da je odgovornost na mediju koji nepoćudne komentare ne briše ili potrencijalno opasne prijavljuje policiji. Međutim, ona smatra da rješenje nije likvidacija rasparave.
Analitičarka i voditeljica banjalučke kancelarije Fondacije Friedrich Ebert, Tanja Topić ističe da je u našem javnom diskursu veoma prisutan jedan prljav i zatrovan jezik koji je nerijetko, zapravo, govor mržnje usmjeren protiv svih koji su drugačiji i drugačije misle.
“Mi nemamo kulturu dijaloga i razgovora, koja bi podrazumijevala snagu argumenata, već smo skloni vrijeđanju, omalovažavanju, pljuvanju po svemu što nam smeta, jer se ne uklapa u naše ograničene i podijeljene mentalne sklopove“, kazala je Topić.
Prema njenim rječima, internet jeste vrh slobode izražavanja i tu slobodu treba poštovati, ali istovremeno je i njegovati i razvijati.
“Bez namjere sugerisanja bilo kakve cenzure za slobodno izražavanje stavova, mislim da bi u svakoj redakciji portala morao postojati administrator koji bi morao ukloniti sve komentare, kojima se širi mržnja, govor mržnje, netrpeljivost. To bi bio barem mali doprinos u odgovornijem ponašanju svakoga od nas“, pojasnila je Topić.
Milkica Milojević, predsjednica Udruženja BH novinari smatra da odgovornost za svaki sadržaj na portalu, uključujući i komentare snose urednici:
”Takozvani novi mediji i internet uopšte predstavljaju ogroman prostor slobode, ali nipošto ne treba zaboraviti da sloboda, uvijek i u svim civilizacijskim uslovima, znači i odgovornost.Problem je, međutim, što se prostor za debatu zloupotrebljava za pljuvačinu, izlive mržnje i nekompetetne komentare“, kazala je Milojević.
Rješenje za problem govora mržnje na internetu, Milojević smatra da je u delegiranju odgovornosti.
“Za sve sadržaje na portalu, pa i za komentare, naročito ako potiču od anonimnih komentatora, odgovornost moraju preuzeti urednici portala. Na njima je da odluče, da li će, pogotovo u nekim temama, uskratiti komentare, ili će ih moderirati, otklanjajući uvredljive, nepristojne i huškačke sadržaje“, dodala je Milojević.
Prema važećem zakonodavstvu, za huškački, govor mržnje ili onaj koji potiče na nasilje, narodne ili etničke sukobe kazniti će se novčanom ili kaznom zatvora do tri godine. U zakonima nema odgovornosti urednika portala koji ne uklanja govor mržnje ili onaj koji poziva na nasilje.

author: Edina Šahmanović


text:
Ars Aevi: Muzej za mir | Balkan Diskurs
Marta Vidal
23. decembra, 2015.
Osnivač muzeja savremene umjetnosti Ars Aevi u Sarajevu lobira za nominaciju muzeja za Nobelovu nagradu za mir. Muzej je osnovan tokom rata u Bosni i Hercegovini kako bi predstavljao međunarodnu volju,odgovor na nasilje i uništenje u Sarajevu.
“Ako tražite pakao, pitajte umjetnika gdje je. Ako ne nađete umjetnika, onda ste već u paklu”, napisao je Avigdoor Pawsner 1793. godine. Dvije stotine godina kasnije, bosanski umjetnik Dean J. Toumin je citirao Pawsnera tokom rata u Sarajevu. Sada Pawsnerove riječi dočekuju posjetioce muzeja Ars Aevi.
Enver Hadžiomerspahić je dobio ideju za muzej savremene umjetnosti u noći 27. aprila 1992. godine, tokom granatiranja Muzeja olimpijskih igara u Sarajevu. Projekat je uzeo zamaha kao rezultat reakcija ljudi na vjerske i etničke podjele tokom rata.
“Bilo je suludo govoriti o izgradnji muzeja savremene umjetnosti tada, tokom tih sedmica i mjeseci kada niko od nas nije znao hoće li živ dočekati naredni dan“, rekao je Enver Hadžiomerspahić, koji je odgovoran za koncepciju i strategije projekta Ars Aevi.
Zajedno sa lokalnim umjetnicima i zvaničnom podrškom ključnih osoba u Sarajevu, Enver je pozvao vodeće svjetske umjetnike da doprinesu zbirci.
‘’Cilj ove inicijative je bio da se odgovori na opsadu Sarajeva i rat izrazom međunarodne kolektivne volje… Željeli smo da Ars Aevi bude iznad svih nacionalnosti i vjera.“, kaže Hadžiomerspahić.
On vjeruje da su umjetnici dali svoje radove muzeju savremene umjetnosti u Sarajevu ne samo zato što je taj grad bio pod opsadom nego kao “emotivni odgovor gradu gdje se svjetovi sudaraju i susreću”. ‘’Umjetnici su htjeli doprinijeti kako bi pokazali da možemo živjeti skupa“, kaže osnivač muzeja.
U septembru 2015. godine, Hadžiomerspahić je zvanično najavio kampanju za nominaciju Ars Aevija za Nobelovu nagradu za mir 2018. godine. On vjeruje da bi ta nagrada prepoznala dvije decenije saradnje umjetnika iz cijelog svijeta.
Od svog osnivanja, Ars Aevi je uspostavio partnerstva sa drugim muzejima u Italiji, Sloveniji, Austriji, Turskoj i Crnoj Gori. Dobio je donacije od svjetski priznatih umjetnika kao što su Marina Abramović, Nan Goldin, Joseph Beuys i Anish Kapoor. Zbirka sadrži preko 150 umjetničkih djela i njena vrijednost se procjenjuje na više od 20 miliona eura.
Ars Aevi znači “umjetnost epohe“ na latinskom, ali je i skoro anagram riječi “Sarajevo“. Zbirka se izlaže u jednoj od prostorija koja je pripadala kompleksu Zimskih olimpijskih igara, u Skenderiji, u centru Sarajeva.
Italijanski arhitekta Renzo Piano je dizajnirao posebnu zgradu za ovaj muzej, ali je izgradnja odgađana više puta. U međuvemenu, prostor koji muzej sada koristi u Skenderiji je prilagodio sarajevski arhitekta Amir Vuk, koji je dizajnirao drvenu kutiju, prenoseći ideju da je ovo privremeni skladišni prostor za zbirku.
“Niko ne razmišlja o općem interesu, zato ovaj projekat ostaje marginaliziran.“, ističe Hadžiomerspahić.


text:
Zaustavljanje sukoba gastro - diplomatijom | Balkan Diskurs
Alastair Carr
28. decembra, 2015.
Hrana se može koristiti u svrhe stvaranja ili rješavanja sukoba. Koliko gastro-diplomatija može pojačati apetite za mirom još uvijek je neizvjesno iako u nekim državama smiruje tenzije.
Nije iznenađenje da su mir i hrana često povezani. Arapsko proljeće je postavilo pitanje sigurnosti hrane na vrh međunarodne misli. Prosvjednici u Egiptu su zahtijevali “hljeb, slobodu i društvenu pravdu“. Nedostatak pristupačne hrane povezan je sa nemirima i ratom u Siriji i Libiji. Međutim, sigurnost hrane postaje sve veći problem jer klimatske promjene mijenjaju ekosisteme i utiču na usjeve.
Postoji Pokret koji zagovara da ono što jedemo može utjecati na mir ili sukob. U slučaju da je ovo istina onda bi hrana trebala biti ozbiljan alat rješavanja sukoba.
Američka političarka i književnica Hillary Clinton kazala je da je hrana najstariji alat diplomatije koji je uvijek krasio pregovaračke stolove. Sam Chapple-Sokol koji istražuje hranu je primjetio kako je sveti čin lomljenja hljeba na mirovnim pregovorima znak za mogući mirni suživot. On to naziva “kulinarskom diplomatijom“, opisujući da je upotreba hrane i kuhinje instrument za stvaranje međukulturalnog razumjevanja u nadi da se poboljša dijalog i saradnja.
Univerzitet Haifa trenutno provodi istraživanje koje ukazuje da su ljudi više naklonjeni da dobro misle o ljudima sa kojima su zajedno sjedili i jeli. Znajući ovo, kuhari koji prave obroke za diplomatske događaje pedantno pripremaju hranu za strane zvanice gledajući da ih zadive sa vlastitom kuhinjom i poznavanjem kuhinje gostiju.
Ipak, domet kulinarske diplomatije je ograničen. Teško da postoji količina šampanjca ili souffléa koja će ubijediti Kim Jong Un da se odrekne svoje moći. Isto tako svjetski lideri neće više surađivati oko sprječavanja klimatskih promjena ako im se zabrani jelo od ovčijih iznutrica.
Dobra hrana i mir nisu jedine stvari koje pokreću izaslanike i ambasadore. Države se često upuštaju u ono što gastronom Paul Rockower opisuje kao “gastro-diplomatiju”, to jest osvajanje naklonosti putem promoviranja sopstvenih nacionalnih kuhinja. Umjesto da koriste večere za laskanje liderima, gastro-diplomatija koristi nacionalne kuhinje kako bi se stvorila pozitivna mišljenja o nacionalnim identitetima te pojačala tolerancija i saradnja među narodima.
Tajlandska “Global Thai“ je bila prva kampanja koja je u prvi plan stavila gastro-diplomatiju na način da kuhari iz Tajlanda putuju u inostranstvo da bi napravili kulinarske centre. Južna Koreja je započela program da bi promovisala kulturu i hranu što je koštalo 44 miliona američkih dolara. Iseljenici iz Južne Koreje u Americi su eksperimentisali sa spajanjem ove dvije kuhinje kako bi napravili pikantne “koreanske tacose“.
Tajvan je takođe koristio hranu kako bi dobili priznanje i kako bi se razlikovali od Kine. Želja te države je bila da promoviše hranu kako bi se poboljšali stavovi stanovnika Kine prema Tajvanu budući da su im ponekad odnosi bili neprijateljski. Ova strategija nije ograničena na “srednje moći“. U 2012. vlada Sjedinjenih Američkih Država (SAD-a) je uspostavila diplomatsko kulinarsko partnerstvo sa ciljem da pošalje prestižne kuhare u inostranstvo kako bi im pokazali svoja jela i kuhinju. Dokaz da je kampanja uspjela je puding.
Novinar Braden Ruddy je otkrio da nakon konzumiranja hrane iz određene zemlje skoro 56 posto ljudi je promijenilo mišljenje o toj državi na bolje i čak 84 posto ljudi bi razmotrilo putovanje u tu zemlju. Ruddy je takođe otkrio da su države koje su bile u konfliktu ali su isto tako krenule u projekat gastro-diplomatije, kao što su Južna Koreja i Kolumbija, uspjele da prevaziđu prijašnju etiketu ratne zone i postanu poznate po kvaliteti kuhinje.
Nevladine organizacije su proširile koncept gastro-diplomatije. Najpoznatija je “Konflikt kuhinja” u Pittsburgh u SAD-u koja je inspirisala slične projekte. “Konflikt kuhinja” je poznata po tome što samo služi hranu zemalja sa kojima SAD “ratuje“. Cilj je da se naglase zajednička iskustva svih ljudi te daju ljudske karakteristike onima koji su često dehumanizirani u medijima. Hrana može poslužiti za podizanje svijesti i poticanje dublje diskusije.
Neki projekti pokušavaju da iskoriste proizvodnju hrane kako bi izazvali veću saradnju i razumijevanje među prijašnjim zaraćenim stranama. Umjetnik Michael Rakowitz je postavio pokretnu kuhinju u kamionu sa nazivom “Neprijateljska kuhinja“ gdje kuhari iz Iraka i američki veterani koji su bili tokom rata u toj državi zajedno kuhaju i poslužuju hranu. Kako bi se smanjile tenzije koristi se hrana. Motivacija za rješavanjem podjela je zajedničko pripremanje dobre hrane i profit.
Jesti hranu je emotivan i kulturološki čin. Hrana može podjeliti ali i ujediniti. Od država do porodica svi tvrde da su određena jela nauštrb drugih. Mnogi osuđuju prisvajanje poznatih jela iz Bliskog Istoka kao što su humus ili falafel od Izraela. U južnom Kavkazu, Vlade Armenije i Azerbejdžana se dugo prepiru čija je dolma i punjeni listovi loze.
Hrana se može koristiti kako bi sačuvali ili stopili kulture, zadovoljili vlastite ili druge kulturalne i političke ciljeve. Značajno je onda da se naučimo kako od hrane napraviti važan alat rješavanja sukoba.

author: Alastair Carr