text:
Dalibor Tanić: Ako me vidite samo kao Roma, to je vaš hendikep | Balkan Diskurs
Sara Velaga
27. juna, 2018.
Ovo je trebala biti priča o nacionalnim manjinama, a prerasla je u manjkavost riječi pred veličinom čovjeka koji ne dozvoljava da se određuje prema tome šta je, već ko je on prema svim važnim parametrima, a koji nacionalnu pripadnost ne mjere.
Dalibor Tanić, urednik Romskog Portala UDAR, svoju nacionalnu pripadnost ne doživljava kao olakšavajuću, ali ni otežavajuću okolnost, jer u prvi plan stavlja svoj profesionalni identitet. Zato je on kako ističe prije svega novinar, aktivista, urednik, dok svoj nacionalni identitet stavlja negdje ispod svega toga. Radio je i živio jedno vrijeme u Srbiji, gdje su kako ističe na snazi kvalitetnija i naprednija zakonska rješenja, zbog jednostavnijeg državnog aparata u odnosu na BiH. Osim toga, Srbija je napravila veliki korak u pregovorima sa EU, pa se u skladu s tim, mora raditi, između ostalog, i na poboljšanju odnosa prema manjinama.
Dešavalo se da ga neki urednici smatraju Romom-novinarom, a samim tim ga i usmjere na takve teme, ali to nije smatrao svojim problemom, već njihovim hendikepom.
“Svako ima priliku da nešto vrijedno uradi sa sobom. Ja sam se trudio da budem profesionalac i uspio sam”, kaže Tanić.
Priču o položaju Roma u BiH počinje stavom kako ne bi volio da se oni posmatraju u odvojenim okolnostima, jer zajedničko svim građanima naše države jesu problemi, što je sasvim normalno u zemlji koja prolazi tranziciju. Ipak, neminovno se osvrnuti na to da Romi imaju daleko manje ili gotovo nikakve prilike u društvu.
“Danas, ako niste član neke partije, teško ćete doći do nekog posla u državnoj službi, bez obzira na kvalifikacije. E sada, zamislite u kakvom su položaju Romi, kada govorimo o ovakvim pojavama, kao što su nepotizam, korupcija, društvo gdje su poremećeni sistemi vrijednosti”, navodi Tanić.
Svjesni moći medija, koji kreiraju javno mjenje zapitali smo se koji uticaj oni zaista i imaju kada su u pitanju izgradnja mišljenja i stavova prosječnih građana.
Među fotografijama neimaštine, ruba egzistencije i prljave svakodnevice koja Rome stavlja u nezavidan položaj, neminovo se dovodi u pitanje kako takvi sadržaji utiču na konzumente medijskih sadržaja.
“Ono što vidite i čujete na dnevniku u pola 8, to ćete uzeti kao vrijednost i na onovu toga stvoriti sopstveni sud o nekome, ili nečemu. Ne treba puno govoriti na koji se način Romi prikazuju u medijima. O čemu god pozitivnom da izvještavate, ako se u vašem prilogu od 100 sekundi, nađe insert od 10 sekundi blatnjave mahale, prljave djece, prosjačenja, ostalih 90 sekundi gdje govorite o recimo velikom uspjehu romskih studenata, ili studentica, biće potpuno izbrisano. Prosječan gledalac će upamtiti samo onih 10 sekundi i još jednom “nahraniti” svoje predrasude o Romima“, naglašava Tanić.
Kako bi se takvo stanje promijenilo, potrebna je promjena politike javnih servisa, kao i uvođenje redovnih programa na romskom jeziku, dodaje on.
Bosanskohercegovačko društvo uprkos brojnim promjenama, raseljavanjima i poteškoćama sa kojima se decenijama suočavalo i suočava sve više čini se postaje društvo hladnih, ograđenih i osuđujućih građana ka drugima i drugačijima.
Kao osnovnik uzrok toga naš sagovornik navodi neinformisanost i nepoznavanje drugih i drugačijih.
“Iz toga nastaju stereotipi, a dalje predrasude. S druge strane, postali smo potpuno indolentni prema svemu. Neću da generalizujem, ali imali smo priliku da vidimo po komentarima i generalno kako su se ljudi odnosili prema migrantima u Sarajevu. Ljudi su u njima vidjeli teroriste, lopove, a ne izbjeglice kakve su i sami bili re 20-ak godina”, kaže naš sagovornik.
Presuda Sejdić-Finci napravila je da granica neravnopravnosti postane mnogo vidljivija, mišljenja je Tanić, jer presuda i dalje nije provedena, uprkos tome što je donesena od strane institucija, čiji su zakoni iznad domaćih. On dodaje i kako je samo provođenje iste političko, te se neće sprovesti sve do trenutka dok to neko sa strane ne bude uradio.
Uprkos trenutnim uslovima i stanju u kojem živimo i čiji smo svjedoci u BiH, ali i sve većem broju ljudi koji se odlučuju na odlazak, Dalibor Tanić to ne želi učiniti. Svoja prava ostvaruje svakodnevno, hvatajući se u koštac sa svim izazovima koje život donosi, tvrdi on.
Na romskom portalu “UDAR”, svakodnevno radi na tome da bude kvalitetniji, tražeći nove teme sa saradnicama. Promovišući živote Roma i Romkinja, tražeći i osvjetljavajući pozitivne priče, definitivno uspjeva u tome da sliku o ovoj nacionalnoj manjini učini upečatljivijom od većine medijskih sadržaja.
Za kraj dodaje kako BiH može biti društvo ravnopravnih, ali sve dok je to političko pitanje, imaćemo situaciju kao što je neprovođenje presude Sejdić-Finci.
“Da podsjetim, nije ovo jedina presuda Evropskog suda za ljudska prava, što nam govori da trenutno nismo društvo ravnopravnih”, zaključio je Tanić.
A o tome hoćemo li ikada biti, najbolje je procijeniti na osnovu vaših 10 sekundi zapažanja medijskih sadržaja. Je li to ono što se dešava ili ono što vam nude? Jeste li spremni suočiti se sa svakodnevnicom i tražiti više od 10 sekundi predrasuda medijske propagande?
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Sara Velaga


text:
Aida Šehović kroz umjetnost širi sjećanje na žrtve genocida iz Srebrenice | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
28. juna, 2018.
Aida Šehović, je Banjalučanka koja se suočila sa realnošću rata u 15. godini kada je njezina porodica emigrirala u Tursku, kasnije Njemačku pa u SAD. Danas, Aidina misija je da se kroz umjetnost sjeća žrtava genocida i edukuje građane širom svijeta o posljedicama rata.
“Rat me je zadesio kao 15-godišnjakinju. Pitanja koja sam tada imala ni danas nisu odgovorena. Šta je uzrok rata, zašto su ljudi koji su živjeli zajedno uzeli oružje u ruke i postali zločinci, ko je krivac svega toga, zašto svijet nije ništa poduzeo?”, kaže Aida Šehović za Balkan Diskurs, ističući kako se kroz umjetnost mogu lakše razraditi neke teške teme, poput rata.
Šehović je u New Yorku završila umjetničku školu na Hunter College, a obilježavanje 11. jula smatra odgovornošću koja počinje 2006. u Sarajevu, pod nazivom “Što te nema”. Riječ je o umjetničkom performansu gdje je Šehović ulijevala kafu u 923 donirana fildžana.
“Ovo je javni spomenik koji raste pred svima. Cilj mu je odati počast žrtvama genocida u Srebrenici koje su brutalno i sistematski ubijene i obilježiti taj dan kroz ujedinjenje svih ljudi. Potrebno je obrazovati ljude koji dosada nisu čuli za genocid i na simboličan način mu se suprotstaviti”, nastavlja Šehović.
Sama ideja ovog ‘putujućeg spomenika’ je, kako ističe Šehović, jako dug proces koji još uvijek traje, no sve je počelo 2004. njenom posjetom BiH, prvi put nakon odlaska iz svoje domovine.
“To je bilo vrijeme kada su prvi posmrtni ostaci žrtava genocida pronađeni, identificirani i pokopani u Potočarima, što je ostavilo velik dojam na mene. Počela sam čitati priče ljudi koji su preživjeli ili izgubili svoje najmilije, a najviše mi se urezala u pamćenje žena koja je rekla da joj muž najviše nedostaje jer nema s kim popiti kafu”, navodi Šehović, naglašavajući kako je kafa u BiH dio kulture i društveni ritual, a fildžan predstavlja ono što čeka svaku osobu.
Genocid je, prema Šehovićevoj, zločin protiv čovječanstva. Zato je bitan dio njenog perforansa sudjelovanje ljudi različitih nacionalnosti, boje kože, vjere. Na taj način se, smatra ona, udružuju protiv mržnje.
“Bosnu i Hercegovinu ljudi gledaju kao državu koja se i danas okreće za prošlošću. Nije okrenula novu stranicu, vodi neki mirni rat, a on se nastavlja na neke druge načine”, kaže Šehović koja smatra kako se ne može ići u budućnost ako se stvari iz prošlosti ne riiješe.
Naziv “Što te nema” je inspiriran pjesmom Jadranke Stojaković, a kako tvrdi Šehović, ne može se prevesti na engleski jezik jer obuhvaća više od jednog pitanja. Spomenik je u BiH izložen u Sarajevu 2006. i Tuzli 2008., a neki od gradova gdje je spomenik izlagan u svijetu su Stockholm, Chicago, Burlington, Toronto, Geneva, New York i drugi.
ŠTO TE NEMA – BOSTON trailer from Aida Šehović on Vimeo.
“Kada sam sipala kafu u fildžane u Sarajevu, žene su mi nudile pomoć. Tada sam shvatila da bi ljudi trebali biti ti koji rade taj proces, što se i dogodilo kasnije u Tuzli”, ističe Šehović koja je tada vidjela moć umjetnosti i snagu udruživanja ljudi.
Posebnost ovog spomenika je da se nastavlja svake godine u drugom gradu donoseći neke promjene sa sobom, a uvijek se nalazi na vidljivom mjestu.
“Umjetnost je jako važna kako bi se ljudima približio neki događaj. Rat se može svakome dogoditi, nitko nije izuzetak, no jako je teško pričati o tome. Zato umjetnost igra važnu ulogu za teme koje se ne mogu olako izreći”, tvrdi Šehović, dodajući kako ljudi postaju bezosjećajni jer su svakodnevno bombardirani negativnim informacijama.
Mladi, a posebice oni koji su preživjeli genocid ili rat, smatra Šehović, imaju zadaću i odgovornost širiti svijest o problemu rata, nacionalizmu i fašizmu.
“Vjerujem u mlade iz BiH jer su se u svijetu pokazali kao uspješni, izgradili su svoje živote iz ničega kao i moja porodica koja je došla u SAD s kferima, no svjesna sam da im političko stanje i sredina ne dozvoljavaju promjenu”, zaključuje Šehović, s porukom kako se mladim ljudima treba dati šansa, ali ako je nema, onda oni trebaju stvoriti svoju šansu.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Kristina Gadže


text:
Za ozbiljno i slobodno novinarstvo mogu se izboriti samo novinari | Balkan Diskurs
Anja Zulić
30. juna, 2018.
U okviru projekta „Stvarni glas novinarstva“ koji finansira Evropska unija kroz program malih grantova „Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu“, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) iz Sarajeva objavio je „Izvještaj o stanju slobode medija u 17 lokalnih zajednica Bosne i Hercgevine“.
Istraživanje je bazirano na djelovanju lokalnih medija kroz riječi novinara, a omogućilo je prikazivanje stvarnog stanja novinarstva u lokalnim zajednicama.
Jedna od autorki izvještaja, Tatjana Milovanović govori da je 30 novinara učestvovalo u istraživanju i to su novinari koji profesionalno rade u lokalnim medijskim kućama, novinari koji pišu za različite medije, dopisnici i frilenseri.
„Samo istraživanje je podijeljeno u nekoliko cjelina. Pitali smo ih da nam opišu jedan svoj radni dan, da nam ispričaju o izazovima sa kojima se susreću. Govorili su nam i šta oni smatraju kao prednost jednog novinara u BiH i koje su njihove preporuke za poboljšanje“, objašnjava ona, te dodaje da je istraživanje pokazalo kako novinari znaju da ne rade svoj posao na najprofesionalniji način.
Razlozi tome su mnogobrojni, a neki od problema koje je istraživanje detektovalo zajednički su svim novinarima, dok su određeni problemi specifični za rad i izvještavanje novinara u lokalnim zajednicama. Tako se kao glavne prepreke navode finansijska zavisnost od lokalnih vlasti, različiti pritisci i prijetnje, te izrazito prisutna cenzura i autocenzura. Prema izjavama intervjuisanih novinara upravo takva situacija onemogućava da poslove obavljaju na profesionalan način.
U lokalnim zajednicama, najteže je obrađivati teme nepotizma i korupcije, zatim priče o postkonfliktnom društvu, dok je teme iz oblasti ekonomije, svakodnevnog života, kulture i sporta prema učesnicima istraživanja mnogo lakše uraditi. Kao medije kojima najviše vjeruju, navode Radio Slobodna Evropa, N1 Televiziju, program medijske kuće Al Jazeera Balkans i izvještaje Balkanske Istraživačke Mreže (BIRN BiH). Istraživanje je pokazalo i da su postojeći zakonski propisi ocijenjeni kao dobri, ali da se ne provode na pravi način što je dodatan problem za medijske radnike u BiH.
Još jedan od izazova sa kojima se susreću novinari u lokalnim zajednicama jeste i pronalazak relevantnih sagovornika, kao i nedostatak tema i događanja.
„Ono što mi naročito smeta je mnoštvo priča koje se ne dotiču svakodnevnice, odnosno problema lokalnog stanovništva. Vijesti se “proizvode“ samo u korist vladajuće strukture i one treba da pokažu kako je sve napredno u gradu i da su svi zadovoljni. Mnogo je cenzure i svaki položaj da se čuje druga strana biva cenzurisan“, navodi novinarka iz Višegrada koja je željela ostati anonimna. [1]
Novinarka Radija Slobodna Evropa (RSE) i autorka izvještaja, Marija Arnautović takođe je istakla činjenicu da je novinarima u manjim lokalnim zajednicama puno teže da odrade neku temu, nego npr. novinarima u Sarajevu, Banjaluci ili Mostaru, te da dodatno zabrinjava mala solidarnost između novinara kao i njihove izjave da se ne osjećaju sigurno.
Profesorica Lejla Turčilo sa Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu objašnjava da pored postojanja pritisaka na medije, postoje i pritisci medija kao medijskih kuća kojima je zapravo sve važnije od novinara.
„Vrlo često se čuje da je prva adresa gdje je ugroženo pravo novinara, upravo adresa medija u kojem rade. Vlasnici i urednici tih medija više vode računa o politici i publici i svemu drugom osim o novinarima. I kada ukažete urednicima, šta njihovi novinari kaži o uslovima rada, jedini odgovor koji dobijete jeste ako imaju negdje da odu neka idu. To je zapravo najstrašniji odnos prema novinarima koji postoji“, govori Turčilo.
Tu se nameće i pitanje kakvu mi priču očekujemo od novinara koji rade u takvim uslovima, ali i dalje prema profesorici Turčilo, to ne opravdava česti neprofesionalizam koji imamo u medijima.
Građani nemaju povjerenja u medije
Istraživanje javnog mjenja koje je tokom 2017. godine sprovelo Udruženje BH novinari pokazuje da građani BiH imaju skoro jednako povjerenje u vjerske zajednice i medije. Nepovjerenje prema medijima rezultat je života u medijskom sistemu koji je bio pod kontrolom države u periodu SFR Jugoslavije i tokom nacionalističkog perioda koji je uslijedio nakon raspada države gdje su mediji služili kao glasila političkih lidera i vojnih propagandista.
„Postoje mediji koji rade na osnovu činjenica u sklopu sa novinarskim standardima, ali postoje i oni koji su pod uticajem političkih partija i rade sve u skladu sa njihovim interesima. Ti mediji svoje izvještavanje zasnivaju manje na istinitim činjenicama, a više na hvalospjevima partija koje zastupaju i negativnim izvještavanjem o njihovim protivnicima. Osnov da bi medij bio nezavistan jeste finansijska nezavisnost što je danas rijedak slučaj“, objašnjava Gojko Veselinović, novinar iz Banjaluke. [2]
Ono što je istraživanje „Stvarni glas novinarstva“ pokazalo, a na šta ukazuje i Borka Rudić iz Udruženja BH novinari, jeste sve veći broj onlajn medija koje nerijetko osnivaju političari u vrijeme predizbornih kampanja.
„Vaša analiza je detektovala kritične probleme. A jedan od njih je i pokretanje medija od strane političara. Mi imamo novinare i urednike na izbornim listama. Novinari smiju i trebaju aktivno politički djelovati, ali to ne smije uticati na njihov rad, odnosno na medijski sadržaj koji proizvode. Samo novinari se mogu izboriti za profesionalno novinarstvo. Ako oni sami ne štite svoju profesiju, ni jedan sistem ne može to riješiti“, poručuje Rudić.
Prema podacima Regulatorne agencije za komunikacije, broj aktivnih (tradicionalnih) medija u BiH iznosi 386, uključujući 10 dnevnih novina, 189 drugih štampanih časopisa, 144 radio stanice i 43 televizijske stanice. Tačna statistika o broju onlajn medijskih portala nije dostupna. [3]
Sa obzirom na veliki broj medija, i količinu dostupnog sadržaja, izvještaj je pokazao da jedan od problema u radu medija i problem medijske pismenosti građana.
Milorad Milojević, novinar iz Banjaluke smatra da vrlo mali broj građana stvarno može kritički i objektivno da razloži informacije koje dobija putem medija,
„Često snimam ankete, radim sa građanima i ono što sam zapazio jeste da vrlo lako padnu pod uticaj populističke politike… Čini se da se od rata na ovamo malo odmakli od zakopanih rovova.“ [4]
I za novinare, pogotovo one zaposlene u lokalnim zajednicama, veliki je izazov ne potpasti pod uticaj politike i uspjeti objektivno i etički izvještavati.
Kako novinar Milojević govori u sklopu istraživanja, upravo je glavni izazov očuvati nezavisnost novinara i ne podleći pod bilo kakav uticaj cenzure i autocenzure.
„Najveći izazov je napraviti priču takvom da je svako razumije i da ne može da se kaže da je pristrasna po bilo kom osnovu. Novinari treba da rade za sve građane, a ne za političare, poslovne ljude ili kriminalce“, govori on. [5]
Umjesto zaključka
Stalni politički pritisci jačaju, pogotovo u lokalnim medijima, zbog čega se i izgubilo profesionalno novinarstvo. Takođe, veliki problem je i izostanak adekvatnog procesuiranja napada na novinare. Jako mali postotak prijavljenih slučajeva je riješen, a i ako su riješeni oni su tretirani kao prekršajno, a ne kao krivično djelo. Tako se napadi na novinare tretiraju kao remećenje javnog reda i mira, a ne kao krivično djelo kršenja prava novinara na izvještavanje, čime se umanjuje težina tih krivičnih djela.
Novinari su pod stalnim pritiscima, a sve dodatno otežava i finansijska situacija. Novinari rade za više medijskih kuća, a primanja su jako mala. Nezvanični podaci udruženja novinara otkrivaju da je plata novinarima u prosjeku 500-600 KM i da samo novinari i urednici koji rade za medijske kuće finansirane iz inostranstva imaju veći mjesečni dohodak. Novinari su angažovani na kratkoročne ugovore. [6]
Novinarima je potrebna pomoć kako bi se izborili za dostojanstven rad u lokalnoj zajednici, no prije svega potrebno im je jedinstvo u toj borbi i insistiranju da novinarska profesija mora biti oslobođena od svakog uticaja, jednako koliko mora biti odgovorna za svaku napisanu i izrečenu riječ. Za ozbiljno i slobodno novinarstvo mogu se izboriti samo novinari.
Ovaj članak je objavljen u sklopu projekta ‘’Stvarni glas novinarstva’’. Projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.
[1] Centar za postkonfliktna istraživanja. Intervju za potrebe istraživačkog projekta „Stvarni glas novinarstva“. Januar – april, 2018. godine.
[2] Centar za postkonfliktna istraživanja. Intervju za potrebe istraživačkog projekta „Stvarni glas novinarstva“. Januar – april, 2018. godine
[3] Regulatorna agencija za komunikacije (RAK) https://www.rak.ba/bos/
[4] Centar za postkonfliktna istraživanja. Intervju za potrebe istraživačkog projekta „Stvarni glas novinarstva“. Januar – april, 2018. godine
[5] Centar za postkonfliktna istraživanja. Intervju za potrebe istraživačkog projekta „Stvarni glas novinarstva“. Januar – april, 2018. godine
[6] IREX Media Sustainability Index https://www.irex.org/resource/media-sustainability-index-msi

author: Anja Zulić


text:
Ispovjest: Pogled pun prezira | Balkan Diskurs
Slobodan Blagovčanin
2. jula, 2018.
„Njegov pogled pun prezira, koji do tada bezbroj puta nisam tako shvatala, uvjeravao me je da bez mene ne može da živi. Ubjeđivao me je kako je to jedini način.“
„Da. Pljunuo me je! Opet je govorio da sam kurva, koja svima daje osim njemu. Opet je izgovarao gnusnu laž i tjerao me da se pravdam. U mom autu, na parkingu. Preplavio me je bijes. Poželjela sam učiniti isto, dok sam ga tjerala iz auta. Naivno je izašao, dobacujući kroz otvoren prozor da će leći ispod auta, govoreći mi da ga ubijem“, ovako započinje priču djevojka koja je trpila nasilje od svog momka.
Pod uvjetom da bude anonimna nastavila je: „Njegov pogled pun prezira, koji do tada bezbroj puta nisam tako shvatala, uvjeravao me je da bez mene ne može da živi. Ubjeđivao me je kako je to jedini način. Udaljio se na tri metra od mog auta i legao tačno pod farove, vjerujući da nisam spremna da se osvetim. Udaljio se tri metra od mog auta i legao tačno pod farove, vjerujući da nisam spremna da mu se osvetim“.
Prema njenim rječima, dok je mjenjač ubacivala u rikverc, nije znao da su joj sva njegova poniženja prošla kroz glavu.
„Nije mogao da zna da mi je odmah kroz glavu prošla slika njegovih šaka po mom licu, one kobne noći kada me je odvezao u obližnju šumu. Nije mogao da zna prezir, koji mi je još jednom došao, kada sam se sjetila poniženja pred prijateljicama dok me je izvlačio iz kluba. Nije mogao ni da zna koliko sam noći preplakala zbog njegove ljubomore. Nije imao pojma koliko me je povrijeđivao kada je tražio da mu šaljem svoju lokaciju kada bih mu rekla da sam u šopingu, da sam u DM-u, Merkatoru, Stradivariusu…“, kazala je ona.
Zapitala se i kako je mogao da zna kada ju je „svakodnevno nazivao kurvom jer je samo željela da se čuva za njega do braka“.
Nakon jednog od njegovih batinjanja, kazala je da se sjetila i reakcije svoje porodice koja je odlučila sve da zataška. „Osjećala sam se poniženo. Znali su svi da je nasilan prema meni ali ja ga volim“, kazala je ona.
Slike od kobne noći, kako je kazala, vratila joj se ponovno. „Jedan šamar, pa drugi. Zujanje u ušima i moja glava naslonjena na prozoru dok se borim za vazduh. Trenutak dok se kiša slivala niz prozor i moje misli kako želim da prestane tortura. KURVO! KURVO! Svima daš osim meni! Njegova ruka u mojoj kosi, a onda moja kosa u njegovoj ruci“, kazala je ona.
Osjećaj bezvrijednosti, kako pojašnjava, osjetila je u svojim žilama i onda poželjela da nestane.
„Iz rikverca sam ubacila u brzinu, začula se škripa a onda gas. Nakon više od godinu dana, ponovo sam se osjetila vrijednom, sposobnom i svojom. Ništa me nije plašilo!
Moje obje ruke na volanu i desna noga do poda na gasu. Adrenalin.
Neću vas lagati, žmirila sam. Na tren me je iznenadilo što nisam ništa osjetila pod sobom, a onda sam shvatila. On, kojeg sam ludački voljela. On, zbog kojeg sam izgubila najbolje prijatelje. On, zbog čijeg nasilja sam počela da sumnjam u ljubav svoje porodice. On, zbog kojeg je moj život bio zatvor. On, on, on. Sve vrijeme je bio najobičnija kukavica! Kukavica, koja je u mom retrovizoru trčala, kao, bez glave. Bijednik, još jednom nije imao hrabrosti da se suoči sa samim sobom. Dok sam gledala u retrovizoru kako kukavički izmiče između auta, odahnula sam nakon mnogo vremena“, ispričala je ona.
Nakon toga, kazala je, da je nestao kavez a na rukama je osjetila da joj spadaju lanci.
„Moja bedra su odjednom ponovo postala slobodna, a kunem se da sam mogla čuti kako pucaju okovi na njima.Po prvi put nisam bila žrtva, po prvi put nije dominirao nad mnom. Po prvi put sam ja bila nasilnik, a on žrtva. Nije mi dopustio da mu pokažem kako je biti sa druge strane, jer je bježao. I neka je. Zauvijek ću mu ostati zahvalna na tome!“, kazala je ona.
Dok priča ovu priču muškarcu, prijatelju, koji sjedi preko puta nje, konobar ih prekida i pravda se kako nema crnog čaja već zeleni. „U ovim slučajevima tražim kafu, ali nije mi bilo bitno. Samo sam osjećao bijes prema kukavicama, koje sebe smatraju muškarcima. Osjetio sam želju da prođe kroz nečije ruke, baš kako je ona prolazila kroz njegove. Bijes, srećom nije dugo potrajao“, kazao je muškarac koji je slušao ispovjest.
Bijes, kako je on kazao trajao je do momenta kada je bacio pogled prema toj djevojci i njenom osmjehu, koji je bio pun ponosa, zadovoljstva i samopouzdanja.
„Samo mi ostaje žal, što on nije bio tu da vidi šta je napravio od nevinog osmjeha. Što nije bio tu, dok smo se smijali njegovom kukavičluku. On nikada neće razumiti da njegova fizička dominacija, nije način da bude muškarac“, poručuje prijatelj od djevojke koja je bila izložena nasilju.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Slobodan Blagovčanin


text:
Holandski mediji i genocid u Srebrenici: reportaža ili prikrivanje? | Balkan Diskurs
Anna Idzinga
11. jula, 2018.
Reportaža holandskih medija o ratu u Bosni djelomično objašnjava zašto su holandski političari i javnost u konfliktu oko uloge koju su imali Dutchbat vojnici tokom rata.
Dok se rasprava o konfliktima na Balkanu nastavlja u zapadnjačkim medijima, holandski novinari vjeruju da javnost nema interesa za tu temu, a čak i holandski političari ostaju indiferentni prema njoj. (J. Wieten, 2002: 31).
Prema riječima Davida S. Rohdea, Američkog autora i istraživačkog novinara, jedan se razlog za taj nedostatak interesa može pripisati činjenici da medijska pokrivenost tokom rata nije odražavala stvarnost na terenu. Holandski novinar Bart Rijs, koji je radio u Bosni i Hercegovini 1992. godine, i od 1994. do 1998. godine, krivi sebe za nedostatak tačnog i raznovrsnog medijskog pokrića. On vjeruje da se previše oslanjao na medijske izvještaje iz drugih gradova i da je bio previše željan da vjeruje vanjskim izvještajima o ulozi holandskog bataljona u Srebrenici. Kako kaže Rijs, brutalni masakr 8,373 bosanskih dječaka i muškaraca od strane Armije Republike Srpske i paravojne grupe Škorpioni u UN-ovom ‘sigurnom području’ Srebrenice je bio iznenađenje novinarima, kao i holandskim političarima i mirovnim snagama.[1]
Naslovi objavljeni u holandskim novinama u periodu od jula 1995. do juna 2015. godine nude zanimljive uvide u to kako su holandski mediji pokrivali pad Srebrenice i uticali na javno mišljenje.
Prije nego što je Srebrenica pala u ruke srpskih snaga u julu 1995. godine, holandski mediji su se fokusirali na blagostanje holandskih plavih šljemova. Umjesto da pokrivaju priče ljudi koji gladuju, koje ubijaju i koji su zlostavljani, mediji su predstavili holandske plave šljemove kao žrtve. Jedan od tih naslova je bio Dutchbat napušta pozicije na jugu Srebrenice (Algemeen Nederlands Persbureau, 11 July 1995). Ovaj članak je opisao vojnike holandskog bataljona Dutchbat kako bježe iz Srebrenice prema Potočarima, zajedno sa hiljadama stanovnika. Još jedan članak, pod naslovom Zračni napadi su bili neuspjeli, stanovnici Srebrenice su nestali, Srbi pucaju na Žepu i Goražde – Dutchbat u bijegu (Eindhovens Dagblad, 12 July 1995), se fokusirao na blagostanje trideset holandskih vojnika koje su zarobili Srbi. Članak Pad Srebrenice bi mogao značiti odlazak plavih šljemova (De Stem, 12 July 1995) je izrazio zabrinutost za reputaciju holandskih plavih šljemova, tvrdeći da bi ostanak u Srebrenici doveo do daljnjeg poniženja. Zajedno, ovi članci opisuju kako su holandski mediji stavili žrtve iz Srebrenice na periferiju dok su reportirali o situaciji na toj lokaciji.
Tek je u septembru 1995. godine, mjesecima nakon genocida, objavljen članak koji se bavio velikim brojem nestalih, pod naslovom: 8,000 muslimana iz Srebrenice još uvijek nisu pronađeni (NRC Handelsblad, 15 September 1995). Ovaj članak je bio skeptičan prema ulozi holandske vlade u padu Srebrenice, opisujući kako su bosanski Srbi odvojili 3,000 dječaka i muškaraca bosanskih Muslimana od njihovih žena, djece, i starijih osoba, pod direktnom supervizijom holandskih plavih šljemova. Tih 3,000 dječaka i muškaraca je bilo pogubljeno, dok je ostalim stanovnicima dopušteno da napuste grad i krenu za Tuzlu.
U oktobru 1995. godine, General Dutch Press Bureau (ANP) je objavio članak pod naslovom Američki mediji su otkrili ulogu holanđana u Srebrenici (ANP, 8 October 1995). Tu, autor ispituje članke objavljene u New York Times-u i u Boston Globe-u, koji su bili kritični prema ulozi holanđana. U ovom članku, glasnogovornik za holandsko Ministarstvo odbrane tvrdi da holanđani nisu imali opciju da drugačije postupe, ali su obje novinske kuće signalizirale da će to ostati nedovršena tačka rasprave u Holandiji. Holandski novinar spominje dobro poznatu fotografiju generala Ratka Mladića, komandanta jedinica bosanskih Srba koje su izvršile masakr u Srebrenici, na kojoj stoji zajedno sa holandskim potpukovnikom Thomasom Karremansom, zapovjednikom Dutchbat vojnika, ali ne objašnjava kontekst u potpunosti. Ovaj sastanak dvojice vojnih vođa je bio viđen kao ključni trenutak u kojem je Karremans dao Mladiću službeno dopuštenje da zauzme sigurno područje, što je na kraju dovelo do genocida u Srebrenici.
Bitno je spomenuti da su se u istom mjesecu objavljivanja ovih kritičnih članaka u Holandiji pojavili članci sa naslovima kao što je Pronk [bivši ministar za razvoj i saradnju] daje izbjeglicama iz Srebrenice još novca (ANP, 25 October 1995). Nakon otkrića masovnih grobnica u Srebrenici i oko nje, rane 1996. godine, članci koji objašnjavaju kako holandska vlada opet donira novac izbjeglicama iz Srebrenice su činili da izgleda kao da holandska vlada pokušava prikriti ulogu holandskih plavih šljemova i izbjeći bilo kakva izvinjenja.
Do danas, niko ne može biti siguran koliki je bio uticaj holandskog Ministarstva odbrane na medijske reportaže u Srebrenici. Prema riječima Carolien Brugsma, urednice informativnog holandskog programa NOVA od 1992. do 1999. godine, Ministarstvo odbrane je bilo odgovorno za sakrivanje ili “gubljenje” izvještaja. Brugsma vjeruje da vladu nije bilo briga za Open Government Act, koji omogućava javno pravo pristupa informacijama vlade, i da je aktivno radila na tome da spriječi pristup. Novinari Frank Westerman i Bart Rijs se slažu: Ministarstvo odbrane je bilo odlučno da fokus javne rasprave zadrži na Ujedinjenim Narodima, umjesto na holandskoj vladi, kako bi zaštitilo blagostanje i reputaciju Dutchbat vojnika, koji su se već morali nositi sa javnim poniženjem.[2]
Nedavne publikacije su ukazivale na to da su Dutchbat vojnici voljni da pričaju, ali su na kraju odlučili da šute, možda da bi spasili reputaciju svog zapovjednika, potpukovnika Karremansa. Prema riječima Dutchbat veterana D.Z., blokada informacija i nevoljkost veterana da pričaju o Srebrenici više ne postoje. On je rekao da “Niko nije pričao, u strahu da će samo doliti ulje na vatru. Ali sada kada Karremans neće biti tužen, ljudi počinju govoriti.” Ovo je dovelo do nekoliko članaka u maju i junu 2015. godine, sa naslovima koji su uključivali Ministar zaustavio zračne snage (Tubantie, 30 May 2015) i Moguće je da postoje slike Srebrenice (De Gelderlander, 15 June 2015).
Zbog nametljivog odnosa holandskog Ministarstva odbrane prema medijima u periodu od 1992. do 1995. godine, mediji su težili da se fokusiraju na neuspjehe Ujedinjenih Naroda i holandske vlade, umjesto istraživanja redosljeda ratnih događaja. Nepotpuno izvještavanje je s vremenom imalo za rezultat previđene činjenice. Teško je zaključiti do koje mjere se takvi previdi mogu pripisati novinarima i medijima, s obzirom na to da je njihov zadatak da pružaju tačne informacije bio otežan od strane Ministarstva odbrane, kao i srpskim ograničenjima na broj novinara u državi.
Dvadeseta godišnjica genocida u Srebrenici, 2015. godine, je ponovo dovela do povećane medijske pažnje na ovu temu. U julu 2015. dokumentarac koji otkriva nove činjenice osporavane istorije, uključujući dokumentaciju masovnih grobnica oko Srebrenice u vrijeme masakra, je bio prikazan na holandskoj televiziji. Nadamo se da će nove perspektive i informacije dovesti do istine o tome šta se desilo u Srebrenici i da će pružiti bolji uvid u uloge koje su igrali holanđani i drugi – uloge koje su dovele do ove strašne tragedije.
—
Daljnje čitanje:
Heuvelman, A., Fennis, B. (2011). Mediapsychologie. Den Haag: Boom Lemma.
Raad voor Media en Ontwikkeling (2003).  Over het Krachtveld tussen Burger, Media en Politiek. Den Haag: Sdu Uitgevers.
[1] Rijsdijk, E. (2014). Europe’s worst massacre. The making of Srebrenica into a global area. Skript Historisch Tijdschrift, 24(1), 49-64.
[2] Wieten, J. (2002). Srebrenica: een ‘veilig’ gebied. Deelstudie: Srebrenica en de journalistiek. Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie (NIOD).

author: Anna Idzinga


text:
Stvarni Glas Novinarstva (III dio) | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
25. jula, 2018.
S ponosom objavljujemo završetak istraživačkog projekta Stvarni glas novinarstva (RVJ), koji je implementiran od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), u saradnji sa Balkanskom istraživačkom mrežom (BIRN) BiH i WARM Fondacijom Sarajevo.
Ovaj projekat je započeo u oktobru 2017. godine, sa ciljem poboljšanja ukupnog položaja novinara i aktivista kako bi se spriječilo dalje kršenje slobode medijskog izražavanja u BiH. Projekat je realizovan tokom devet mjeseci, tokom kojih smo intervjuisali 30 lokalnih novinara širom BiH, iz različitih medijskih kuća.
Tokom devet mjeseci intenzivnog istraživanja prikazali smo prave, svakodnevne borbe sa kojima se novinari i reporteri suočavaju u njihovoj borbi za stvaranje nepristrasnog, objektivnog i relevantnog sadržaja. Opšti uspjeh ovog projekta može se vidjeti u završnom izvještaju “Stvarni glas novinarstva: izvještaj o stanju slobode medija u 17 lokalnih zajednica u BiH”, koji je predstavljen tokom konferencije u Sarajevu, 18. maja 2018. godine. Osim štampanog izdanja, izvještaj je objavljen na internet stranicama Balkan Diskursa i CPI. Takođe smo u sklopu projekta objavili šest članaka, uključujući:
“Medijska slika u BiH: neodrživost i djelimična sloboda“
“Lokalni mediji u BiH: finansijska ovisnost i politički uticaj”
“Medijska slika u Republici Srpskoj: polarizacija i finansijska zavisnost”
“Hercegovački mediji: problem ideologije i autocenzure“
“Za ozbiljno i slobodno novinarstvo mogu se izboriti samo novinari”
Tokom trajanja projekta, aktivnosti i rezultati istraživanja su dodatno promovisani putem strateške kampanje na društvenim mrežama Aktivnim objavljivanjem informacija o projektu na internet stranicama CPI i Balkan Diskursa-a, došli smo do +102.000 mjesečnih posjetitelja, a kroz najave na Balkan Diskurs i CPI-ovim platformama na društvenim medijima (Facebook, Instagram i Twitter), došli smo do više od 9,500 pratilaca. Zaključno sa julom 2018. godine, kroz online i offline aktivnosti, projekat je obuhvatio više od 274,000 ljudi.
Ovaj projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja –Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.

author: Balkan Diskurs


text:
Ribar koji je umalo upecao Nobelovu nagradu | Balkan Diskurs
Slobodan Blagovčanin
8. augusta, 2018.
Arapsko proljeće u Siriji imalo je za rezultat preko 5 miliona izbjeglica u Evropi i desetine hiljada istih čije kosti je progutao Mediteran. Dok je Sirija gorila, a izbjeglice bježale u potrazi za sigurnim životom, ruku spasa im je pružao Kostas Pinteris sa ostrva Lezbos.
Ostrvo Lezbos koje je decenijama ostavljalo ljude bez daha i posljednjih nekoliko decenija bila jedna od omiljenih turističkih destinacija, danas je Oaza spasa mnogobrojnih sirijskih izbjeglica koje glavom bez obzira bježe od ratnog vihora u njihovoj domovini. Rat u Siriji je izazvao velike migracije ljudi ka Evropi, pokazao humanost Turske, podijelio Evropsku Uniju i slobodno možemo reći bio jedan od okidača ka „Brexit-u“.
Tokom svih ovih dešavanja u mjestu Skala Sikiminia živi Kostas Pinteris, skromni grčki ribolovac koji je živio i preživljavao od ribolova. Dane je provodio na svojoj brodici sa koje je bacao mrežu i zatezao štapove za ribolov, noću bi spavao u porodičnoj kući u kojoj živi sa roditeljima. Njegov mirni ribarski život poremetila su dešavanja u svijetu. Njegov telefon bi dostizao usijanje i to jako često u pola noći, a njegova porodična kuća postala je centar za volontere. Ribarska brodica postajala je utočište za davljenike u moru, a njegova nominacija za Nobelovu nagradu udarila je šamar svim „Europejcima“ koji su se pobunili protiv pomoći izbjeglicama.
Kada se Kostas pojavio među nama, nismo uopšte znali o kome se radi. Vidjeli smo ogromnog, ali mirnog i staloženog čovjeka, u čijim očima nije bilo ničega drugog do tihe živosti, ali i zbunjenosti od svih nas koji smo došli iz različitih dijelova Evrope da učimo o Interkulturalnosti. Njegove ruke su bile snažne, a dlanovi izbrazdani i izderani od konopca njegovog sidra. Sjedio je blizu mene i staloženo posmatrao kako se čitava grupa razmaženo buni jer nam večera kasni.
Kako bih prekinuo dokolicu upitao sam ga odakle je i čime se bavi. Kratko je odgovorio da je ribar iz malog sela Sikimini na sjeveru Lezbosa, udaljenog oko 10 kilometara morem od Turske.
„Dok sam bio dijete bavio sam se poljoprivredom. Zajedno sa svojim roditeljima dane smo provodili na plantažama maslina. Slobodne dane bih provodio kod bake i djeda. Oni su najveći razlog moje pasije prema morskim valovima i ribarskim mrežama. Tada sam zavolio brodice i poželio da kada porastem i ja posjedujem jednu“ govori Kostas, a onda sa ponosom u glasu nastavlja: „Već nekoliko godina imam svoju brodicu od koje sam nekada mogao pristojno da živim.“
Tih dana turska usluga u restoranima, na sreću, je bila izuzetno spora, a Kostas velikodušan i spreman da odgovori mojoj radoznalosti. Kako sam bio začuđen jer je govorio u prošlom vremenu, krenuo mi je potresno pričati svoju herojsku priču.
„Sve je počelo sa ratovima u svijetu, kad su mnogi poželjeli se domoći evropskog tla jer su vjerovali da je to njihova karta za spas. U malim čamcima dolazili su u sve većem i većem broju. Moram priznati da sam u početku bio jako skeptičan. Onda je počelo da ih dolazi sve više, u sve manjim čamcima i brodicama.“
Uz uzdah pravi kratku pauzu, a onda nastavlja: „Prestao sam da pecam ribe, moj život se promjenio za 180 stepeni! Pecao sam ljude, ponekad sam i mrtva tla izvlačio iz mora.“
Na moj uzrujani pogled, ovaj živi superheroj nastavlja: „Da. To je moj život! Spasio sam hiljade unesrećenih migranata. Nažalost, za neke je bilo kasno, ali davao sam sve od sebe. Tokom takvih perioda danima ne bih imao vremena da privređujem za sebe, a moj život je bio pomaganje unesrećenih. Živio sam isključivo od roditelja“, završavajući poslednju rečenicu, kratko se osmjehnuo kao da se je pribojavao osude sa moje strane.
Naišao je na moj nijemi pogled i sebičnost koja se ogledala u iščuđivanju kako ga nije bilo strah za sebe.
Usljedila je burna i emotivna reakcija, kao reakcija kada poželite da se odbranite: „Plašio? Naravno da sam se plašio! Pozivi su stizali u gluho doba noći i to često kada je more od silnih vjetrova bilo razjareno. Obalska straža nije smjela reagovati, kolege koje su do tada sa mnom odlazili u „Pecanje ljudi“ ostajali bi njemi, što sam razumjevao obzirom da su porodični ljudi.
I šta onda vi da radite? Znate da možete pomoći nekoj majci, djetetu ili starcu, a vi se okrenete na drugu stranu i nastavite da spavate? Ne bih mogao nikada živjeti sa takvom spoznajom. Ponekad je bilo toliko ljudi na mojoj brodici da sam čak i ja sumnjao u njenu izdržljivost“.
Danima i noćima iz roditeljskog doma je izlazio i pomagao ljudima, bez da je zauzvrat ikada išta dobio. Međutim, skroman kao i prvog trenutka kada sam ga upoznao, dodao je:
„Kada sam se iscrpljen vraćao kući bilo mi je dovoljno što sam znao da sam spasio živote tog dana ili noći“.
Onda je sa dozom ponosa i nevinim dječijim osmijehom prisjetio se jedne noći kada je spasao veliki broj ljudi :
„Kada smo došli na kopno, spaseni su stali u red i čekali mene. Neko me je pozvao, a onda su redom prilazili da me grle i ljube, zahvaljivali su se! Bilo je čudesno, starci i starice su željeli da mi ljube stope i na taj način iskažu svoju zahvalnost. Taj momenat, tu noć i taj osjećaj neću nikada zaboraviti.“
Iako je večera uveliko bila poslužena, nisam se previše obazirao. Mojoj radoznalosti i želji da čujem što više od ovog heroja nije bilo pomoći. Duboko u sebi sam znao da bi bilo primjereno sačekati da se večera završi i da obuzdam svoju radoznalost, međutim izjedala me pomisao na nepravdu da čovjek koji spasava i koji je spasavao ljude je prepuštan sam sebi, bez ikakve pomoći od nadležnih vlasti. Kostas je na trenutak odložio svoj pribor za jelo i započeo:
„Evropska unija nikada nije pomogla ni meni, a ni mom selu ni sa jednim jedinim centom tokom ove krize. Ruku na srce, moram priznati da je Vlada Grčke u februaru ove godine nakon kvara na mojoj brodici kupila mi mehaničke djelove za brod, koji sam sam popravio.“
Nakon par trenutaka tišine u kojima mi se činilo kao da razmišlja, dodao je:
„Pa da. To bi bilo to. Nikakvu drugu pomoć nisam dobio.“
Nedaleko od nas sjedio je i gospodin Gurkan, organizator čitavog događaja na čiji nagovor je Kostas i došao. Čitavu noć se trudio da umiri učesnike zbog večere koja je kasnila, te mi se nije činilo da prati čitav naš razgovor. Onda je u jednom trenutku, taman kada se je naš heroj spremao da ponovo uzme pribor za jelo, rekao:
„Kostas, zašto se nisi pohvalio svojom nominacijom“?.
Kako nisam bio upućen o čemu je riječ, šutio sam i pogledom uperenim prema Kostasu čekao odgovor. Negodujući u tom trenutku, više što mora to uopšte da spominje, nego što smo ga omeli tokom večere rekao je:
„Iako mi to nije nešto posebno bitno, neko se je sjetio da me nominuje za Nobelovu nagradu. U tim trenucima bilo mi je mnogo draže što se je u svijetu govorilo o mom selu, o Skali Sikiminiji kao mjestu dobrih ljudi. Zaista nisam obraćao previše pozornosti na nominaciju. Pomagao sam i pomagaću jer sam čovjek i jer smatram da svi ljudi zaslužuju pravo na život!“
Ubrzo nakon toga, spori turski konobari su počeli da pospremaju tanjire koje je razjarena rulja brzinom bljeska počistila. Iako je običaj nalagao da nakon večere svi učesnici imaju zajedničko druženje, nisam im se pridružio. Otišao sam u svoju sobu i razmišljao dugo o čovjeku koji pomaže i ne traži ništa zauzvrat, o čovjeku koji je spreman rizikovati svoj život i svoju najveću ljubav, brodicu, kako bi pomogao nepoznatim ljudima o kojima evropska štampa bruji u negativnom kontekstu.
O čovjeku koji me je svojom dobrotom zapitao da li sam sebičan, svojom smirenošću podsjetio na sve trenutke kada nisam pomogao, čovjeku koji me je nadahnuo da o njemu pišem, znajući da ni hiljade stranica nisu dovoljne da se u njima pokaže njegova veličina!
Autor posebnu zahvalnost za izradu ovog članka upućuje: Athanasioss Dimou, za nesebičnu pomoć koju je pružio u izradi teksta i Gospodinu Gurkan Akcaer, organizatoru događaja.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.


text:
Pretty Woman Forum: Heroine iza društvenih mreža | Balkan Diskurs
Azra Memišević
16. augusta, 2018.
Pretty Woman Forum predstavlja facebook grupu koja broji 47.826 članica iz cijele BiH, regiona, ali i ostatka svijeta. Prvobitni plan je bio da služi za razmjenu informacija, savjeta, iskustava, međutim, vremenom je postala servis za pomoć ljudima kojima je potrebna.
Riječ je o Forumu koji je za mnoge žene sastavni dio života, mjesto na kojem su počele pomagati jedna drugoj, činiti jedna za drugu ono što nikad nisu činile za nekog. Vremenom su dobre duše i vrijedne ruke počele mijenjati tuđe živote.
„Ideja za grupu ovakvog tipa kakva je danas došla je spontano iz grupe koju sam napravila za prodaju odjeće. Žene su same izrazile želju da se između sebe organizujemo i bar jednom mjesečno pomognemo jednu porodicu ili bolesno dijete. Budući da sam radila duži niz godina u humanitarnoj organizaciji, nekako sam preuzela brigu da sve bude transparentno i da se pomogne onima kojima baš treba”, kaže Nina Grebo majka tri djevojčice i administratorka Facebook grupe.
Glavni cilj grupe je da se pomogne onima na margini, bolesnim i nemoćnim.
„Meni srcu je najdraža akcija koja još uvijek traje, a to je pomoć sinu moje prijateljice, Marku, koji je obolio od retinoblastima, kancer oka. Žene s Foruma su pomogle da se izvrše dodatne pretrage te pokriju ogromni troškovi koju ova grozna bolest nosi”, kazala je Nina.
Jedna od mnogih humanitarnih akcija pokrenuta je i za šesnaestogodišnjakinju Nejru Hafizović. Nejri je dijagnosticiran tumor na mozgu te joj je hitno bila potrebna operacija i izmještaj u Tursku. Njen predračun za operaciju i kemoterapije iznosio je 37.500 eura. Operacija zbog kompleksne bolesti nije mogla čekati, a novac se morao uplatiti u roku od mjesec dana.
Nakon nekoliko dana od prve objave, pronađen je donator koji je odlučio pokriti troškove Nejrinog liječenja.
„Ona je sada u Turskoj gdje čeka operaciju i svaki dan se javlja. Ima super njegu i predviđaju 100% oporavak. S neizvješnošću očekujem njen povratak u Bosnu”, kaže Nejra ogolj, budući politolog, kreativac, humanista i administaratorka Faceboog grupe.
Članice Foruma osim svakodnevnih pojedinačnih posjeta su skupljale humanitarnu pomoć i za ustanove Psihijatrijske bolnice Jagomir, Roditeljske kuće, Zavoda Mjedenica i druge.
„U Psihijatrijskoj bolnici Jagomir smo pomogle 22 pacijentice koje su dobile paket higijenskih potrepština, kafe, slatkiša, knjiga. Za to je se odazvalo oko 70 žena s Foruma. Na kraju smo dobile i zahvalnice, ruže i nekoliko primjeraka ručnih radova iz njihove radionice.”, prisjeća se Grebo.
Forum je dokazao da se sve članice, čiji broj konstantno raste, odlično razumiju. Razumiju probleme, brige i teškoće drugih. Razumiju da će njihov zajednički doprinos pomoći nekome i promijeniti mu život nabolje, te na tome svakodnevno rade, pokazuju svoju solidarnost i ljudskost.
„Ne bih zanemarila ni druge aspekte Foruma, a to je da su neke žene uspjele razviti mali biznis kroz veze i savjete koje su dobile od drugih članica grupe. Neke su stekle trajne prijatelje. Sve u svemu jedna pozitivna priča. Povremeno dođe do zasićenja jer je ogroman broj žena koji vas zasipaju velikom količinom često suvišnih informacija. Međutim Forum ne čine pojedinci ili administratorke, već žene koje su uvijek spremne pomoći“, zaključila je Grebo.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Azra Memišević


text:
Marina Adamović: Humanitarka bez granica | Balkan Diskurs
Svetlana Rajković
14. septembra, 2018.
Ne sećam se kada sam je prvi put videla. Znam da je sedela u invalidskim kolicima i sakupljala novac za lečenje onih kojima je novac potreban. Bar je tako pisalo na onima kartonima koje je okačila sa svih strana svojih kolica. Nekoliko puta sam ostavila svoj prilog nadajući se da će ovog puta otiću u prave ruke. Iskreno, nisam mnogo ni obraćala pažnju na nju.
Sećam se da sam ranije stalno ostavljala novac jednom dečku koji je sedeo u pešačkoj zoni u invalidskim kolicima, a onda se ispostavilo da nije invalid i da posle „odrađene smene“ ustaje iz kolica i pešači do kuće. Kupovala sam i čestitke za pomoć deci sa smetnjama u razvoju. Posle sam saznala da novac ne odlazi toj deci, već ljudima koji štampaju čestitke.
Zato sam i izgubila interesovanje. Umorila sam se od tih lažnih prosjaka i onih koji skupljaju novac u nazovi humanitarne svrhe da bi kasnije taj novac završio ko zna gde. Svaka čast izuzecima kojih je veoma malo. Ovo je priča upravo o jednom takvom izuzetku.
Prolazila sam tako dan za danom pored nje. Nije bila na istom mestu, ali je bila u istim starim kolicima, sa istom onom teglom u kojoj su ljudi ostavljali svoje dobrovoljne novčane priloge. Menjala je fotografije i apele za pomoć onima kojima je neophodan novac za lečenje, uglavnom u inostranstvu. I obično je novac skupljala za decu ili mlađe ljude. Dani su prolazili, nedelje, meseci… Svakodnevno je bila u pešačkoj zoni, a ja sam prolazila pored nje i po kad-kad ostavljala neku sitninu. Jednog dana kod nje na kolicima, videla sam fotografiju ćerke mog prijatelja. Skupljala je novac za njeno lečenje. Devojčica boluje od retke bolesti i ja sam to znala. Pozvala sam svog prijatelja i pitala ga da li zna da ova žena skuplja novac za lečenje njegove ćerke. Rekao je da zna i da je do sada uplatila pozamašnu sumu novca.
Trgla sam se. Tek tada sam, posle svih reči hvale koje je rekao o njoj, saznala da zaista taj novac ide tamo gde je i potreban. Zapravo, tada sam poverovala da postoji neko kome zaista možeš da veruješ. Ljudi su i počeli da joj veruju. Verovatno kada su se zaista uverili u njeno dobročinstvo i kada su i mediji počeli da pišu o njenom humanitarnom radu.
Onda sam počela da se raspitujem o njoj. Saznala sam da preko dvadeset godina ima probleme sa kostima, ali je pre nekoliko godina bolest savladala i kretanje joj je organičeno. Studirala je francuski jezik i prava. Sada skuplja novac i pomaže onima kojima je isti potreban za lečenje, piše poeziju, a novac od prodatih knjiga šalje u humanitarne svrhe. I ne traži ništa. Kaže da joj ništa nije potrebno.
Srećna je što može da pomaže drugima i tako ispunjava svoju misiju. Za nju ne postoje samo oni koji žive u jednom delu zemlje. Šalje novac u razna mesta. I tu je stalno. Po suncu, kiši, snegu, vetru. Sa istim ciljem. Da i danas učini dobro delo i pomogne nekome. A imala je probleme, nije da nije. Krali su joj novac, nisu joj dozvolili da parkira svoja kolica ispred izloga sa garderobom, dotrajala kolica su se kvarila, te neko vreme nije mogla da nastavi svoju misiju. Pre izvesnog vremena, neko je preko društvenih mreža pokrenuo akciju o sakupljanju priloga za kupovinu drugih kolica. I dobila je svoja kolica kako bi nesmetano mogla da obavlja svoj posao humanitarke. Lokalna zajednica je veoma podržala u borbi sa vetrenjačama.
U decembru prošle godine, dobila je svoje mesto pod suncem i konačno je njen rad prepoznala i lokalna samouprava. U pešačkoj zoni joj je napravljena mala kućica u staklu pod nazivom „Banka dobročinstva“. U svakom trenutku, u malim staklenim kutijama, možete ostaviti novac koji će sigurno otići u humanitarne svrhe. Sada znam da su i moji prilozi sa početka priče, išli u prave ruke. Priznajem, nisam verovala, sada verujem.
I zapamtite njeno ime. Marina Adamović. Humanitarka. Pesnikinja.Hrabra žena koja se bori za ono što želi. Bori se za druge. Ako prolazite pored nje, ostavite koji dinar. Znajte da će otići u sigurne ruke i da ćete zaista pomoći onima kojima su operacije neophodne.
Umalo da zaboravim. Marina živi u Nišu.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

created: 14. septembra, 2018.

author: Svetlana Rajković


text:
Mladi su budućnost: Akademija za mlade lidere u civilnom društvu | Balkan Diskurs
Amra Džonlić
4. oktobra, 2018.
Mnogi tvrde da u ovoj državi nema prosperiteta i nade. Dok mladi u potrazi za zaposlenjem odlaze u druge zemlje, postavlja se pitanje ko je odgovoran za sprovođenje promjena potrebnih za prosperitetnu budućnost?
Ovo je priča o jednoj akademiji i dvadeset izuzetnih mladih ljudi širom Bosne i Hercegovine koji su ostavili po strani nametnute društvene podjele u nastojanju da postanu lideri koji će donijeti pozitivne promjene u svojim zajednicama.
Ova priča počinje 1993. godine sa grupom studenata iz Njemačke koji su odlučili da pomognu mladima u Bosni i Hercegovini (BiH) i Hrvatskoj tokom ratnih dejstava koja su trajala od 1992. do 1995. godine. Njihove humanitarne aktivnosti su postigle značajan uticaj i rezultirale uspostavljanjem fondacije Schüler Helfen Leben (SHL), trenutno najveće humanitarne organizacije u Njemačkoj kojom upravljaju mladi. Kako se organizacija nastavila razvijati, realizovani su mnogi kratkoročni i dugoročni projekti usmjereni na mlade i pojavila se nova prilika za osnaživanje omladine i obezbjeđivanje sredstava za promovisanje promjena koje žele vidjeti u svom društvu.
Nakon završetka rata u BiH, jedan od primarnih ciljeva SHL fondacije postalo je uspostavljanje uslova u kojima bi mladi u BiH mogli unaprijediti svoje vještine i pokrenuti pozitivne promjene u svojim lokalnim zajednicama. Ovaj aktivizam daje priliku mladima da postanu aktivni agenti promjena u koje vjeruju, stičući osjećaj autonomije i odgovornosti. Rezultat ove ideje je ono što je danas poznato kao „Akademija za mlade lidere u civilnom društvu”.
SHL Akademija za mlade lidere u civilnom društvu (u daljem tekstu: Akademija) nudi intenzivan edukativni program koji ima za cilj edukaciju 20 mladih ljudi iz cijele BiH koji imaju potencijal da postanu ambasadori promjena. Uz podršku mentora i trenera, ovaj jednogodišnji program naglašava važnost individualnog rasta kroz učenje i primjenu vitalnih liderskih veština.
Dok sjedim unutar SHL kuće u Sarajevu i čekam prvi intervju, okružena sam raznobojnim zidovima, kreativnim slikama i motivirajućim fotografijama. Taj dan sam došla na Akademiju sa ciljem da razgovaram sa nekim od članova i dobijem uvid u cilj i rezultate ovog programa. Imala sam priliku razgovarati sa koordinatorom programa Akademije, Adnanom Pripoljcem koji mi je objasnio da je jedan od osnovnih ciljeva Akademije bio „uvesti određeni skup vrijednosti, vještina i znanja koji bi mogli pomoći transformaciji učenika u lidere”.
Adnan je dodao da se program sastoji iz tri osnovna stuba koja čine kako formalni tako i neformalni obrazovni pristup. Prvi stub – predavanja. Mladi koji su odabrani za ovaj program prisustvuju nizu obrazovnih modula, uključujući predavanja iz oblasti ličnog razvoja, strategija aktivizma, društvenih istraživanja, medijske pismenosti, akademskog pisanja, političkog i ekonomskog razvoja. Drugi stub programa je „Capstone projekat” – projekat u lokalnim zajednicama kojeg svaki učesnik mora realizovati prije nego uspješno završi Akademiju. Konačno, treći stub se zasniva na sticanju radnog iskustva kroz dvomjesečnu praksu. Ova stub ima cilj da kod učesnika razvije osjećaj nezavisnosti time što se praksa obavlja u različitim zajednicama i van ustaljenog rasporeda.
Akademija nije samo priča o tri stuba obrazovanja, nego i o okupljanju 20 mladih širom BiH koji imaju različita religijska uvjerenja, etničku opredjeljenost i političke stavove kako bi se upoznali, stvorili nova prijateljstva i zajedno radili prema istim ciljevima. Edukacijom mladih u BiH i nastojanjem da se poboljša kvalitet angažovanja mladih u društvu, Akademija želi da postavi primjer drugim mladima širom zemlje, vodeći se mišlju da „lider ohrabruje druge u svojoj lokalnoj zajednici da napreduju i postanu aktivniji”.
Jedna od najvažnijih komponenti programa Akademije jesu njeni predavači. Predavači treba da služe kao „uzor učenicima”, kaže Pripoljac. Imajući ovo na umu, razgovarala sam sa Darkom Brkanom, osnivačem nevladine organizacije „Zašto ne”, koja promoviše građanski aktivizam, odgovornost vlade i korištenje digitalnih medija za produbljivanje demokratije u BiH. On je takođe osnivač Dosta! – jednog od najistaknutijih građanskih pokreta za socijalnu pravdu i odgovornost vlade. Darko, koji je započeo karijeru prije samo 11 godina, sada je jedan od najistaknutijih ambasadora za promjene u zemlji. Kao predavač Akademije, predaje modul aktivizma i tehnoloških vještina.
„Da bi se postigli najbolji mogući rezultati kao aktivista, morate predstavljati ulogu lidera. Verujem da bez liderskih veština nije moguće ostvariti odgovarajuće ciljeve kao aktivista i pokretač promjena”, napominje Darko.
Pitala sam Darka šta on smatra da su najveći izazovi sa kojima se suočava bosanskohercegovačka omladina danas, na šta mi je odgovorio: „BiH je prepuna izazova, tako da je teško odrediti gdje da se započne. Ali postoji nada da se ovi problemi mogu riješiti ako odvojimo naše razlike i zajedno se složimo kako bi promijenili politički sastav ove države”.
„Živimo u vremenu koje zahtjeva puno strpljenja i napora i potrebno vam je puno strasti za postizanje sjajnih stvari. Ako pogledate druge zemlje, možete pronaći primjere kako se aktivizam koristio za održive i značajne promjene. Mislim da to ne bi trebalo da bude drugačije u Bosni i Hercegovini. Da, stvari su mnogo komplikovanije i potrebno je mnogo više vremena da se postigne promjena, ali ja lično vjerujem da je promjena moguća, inače ne bih radio ono što radim”, kaže Darko.
Nakon razgovora sa Darkom, znala sam da moja priča ne bi bila potpuna bez da dobijem utiske trenutnih učesnika programa.
Mirha Krivić (23) živi u Tuzli i studira Hemijsko inženjerstvo i tehnologiju. Jedan od njenih ciljeva tokom programa je istražiti kako može koristiti svoje specifične skupove vještina i znanja kako bi doprinjela poboljšanju lokalne zajednice.
Pitala sam Mirhu o njenom Capstone projektu: „Moj projekat zasnovan je na pokušaju da se zadovolje potrebe mladih u maloj zajednici pod nazivom Srebrenik koji pripada Tuzlanskom kantonu. Glavni cilj je stvoriti prostor u kojem mladi mogu da komuniciraju sa drugim mladima i rade zajedno na projektima koji doprinose svojoj zajednici.”
Prije Akademije, Mirha je bila angažovana na različitim projektima omladinskog aktivizma. Ona snažno vjeruje da promjene mogu biti postignute u zajednici ako su „ljudi ujedinjeni, motivirani i daju sve svoje napore”.
Marko Džoić (24) je rođen u Vinkovcima i studira informacione tehnologije na Univerzitetu u Mostaru. Svoje iskustvo na Akademiji je objasnio na slijedeći način: „Glavni razlog zbog koga sam se prijavio na Akademiju jeste zbog neformalnog obrazovanja koje mi je pruženo, što je nešto što nisam dobio kao dio mog srednjoškolskog i univerzitetskog obrazovanja. Drugi razlog zbog kojeg sam se prijavio jeste to da sam želio upoznati nove mlade ljude koji su zainteresovani za iste stvari kao i ja i koji žele promijeniti stvari u njihovoj okolini na bolje.”
Kao i Mirha, Marko takođe ima ambiciozan Capstone projekat tokom kojeg će pokušati da osnuje reprezentativno studentsko tijelo na nivou entiteta Federacije. On smatra da bi takvo reprezentativno tijelo pomoglo u osnaživanju uloge studenata i povećanju njihovog kapaciteta na svojim univerzitetima, a time i „poboljšanju položaja studenata u BiH”.
Kako se moje vrijeme u SHL kući za obuku privodi kraju pomislila sam na mnoge mlade ljude koji odlučuju da napuste ovu zemlju bez da pokušaju da naprave neku promjenu. Gledajući učesnike Akademije nakon predavanja i tokom spremanja za večeru; njihov smijeh naglašava sreću i zabavu dok zajedno dijele ovo divno iskustvo. Usred aktuelnih političkih previranja u BiH, sporog ekonomskog napretka, visoke stope nezaposlenosti i sporog proces pomirenja, ovi mladi ljudi sa optimizmom i motivacijom predstavljaju promjenu statusa quo. Stoga, ova priča pokazuje da postoji nada, ali da bi vidjeli promjenu, moramo biti promjena..
Schüler Helfen Leben je otvorio novi poziv za Akademiju koji možete pronaći ovdje.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Amra Džonlić


text:
Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini: Partnerstvo sa mladima u konsolidaciji mira | Balkan Diskurs
Salla Uusitalo
6. novembra, 2018.
Mladi u BiH imaju potencijal i sposobnost da rade na pitanjima mira i sigurnosti na mnoge, inovativne načine. Nažalost, mladi ljudi mnogo puta budu izostavljeni iz ovih procesa. Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini neprestano radi kako bi ovo promjenila.
Život mlade osobe u Bosni i Hercegovini (BiH) je put popločan preprekama. Dok ekonomske i društvene barijere otežavaju integraciju na tržište rada, široko rasprostranjena korupcija i nepotizam doprinose osjećaju nepravde i otuđenosti. Zemlja pati od teškog odliva mozgova, a mladi pokazuju sve manje i manje interesovanje za političku aktivnost. Ovo značajno smanjuje kvalitet ljudskih resursa u BiH i otežava ulogu mladih kao ključnih partnera za izgradnju mira i stabilnosti. Jedan od aktera koji naporno radi na stvaranju sistematske promjene i unaprjeđenju aktivnosti mladih je Organizacija za sigurnost i saradnju – Misija OSCE-a u BiH. Misija je u 2014. godini ustanovila nešto inovativno u okviru izvršnih struktura OSCE-a: savjetodavnu grupu za prikupljanje, formulisanje i efikasno integriranje perspektive mladih u rad Misije.
Asja Borić, trenutna alumna Savjetodavne grupe mladih Misije OSCE-a (YAG), smatra da „mladi mogu graditi jedinstvene mostove i pokrenuti razmjenu različitih iskustava sa svojim vršnjacima”. Razgovarajući o vrstama doprinosa kojim mladi mogu da konsoliduju mir u BiH, Borić je detaljno opisala nekoliko značajnih primjera kako su ona i njene YAG kolege unijeli perspektive mladih u procese donošenja odluka na visokom nivou i podržale lokalne omladinske inicijative u malim i udaljenim zajednicama. Volonterka od svoje 13. godine, Borić je sjajan primjer konstruktivnog građanskog aktivizma koji se odvija unutar zemlje i rado je pristala da sa Balkan Diskursom razgovara o radu YAG-a i njenim iskustvima kao mlade aktivne osobe u BiH.
Borić se aktivno angažovala u radu YAG-a dvije godine uzastopno prije nego što je stekla svoju poziciju alumne. „Prijavila sam se za YAG jer mi se svidjela ideja da moj nevladin aktivizam može biti relevantniji i efikasniji kroz ovu grupu”. Ona je naglasila da je za podsticanje pozitivnih promjena u društvu veoma bitna podrška od strane visoko rangiranih institucija. „Mladi ljudi su često ignorisani od strane lokalnih ili nacionalnih zvaničnika u vezi sa njihovim omladinskim projektima, ali uz zvaničnu podršku međunarodno priznatih organizacija kao što je OSCE, njihovi glasovi se makar mogu čuti”. Shodno tome, jedan od glavnih razloga postojanja YAG-a je borba da se glasovi mladih ne samo čuju, nego i zaista saslušaju.
Savjetodavna grupa je najznačajniji mehanizam Misije OSCE-a za angažovanje mladih ljudi kao partnera. Borić dalje objašnjava da YAG pomaže Misiji da kreira politike i aktivnosti koje se odnose na mlade i da pruža uvid u trenutna politička, socijalna i ekonomska pitanja. Na primjer, 2016. i 2017. godine YAG je sklopio partnerstvo sa Odjelom za reformu i saradnju u sigurnosnom sektoru i dio grupe je bio angažovan na dvije uzastopne godišnje pregledne konferencije o ispunjavanju obaveza Bosne i Hercegovine prema OSCE-u i UN-u u oblasti sigurnosti. Konferencije su vodeći forumi za razmjenu mišljenja i vođenje konstruktivnog dijaloga između političara i stručnjaka o provedbi sigurnosnih obaveza i mjera izgradnje sigurnosti. Omladinski učesnici dali su neprocjenjive doprinose na forumima: u 2016. godini njihove preporuke i konkretna rješenja su predstavljena od strane izaslanika grupe, a u narednoj godini zvanično su usvojene četiri preporuke grupe, što je zaista impresivan broj, s obzirom na to da je ukupno bilo dvanaest zvaničnih preporuka. Ovo jasno pokazuje da je učešće mladih na forumima na kojima se donose odluke jedna od osnovnih funkcija YAG-a koja je dala rezultate.
Kao i svaka druga društvena grupa, mladi su ponekad podijeljeni, i sve su, samo ne homogena grupacija. Stoga je važno uzeti u obzir njihovu raznolikost prilikom razmatranja njihovog učešća i potencijalnih doprinosa. Borić objašnjava da su članovi YAG-a odabrani sa ciljem da se obezbijedi etnička, religijska, socijalna, geografska i rodna ravnoteža, ali su svi sposobni volonteri koji su demonstrirali aktivan angažman unutar svojih zajednica. Ona zatim skreće pažnju na raznovrsnost grupe:
„Nedavno, YAG je obogaćen članstvom predstavnika mladih iz marginalizovanih grupa u BiH, poput osoba sa invaliditetom, mladih Roma i LGBTQ osoba”. Zastupljenost takvih grupa je od suštinskog značaja imajući u vidu da Ustav BiH diskriminira Jevreje, Rome i druge manjine i da ovo konzervativno društvo često prisiljava seksualne manjine da ostanu skrivene radi sopstvene sigurnosti.[1] [2] „Od samog početka smo razvili osjetljivost i razumijevanje prema potrebama drugih. To je naša najjača prednost kada ciljamo na širu publiku mladih”, navodi Borić.
Uključivanje širokog spektra mladih je, međutim, često teže nego što se to čini. Mnogi mladi žive na socijalnim i političkim periferijama van glavnih gradova, što predstavlja rizik da se izgubi njihov glas među onima koji rade u gradovima kao što su Sarajevo, Banja Luka i Mostar. Borić pominje da jedna od glavnih prednosti YAG-a leži u raspoloživosti podrške Misije kroz obimnu mrežu na terenu. Glavna kancelarija Misije u Sarajevu i devet terenskih kancelarija širom ostatka zemlje su jedinstveno pozicionirane kako bi se bavile pitanjima mladih širom BiH i igraju integralnu ulogu u podršci posjeta članova YAG-a manjim zajednicama. Zapravo, jedna od najznačajnijih aktivnosti Borić kao članice YAG-a bila je šansa da učestvuje u brojnim terenskim posjetama širom zemlje. Na primjer, u Tuzli se sastala sa omladinskim organizacijama i mladim liderima iz Ugljevika i Tuzle, sa ciljem da podrži i promoviše mlade lidere i građanski aktivizam u različitim oblastima.
Sprječavanje nasilnog ekstremizma i radikalizacije
Naš razgovor se onda pomjera na temu sprječavanja nasilnog ekstremizma. S obzirom na složenost ovog problema, Borić napominje da, reći mladima da budu aktivni u svojim zajednicama i da ostvaruju svoje profesionalne razvojne ciljeve nije rješenje za izbjegavanje teških narativa nasilnog ekstremizma koji postoje u različitim oblicima svuda oko njih. „Moramo biti realni i shvatiti da većina mladih u BiH živi na marginama društva i da ne mogu pristupiti prilikama za lični i profesionalni razvoj. Oni su lake mete za nasilni ekstremizam i radikalizaciju, koja im ponekad može pružiti osećaj pripadnosti, svrhe, pa čak i finansijske sigurnosti i prosperitet određene vrste.” Kako bi izbjegli osjećaje otuđenosti i marginalizacije, ključni su rad sa mladima, izgradnja određenih vještina i jačanje samopozdanja mladih, kao i davanje glasa mladima koji inače nemaju mogućnost da utiču na društvene promjene.
Sprječavanje i suzbijanje nasilnog ekstremizma je centralni dio višedimenzionalnog pristupa Misije OSCE-a i podstaknuto je potrebom da se mladima pruži jači osećaj pripadnosti, pozitivne svrhe i vlasništva. Misija svake godine, kroz svoje ljetne škole pod nazivom „Mladi i sigurnost“, daje mladima bliži uvid u rad sigurnosnih institucija i politika u BiH.
YAG također radi na ovom pitanju, a Borić objašnjava da je grupa podijeljena u dvije podgrupe: grupu koja se fokusira na ravnopravnost polova i grupu koja se fokusira na suzbijanje nasilnog ekstremizma. Ona je navela konkretan primjer angažovanja YAG-a u ovoj oblasti: „Moj kolega iz YAG-a je pozvan da predstavlja YAG i mlade BiH na Stručnoj radnoj sesiji OSCE-a za sprječavanje i suzbijanje nasilnog ekstremizma i radikalizacije koji vode terorizmu (P/CVERLT) i Jugoistočnu Evropu, gdje je bio direktno uključen u razvoj OSCE smjernica o ulozi civilnog društva u sprječavanju i suzbijanju nasilnog ekstremizma koji vodi terorizmu”. Borić ističe da to nije samo primjer kada mladi imaju vlasništvo, već i primjer angažovanja mladih koji vodi većem uključivanju perspektiva mladih u politike OSCE-a.
Borba protiv segregacije
Kada se razmatraju najvažnija pitanja koja se tiču života mladih u BiH, segregirani školski sistem i diskriminatorne obrazovne politike se nalaze na vrhu liste, a njihova uloga u sprječavanju zemlje da napreduje ka funkcionalnom i stabilnom društvu je nesporna. U Federaciji BiH, fenomen „dvije škole pod jednim krovom” drži mlade generacije fizički i emocionalno podijeljene, što ometa stvarno pomirenje. Razni međunarodni i nacionalni akteri pozvali su na ukidanje segregacije u obrazovanju tokom godina, ali postizanje reformi se pokazalo kao problematično. Etno-nacionalističke političke partije održavaju etničku segregaciju time što učvršćuju podjele, stvaraju nepovjerenje među građanima i vode stvaranju homogenih glasačkih grupa. Istovremeno, kompleksna vladajuća struktura i podijeljen obrazovni sistem u BiH još više otežavaju rješavanje pitanja segregacije.[3]
Misija OSCE-a u BiH se trudi riješiti ovo pitanje kroz podršku radu sa mladima, njihovim roditeljima i nevladinim akterima u nastojanju da se vrši pritisak na donosioce odluka na lokalnom nivou. Borić je spomenula YAG-ov projekat za uključivanje mladih koji je ona lično napisala za Misiju sa ciljem rješavanja problema nastalih kao rezultat segregacije u obrazovanju. Prijedlog se fokusira na podsticanje djece iz različitih etničkih i društvenih zajednica da međusobno komuniciraju kroz zajednička putovanja i aktivnosti, što bi uticalo na razvijanje tolerancije i stvaranje prijateljstava. Ovaj prijedlog zaista ima veliki potencijal i Borić je razvila prijedlog zbog slične situacije koja joj se desila u djetinjstvu.
Ona je sa nama podjelila priču iz svoje prošlosti, kada su vještačke etničke barijere srušene u njenoj školi. Tokom školovanja u Prvoj osnovnij školi u Konjicu, Borić je sa svojim vršnjacima išla na organizovano putovanje i iako su svi išli zajedno, putovali su u dva autobusa i bili podjeljeni po etničkoj pripadnosti. Međutim, nakon pet dana provedenih zajedno, grupa se vratila u Konjic zajedno u jednom autobusu, ostavljajući drugi da se vrati nazad u Konjic potpuno prazan: „Osam godina su nas držali razdvojene i učili da mrzimo jedni druge, ali nam je bilo potrebno samo pet dana zajedno kako bi prevazišli negativna mišljenja i predrasude jedni o drugima.” Nakon što su se učenici vratili u Konjic, uspješno su lobirali svoje nastavnike i članove školskog odbora da pokrenu organizaciju zajedničke maturske noći, koja bi dovela osobe iz svih razreda zajedno za isti sto. Ova priča jasno pokazuje moć mladih ljudi koji imaju svoje stavove i žele da se bore protiv nepravednih odluka. Štaviše, pokazuje zašto su mehanizmi kao YAG veoma potrebni.
Budućnost YAG-a
Savjetodavna grupa mladih OSCE-a ne samo da odražava i jača glasove mladih u BiH, već i pomaže mladima da sebe vide kao lidere današnjice i građanske i demokratske lidere sutrašnjice. Drugim riječima, model YAG-a naglašava da mladi nisu problemi koji se trebaju riješiti, već su bitni partneri za mir i razvoj. Borić se rado sjeća svog vremena u YAG-u i objašnjava da joj je pružio jedinstven uvid u platformu OSCE-a za politički dijalog i zajedničku akciju za poboljšanje života pojedinaca i zajednica. Pored toga, pomogla joj je da nastavi sa svojim obrazovnim i profesionalnim razvojnim ciljevima, kao i sa sticanjem doživotnih prijateljstava i dragocjenih uspomena. „Radujem se danima kada će moje kolege iz YAG-a biti uspješni eksperti na rukovodećim pozicijama”, kaže Borić sa optimizmom.
Kada je Borić postala alumna YAG-a shvatila je dodatnu vrijednost ove mreže. S obzirom na porast članstva, mreža služi kao izvor konstruktivne podrške vršnjacima, kako za aktivne članove, tako i za mlade u BiH generalno. Ona definitivno zaslužuje svoje mjesto kao alumna – njena YAG generacija je uspjela uspješno uspostaviti međunarodno priznatu osnovu za dalji razvoj i efikasnost grupe. Njihov rad na promovisanju važnosti učešća mladih unutar drugih izvršnih struktura OSCE-a je već dao rezultate kada je Misija OSCE-a u Albaniji pokrenula replikaciju modela YAG-a ranije ove godine.
Što se tiče njenih nada za budućnost YAG-a, Borić kaže da očekuje da nova generacija članova nastavi da poboljšava pristup zasnovan na aktivnostima koje uključuju više mladih ljudi širom BiH i različite aktere u procesu donošenja odluka OSCE-a. „Kada je riječ o političkom i građanskom učešću mladih u BiH, očekujem povećano učešće, saradnju i razmjenu kroz novoosnovanu međuvladinu Regionalnu kancelariju za saradnju mladih (RYCO). Uvjeravam vas da će RYCO u narednim godinama omogućiti bolje društveno, političko i zakonodavno okruženje u kojem mladi ljudi mogu uživati i raditi zajedno na zapadnom Balkanu.”, zaključuje Borić.
Zaista, mladi ljudi iz različitih zemalja mogu igrati bitnu ulogu kada je u pitanju unaprjeđenje procesa pomirenja u regionu. Oni imaju jedinstvene i inovativne sposobnosti da sarađuju i stvaraju zajedno, fokusirajući se na stvari koje ih ujedinjuju, a ne razdvajaju.
Kako se razgovor približava kraju, postaje jasno da je Savjetodavna grupa mladih Misije OSCE-a sjajan primjer prepoznavanja potencijala mladih za rad na miru i stabilnosti u BiH. Pomaže mladima da povrate svoju pravu ulogu punopravnih članova i kreatora društva, a talentovanim mladim stručnjacima kao što je Asja Borić omogućava jačanje vještina i doprinos stalnom razvoju zemlje.
Kada se uzme u obzir koliko mladih ljudi iz godine u godinu napušta BiH u potrazi za boljim životnim uslovima i zaposljenjem kao rezultat njihovog isključenja od značajnog građanskog i političkog učešća, mehanizmi kao što je YAG postaju toliko mnogo važniji. Budimo iskreni, bez učešća njenih mladih ljudi, BiH ne može izgraditi trajni mir zasnovan na inkluzivnoj političkoj kulturi i demokratski odgovornim institucijama. Misija OSCE-a u BiH ozbiljno shvata svoj posao vezan za mlade i krajnje je vrijeme da donosioci odluka u BiH, zvaničnici i institucije urade isto.
[1] Human Rights Watch (2014), Bosnia and Herzegovina: Political Discrimination Back in Spotlight, available <https://www.hrw.org/news/2014/06/24/bosnia-and-herzegovina-political-discrimination-back-spotlight>
[2] Balkan Insight (2017)), Bosnian LGBTs Remain in Closet to Stay Safe, available <http://www.balkaninsight.com/en/article/bosnian-lgbts-remain-in-closet-to-stay-safe-10-04-2017>
[3] Hadžiristić, Tea (2017), Two schools under one roof: a lesson in ethnic un-mixing from Bosnia’s segregated school system, available <https://www.opendemocracy.net/wfd/can-europe-make-it/tea-hadziristic/two-schools-under-one-roof-lesson-in-ethnic-unmixing-from-bosnia->

created: 6. novembra, 2018.

author: Salla Uusitalo


text:
Centar za mir i multietničku suradnju: Zvijezda vodilja za mlade u Mostaru | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
30. novembra, 2018.
Podijeljenost građana po etničkoj liniji opterećuje Mostar. Centar za mir i multietničku saradnju želi da kroz rad sa mladima spriječi razdvojenost i nagradi one koji pomogli gradu u teškim vremenima.
Centar za mir i multietničku saradnju u Mostaru je osnovan prije 16 godina, sa ciljem istraživanja i dokumentiranja važnih događaja u povijesti grada Mostara i Hercegovine (u periodu od 1990. do 2004. godine), sa namjerom da ti događaji postanu dostupniji javnosti.
Alija Behram, predsjednik Upravnog odbora Centra za mir i multietničku saradnju, kaže da je glavna ideja bila da sačuvamo naša sjećanja, ali i autentična svjedočenja drugih. ,,Naša dokumentacija je korištena u važnim sudskim procesima pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju u Haagu.”
Iz rada ove organizacije su proizašle mirovne nagrade Mimar Mira i Mostar Peace Connection. Priznanje Mimar mira je priznanje utemeljeno 2014. godine povodom desete godišnjice obnove Starog mosta u Mostaru, i dodjeljuje se za predan i prepoznatljiv doprinos građenju i afirmaciji mira na prostorima Bosne i Hercegovine (BiH) i regije u poslijeratnom razdoblju. Mostar Peace Connection je međunarodno priznanje istaknutim pojedincima za doprinos miru i uspostavu povjerenja i suradnje među ljudima.
Neki od poznatih dobitnika ovih nagrada su: Stjepan Mesić, Blaž Slišković Baka, Luciano Pavarotti, Nelson Mandela, Ivica Račan, Vahid Halihodžić, Sulejman Rebac i drugi. Sama priznanja su nastala iz manifestacije ,,Mostar ne zaboravlja svoje prijatelje” gdje Mostarci imaju priliku vidjeti one koji se zalažu za njihov grad i zahvaliti im se, jer lokalne vlasti, prema mišljenju Centra, nisu pokazale interes da to same učine.
,,Nazivom manifestacije želimo poručiti svijetu da je jako važno ne zaboravljati i svega se sjećati. To se posebno odnosi na one prijatelje Mostara koji su dolazili u najtežim vremenima i čak preživljavali atentate, kao Hans Koschnick. Treba li posebno spominjati i elaborirati razloge za našu nagradu koju je dobio španjolski diplomat Federico Major Zaragoza, bivši direktor UNESCO-a i zasluge Charlesa Portmana, bivšeg direktora World bank u New Yorku, koji su bili direktno zaslužni za obnovu Starog mosta, kao svjetskog projekta mira, te uvrštenja ovog veličanstvenog spomenika u svjetsku kulturnu baštinu UNESCO-a?”, istaknuo je Behram.
Međuetnički odnosi u BiH su predmet same politike države, a kako kaže Behram, građani su ti koji su napravili ozbiljnije korake ka pomirenj. ,,Usprkos pojedinačnim incidentima, nema straha ni barijera za prelaske, ljudi se druže na različitim manifestacijama i događajima. Stranke i političari su ti koji Mostarcima zagorčavaju život i čine ga kompliciranim, stvarajući privid nesnošljivosti i nemogućnosti života zajedno.”
Međutim, takva politika je providna i sve više ljudi je kritizira i razobličava kao politiku koja ide samo u korist uskim političkim lobističkim centrima kako bi sačuvali vlast i privilegije. ,,Ohrabrivanje građana u opiranju takvoj politici je važna dimenzija programa Centra za mir”, ističe Behram, dodajući da misli da je potrebno još mnogo truda i vremena kako bi se međuetnička situacija u Mostaru nazvala poželjnom.
Mostar, kako pojašnjava Behram, podijeljen je u obrazovnom smislu, odnosno postoji hrvatski nastavni plan i program, koji dolazi iz Zagreba, kao i federalni, koji dolazi iz Sarajeva.
,,Grad Mostar jedini je grad u Europi u kome već gotovo desetljeće, nije bilo lokalnih izbora, dok izvršne funkcije obavljaju osobe koje nemaju mandate dobijene od građana ali su tu zahvaljujući dekretu Ureda Visokog predstavnika (OHR-a).”
Takvo stanje u Mostaru odgovara najutjecajnijim strankama, Stranka demokratske akcije (SDA) i Hrvatska demokratska zajednica (HDZ), koje ne žele raditi i pronaći općeprihvatljivo rješenje kako urediti Mostar u korist svih njegovih građana.
Centar za mir i multietničku saradnju planira u budućnosti otvoriti Muzej sjećanja i Muzej Mimara mira, kako bi se mladi kroz posjete, sate povijesti, razgledanje i razgovor upoznali sa ljudima koji su pomogli gradu Mostaru, ali i izgradnji međuetničkih odnosa.
Centar je uvijek otvoren za suradnju sa mladim ljudima kroz seminare, razna istraživanja, doktorske radove, a njhova arhiva dokumenata i nastojanje da građani dođu do istine koja se dogodila tijekom prošlih godina i nagrađivanje onih koji su štitili grad Mostar, odvaja ih od ostalih nevladinih organizacija.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.


text:
Religijske manjine u Bosni i Hercegovini: Upoznajte Mormone (Dio I) | Balkan Diskurs
Anja Zulić
10. decembra, 2018.
BiH predstavlja društvo u kojem su nacionalna i religijska pripadnost usko vezane, tako da su najbrojnije religijske zajednice upravo Islamska vjerska zajednica, Srpska pravoslavna crkva i Rimokatolička crkva.
Zajedno sa njima, Zakon o slobodi vjeroispovjesti priznaje i Jevrejsku vjersku zajednicu kao tradicionalnu vjersku zajednicu u BiH. Međutim, uprkos tom priznanju Jevrejska zajednica zbog broja sljedbenika spada u religijske manjine, za koje se pretpostavlja da ih na području BiH ima oko dvije stotine.
Jednu od mnogobrojnih religijskih manjina u BiH čine pripadnici Crkve Isusa Krista svetaca posljednjih dana, poznati kao Mormoni zbog ,,Mormonove knjige”, koja je naziv dobila po zadnjem proroku i povjesničaru koji je napisao. Puni naziv govori nam da je riječ o Krišćanskoj Crkvi, čiji sljedbenici vjeruju da ju je Isus Krist osnovao i uredio dok je bio na zemlji.
„Isus Krist svoje sljedbenike u svetim pismima naziva svecima. Riječ sveci je u nazivu zato jer nas tako Spasitelj oslovljava, ali pritom treba imati na umu da riječ ne znači savršen, niti se mi smatramo savršenima. Vjerujemo da je poslije Isusova uskrsnuća i smrti apostola došlo do takozvanog otpada, tačnije, gubitka punine evanđelja kako ga je Isus naučavao. Zbog toga je bilo potrebno da dođe do obnove. Od tuda naziv posljednjih dana, jer time se objašnjava da je evanđelje obnovljeno[1] u ovoj zadnjoj diobi vremena, odnosno posljednjim danima”, govore nam ispred Crkve Isusa Krista svetaca posljednjih dana.
Ova crkvena zajednica broji oko 16 miliona članova širom svijeta, sa preko 30.000 crkava u stotinu zemalja. Na području BiH postoje tri crkvene zajednice u Sarajevu, Tuzli i Banja Luci. Crkvu Isusa Krista svetaca posljednjih dana, Bosna i Hercegovina službeno je priznala 2012. godine.
Kada je riječ o Zakonu o slobodi vjeroispovijesti koji je na snazi u BiH i kako on tretira religijske manjine, pripadnici ove religijske zajednice za Balkan Diskurs govore da je njihov položaj zadovoljavajući, te da ne dobijaju nikakav novac od strane grada i države.
„Mi se finansiramo isključivo iz donacija naših članova jer jedna zapovijed kaže daj desetinu Gospodu. Desetinu Crkva koristi u mnoge svrhe kao naprimjer, za izgradnju naših Crkava, hramova i drugih crkvenih zgrada. Pomaže za školovanje, humanitarni rad, štampanje knjiga, pomoć unutar Crkve i sve ostale potrebe unutar Crkve.”
Misionarski rad
Crkva Isusa Krista svetaca posljednjih dana je među najbrže rastućim religijama svijeta, upravo zbog svojih članova koji kroz svoje živote šire poruke evanđelja.  Svaki član crkve misionarskim radom djeluje na širenju religije. Misionarska iskustva su vrlo pozitivna, a neugodne situacije su male.
„U svakodnevnom životu svako se barem jednom upitao Šta je smisao života? i Zašto sam ovdje? ili Kako mogu biti sretan/na?. Upravo su ovo pitanja čije odgovore možemo pronaći u Mormonovoj knjizi. Često ljudi i kad imaju sve što im treba za život, pa čak i lagodan život, nisu sasvim sretni i zadovoljni. Danas je sve češće slučaj da ljudi imaju sve manje, a nekima fale i najosnovnije stvari za život, ali evanđelje Isusa Krista i Mormonova knjiga nas uče kako i u teškim trenucima u životu možemo pronaći svjetlo na kraju tunela i imati razloga za radost, mir i nadu za bolje. Upravo taj mir i radost traže svi ljudi”, govore o svojoj misionarskoj misiji pripadnici ove Crkve.
Misionarski život za mlade Mormone znači život služenja drugima, a kroz Kristovo evanđelje. Trenutno postoji skoro 71.000 misionara koji su posvetili do dvije godine života pomaganju drugima kako bi slijedili Isusov nauk. Taj posao obavljaju dobrovoljno, sami skupljaju novac za misije kako bi donijeli sreću ljudima i na taj način izgrađuju svoj duhovni karakter. Na pitanje da li postoje neke razlike između mladih mormona i drugih mladih, govore nam da se iz poštovanja prema dobrim i vrijednim karakteristikama koje drugi imaju, ne vole uspoređivati ali da neke razlike postoje.
„Oni održavaju zakon ćudoredne čistoće koji kaže da ne smiju imati nikakve seksualne odnose prije vjenčanja. Fizička intimnost između muža i žene je prekrasna i sveta. Određena je od Boga za stvaranje djece i izražavanje ljubavi u braku. Kada su vjenčani, moraju u potpunosti biti vjerni svom mužu ili ženi. Slijedeći od zakona je zakon o zdravlju koji kaže da ništa štetno ne unosimo u naša tijela kao što su alkohol, cigarete, droga, kafa i crni čajevi. Također, moraju paziti šta jedu (manje mesa, više povrća i voća) i da sudjeluju u zdravim rekreativnim aktivnostima. Zakon zdravlja ili zakon mudrosti nam daje smjernice kako bolje i kvalitetnije živjeti jer u zdravom tijelu je zdrav duh. To su samo neke od razlika.”
Nerijetko upravo mladi misionari zaustavljaju ljude na ulici kako bi im približili evanđelje Isusa Krista za koje kažu da je evanđelje radosti, jer donosi sreću ljudima. Pored Biblije, sljedbenici Crkve Isusa Krista svetaca posljednjih dana, izučavaju i Mormonovu knjigu, još jedno svjedočanstvo o Isusu Kristu.
„U njoj se nalazi punina evanđelja Isusa Krista. Kratko rečeno ova knjiga objašnjava nauke evanđelja, izlaže plan spasenja i vrlo jednostavno govori ljudima što moraju činiti kako bi stekli mir u ovome životu i vječno spasenje u budućem životu.”
[1] Obnavljanje je povezano sa nizom događaja koji su smatrali neophodnim kako bi se ponovo uspostavila rana hrišćanska crkva iz Novog zavjeta, a zemlja pripremila za Drugi dolazak Isusa Hrista. Za većinu pratilaca, obavljanje je počelo sa prorokom Džozefom Smitom (smatra se osnivačem pokreta), a nastavlja se i danas radom živih proroka.
Ovaj članak je dio serijala ”Religijske manjine u Bosni i Hercegovini” koji predstavlja različite religijske grupe u BiH koje nisu priznate kao tradicionalne vjerske zajednice, ali imaju značajan broj pratilaca u bosanskohercegovačkom društvu.


text:
Super žene Zvornika: od gusjenica do divnih leptira | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
17. decembra, 2018.
„Super žene“ je društveni biznis iz Zvornika koji se bavi pružanjem usluga površinskog i dubinskog čišćenja, na način da zapošljava žene od 40 i više godina, niže stručne spreme.
Prema zadnjim podacima Agencije za rad i zapošljavanje Bosne i Hercegovine, broj nezaposlenih osoba je oko 466 hiljada, od kojih je 253 hiljade ili 54.41 posto žena.
Pravnica Tamara Jović, politikologinja Bojana Tanacković, profesorica Zorica Mitrović i studentica Ana Glišić su motivisane potrebama svojih majki ali i drugih žena koje zbog godina starosti i nedostatka radnog iskustva imaju poteškoće pri zaposlenju odlučile pokrenuti ovaj biznis.
„Ideja za pokretanjem ove vrste biznisa nastala je u Inkubatoru biznis ideja koje finansira i podržava Fondacija Mozaik, a dio profita izdvaja se i za edukaciju i društveno uključivanje ovih žena”, objasnila je Tamara.
Ovu ambicioznu mladu ženu u ovom poduhvatu je inspirisala njena majka – žena koja ima više od 40 godina života, završenu osnovnu školu i samo 15 dana radnog iskustva. Žene koje se nalaze u sličnoj situaciju spadaju u kategoriju teže zaposlivih žena, ali ne zadovoljavaju ni uslove za penzionisanje, te se često odlučuju da rade „na crno“ za male dnevnice i u lošim uslovima. Istraživanje koje su „Super žene“ sprovele pokazalo je da u Zavodu za zapošljavanje Zvornik ima 1.499 žena preko 40 godina, od toga 707 njih su niže stručne spreme i 128 bez i jednog dana radnog iskustva.
„Odlučili smo da pokušamo pomoći i da od gusjenica stvorimo divne leptire. Da ženama pružimo mogućnost da osjete šta je to kad zaradiš svoju platu, da im osiguramo zdravstveno i penziono, da ulažemo u njihovu edukaciju kroz doškolovavanje, razne kurseve i radionice i da ih što više uključimo u različite vrste društvenih aktivnosti gdje će one pokazati svoje znanje i svoju snagu, a samim tim podstaći i druge žene da se aktiviraju“, dodala je Tamara.
Radu „Super žene“, kako navode u firmi, pomaže Zavod za zapošljavanje Zvornik, a pošto su društveni biznis na kraju godine dio profita trebaju uložiti u edukaciju žena. U odnosu na visinu raspoloživih sredstava na kraju godine, kako pojašnjavju, žene će same odlučivati da li žele da se školuju, da pohađaju neki kurs ili radionicu. Poslovi na kojima one rade jesu usluge čišćenja, a trenutno je u toku i obuka za rad na mašini za dubinsko čišćenje.
Zahvalnost i entuzijazam je jako veliki i kod zaposlenih žena koje kažu da im zarada veoma znači jer doprinosi porodičnom budžetu, ali i njima samima jer su postale društveno aktivnije.
,,Posao puno znači meni i mojoj porodici. Radim poslije mnogo godina sjedenja u kući. Moja djeca su odrasla i sad im je potrebniji novac više nego ikad. Djevojke su dobre, trude se da nam pomognu i da nas razumiju kada nešto ne znamo. Svaki dan učimo nešto novo”, rekla je Koviljka Krajšnik, jedna od žena zaposlenih zahvaljujući ovom biznisu.
Trenutna aktivnost biznisa ,,Super žene” je proširenje tržišta i broja zaposlenih žena. Cilj im je da do kraja godine imaju zaposlene još bar četiri žene, a da usluge čišćenja prošire na čitavu regiju Birač jer su kroz istraživanja koja su prethodno provele uvidjele da postoji potreba za njihovim uslugama. Razmišljaju i o proširenju usluga, pa bi zapošljavale žene radi dnevne brige o starijim licima, dnevne brige o djeci, usluge majstora u kući i usluge keteringa, na zahtjev njihovih klijenata.
„Da li nešto možemo ili ne, o tome odlučujemo mi sami i niko drugi. Mladi ljudi trebaju da budu hrabri i da ne slušaju starije koji ih ubjeđuju da je za njih posao u nekoj državnoj ustanovi jer iskreno tamo ne možemo svi da radimo, ali ono što možemo jeste da radimo na samim sebi, da se usavršavamo i da vjerujemo u naše ideje iz samog želudca. Ako radimo na ostvarenju svojih želja i ako stvaramo uslove da se to dogodi, već smo uspjeli“, zaključuje Tamara.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Andrea Aleksić


text:
Nismo imali mnogo, ali smo bili okruženi dobrim ljudima | Balkan Diskurs
Elena Crnalić
9. januara, 2019.
Svjesni smo da se većina njih neće zadržati, ali svaka od tih osoba donosi moguću životnu lekciju koja će nas naučiti o svijetu i samom sebi. Međutim, postoje one osobe koje zauvijek promjene put naših života. To su rijetke osobe koje vam poboljšaju život ili ga čak i spasu. To su obični heroji.
Ovo je priča o porodici običnih heroja koji su prigrlili moju porodicu kada nam je pomoć bila najpotrebnija. Ljudi koji nas vole zbog onoga što smo mi uprkos razlikama koje se mogu javiti između nas.
U 2004. godini, kada sam imala 10 godina, moja porodica i ja smo se preselili iz jednog malog hrvatskog grada do daleke zemlje Australije. Moj otac je prvi otišao u regiju sjeverno od Sidneja. Otputovao je sam sa jednim koferom. Moja majka, brat i ja smo ga ispratili u misiju da pronađe novi dom za ovu malu hrvatsku obitelj. Centralna obala se pokazala kao teško mjesto za preseljenje jer je to područje sa najmanjim brojem imigranata u cijeloj Australiji. S obzirom da naša porodica ranije nije imala stan u toj regiji, pronalazak smještaja se pokazao kao veliki izazov. Sada kada razmišljam o tim vremenima, shvatam kolike žrtve i poteškoće su moji roditelji morali da prežive kako bi nam stvorili novi život na suprotnoj strani svijeta. Međutim, ovdje sam da pričam o jednoj običnoj porodici čija je izuzetna ljubaznost zauvijek promjenila naše živote. Porodica koja je, kao i mi, u jednom momentu ostavila svoj dom i otputovala u nepoznato.
Naš put sa porodicom Budimlić se ukrstio onog dana kada je moj otac ušao u jednu malu agenciju za nekretnine u jednom malom australijskom gradu. Alma, Bošnjakinja koja je većinu svog života provela u Australiji se prisjeća tog dana riječima: ,,Čim sam pročitala njegovo prezime, znala sam da je sa Balkana. Ispričao mi je svoju priču. Onda sam ga ja pozvala u stan svojih roditelja. Svi smo prošli kroz teška vremena pa sam suosjećala sa njim. Pitao me je o životu u Australiji, a ja sam bila zainteresovana za njegovu odluku da dođe ovamo. Nikada nisam pitala da li je musliman, katolik ili pravoslavac. To mi nije bilo važno. Moji roditelji su me naučili da poštujem svakog i da nikad ne mrzim, uprkos tome što je moja porodica izgubila dom i domovinu zbog etničkog čišćenja.”
Alma je odvela mog oca da upozna njene roditelje. Neposredno poslije toga su se naše porodice udružile i formirale prijateljstvo zasnovano na ljubavi i povjerenju. Alma i njeni roditelji su nas upoznali sa čudima Australije, ali nažalost, naše vrijeme u zemlji ,,dole ispod” nije trajalo dugo. Nenadani premještaj iz Evrope u Australiju je bio veoma težak za moje roditelje. Nakon samo devet mjeseci odlučili su da nas vrate u Hrvatsku. Kao što je slučaj sa mnogim ljudima, kulturološki šok je bio veliki, prilagođavanje je išlo teško, a misao da su iza sebe ostavili svu porodicu je bila bolna.
Ali ovo nije bilo naše posljednje putovanje u Australiju, a ni poslednji put da nam porodica Budimlić pruži pomoć. Po povratku u Australiju 2008. godine, oni su nam otvorili vrata svog doma i pružili smještaj. Također su pomogli meni i mom bratu da se upišemo u školu. Na pitanje zašto su bili tako željni da nam pomognu, Almina majka, Mina, odgovara: ,,Znam kako je napustiti svoju domovinu i doći na strano mjesto. Osjetila sam potrebu da pomognem i čak sam pozvala vašeg oca da dođe i ostane kod nas prvi put kada ga je Alma upoznala. Sretna sam što smo uspjeli pomoći i što smo vam olakšali proces preseljenja.”
Kako je rat u Bosni počeo da se razvija, porodica Budimlić je u decembru 1992. godine bila prisiljena da napusti Bosansku Dubicu koja se nalazi u sjeverozapadnom dijelu Bosne i Hercegovine. Noseći samo nekoliko stvari sa sobom, porodica je prošla hrvatsku granicu do Opatije gdje su proveli neko vrijeme dok su čekali da dobiju vize.
,,Nikada neću zaboraviti taj dan – dan kada smo ostavili sve iza sebe. Čak i prije nego što smo otišli nismo spavali u našoj kući jer bi vojska uvijek kucala na naša vrata. Sjećam se trenutka kada sam sve svoje stvari ostavila našoj susjedi iz Srbije. Obje smo plakale. Rekla sam joj da ne plače i da ne čuva te stvari za mene. Rekla sam joj da ću se možda jednog dana vratiti. Ali u to vrijeme je bilo nemoguće znati kada. Moja susjeda i ja smo sve dijelile, sve do tog posljednjeg dana. Sada kada se sretnemo, obje plačemo kada se prisjetimo tog strašnog dana. Čak i nakon svog tog vremena ona i dalje čuva te moje stvari za mene”, prisjeća se Mina.
Iako je putovanje bilo teško, Mina se rado sjeća pomoći koju su dobili sa različitih strana. Porodica koju su poznavali iz rodnog grada ih je stavila u kontakt sa jednom gospođom iz Opatije. Ona je očistila svoj podrum i uselila njihovu porodicu. ,,Tu smo živjeli pet mjeseci. Susjedna porodica je isto bila iz našeg sela, a lokalno stanovništvo je stalno pomagalo. Sjećam se da su moja djeca pomagala baki i djedu, Zori i Vladi, da prodaju svoje voće na lokalnim pijacama. Taj par je uvijek bio sretan što ih ima i što im pomažu. Nismo imali mnogo, ali smo bili okruženi dobrim ljudima”.
Poslije dugog čekanja i uz pomoć porodice, prijatelja i stranaca, Mina i njena porodica su otputovali u Australiju. ,,Ljudi u Australiji su divni i spremni su da vam pomognu ako vide da ste i vi sami spremni da si pomognete. Moj muž i ja smo uspjeli naći posao. Onda smo se nakon dvije godine preselili u svoju kuću. Nakon 25 godina, i dalje smo ovdje i djeluje mi kao da se sve to desilo jučer.”
Bez obzira na to kakva je vaša etnička pripadnost, rasa, religija ili nacionalnost, svima nam nekada zatreba pomoć u životu. Uvijek ću se sjećati svih nevjerovatnih stvari koje je porodica Budimlić učinila za mene baš kao što će oni zauvjiek pamtiti pomoć koju su dobili prije 25 godina. Nadam se da ću jednog dana uspjeti uzvratiti njihovu ljubaznost tako što će moja porodica biti ,,porodica Budimlić” nekom drugom.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Elena Crnalić