text:
Društvo za svjesnost Krišne: Religijske manjine u Bosni i Hercegovini (Dio II) | Balkan Diskurs
Anja Zulić
26. februara, 2019.
„Hare Krišna, Hare Krišna, Krišna Krišna, Hare Hare, Hare Rama, Hare Rama, Rama Rama, Hare Hare”- predstavlja maha mantru koju pripadnici Društva za svjesnost Krišne u Bosni i Hercegovini (BiH) pjevaju individualno i skupno na ulicama i trgovima gradova, a zbog čega su ih ljudi kolokvijalno prozvali Hare Krišna.
Hare Krišna su dva od tri imena Boga (Hare, Krišna i Rama). Na sanskritu Krišna znači „Onaj koji je sveprivlačan” i također, „Onaj koji zaustavlja stalni ciklus rađanja i umiranja”. Hare je vokativ od Hara i to je ime Krišnine unutrašnje energije zadovoljstva. Maha mantra u prijevodu sa sanskrita znači: „O Gospodine, o Gospodinova energijo molim vas uključite me u svoju službu.”
„Mi pjevamo tu maha mantru da bi razvili odnos sa Bogom, da bi skrenuli fokus svog života sa sebe i razvili nesebičnost i posvećenost Bogu i na kraju ljubav prema Njemu. To je preporučeno u najstarijim spisima ovog svijeta koji se na sanskritu nazivaju Vede. Spisi objašnjavaju da je uzrok čovjekove patnje u ovome svijetu stav „ja i moje”, dok zapravo ništa ne pripada nama. Sve je stvorio Bog i mi to samo privremeno koristimo dok smo na ovome svijetu”, objasnio nam je predstavnik Društva za svjesnost Krišne u BiH.
Svjesnost o tome naziva se svjesnost Krišne. ,,Svaki dan se započinje sa maha mantrom kako bi tokom dana bili svjesni da sve što koristimo nije naše već Krišnino i da se ne trebamo vezati pretjerano za ono što ćemo na kraju života morati ostaviti iza sebe. Na taj način čistimo svoje srce od unutrašnjih neprijatelja koji proizlaze od prevelike vezanosti za materijalna dobra a to su zavist, požuda, pohlepa, gnjev, iluzija i ludilo.”, objasnio nam je predstavnik Društva za svjesnost Krišne u BiH.
Na prostoru bivše Jugoslavije pokret je prisutan od sedamdesetih godina, a u Bosni i Hercegovini (BiH) postoji od 1988. godine. Kao vjerska zajednica zvanično je registrovana u BiH 2005. godine i broji oko 500 sljedbenika. Organizovana zajednica postoji u Sarajevu, a članova ima i u drugim gradovima Bosne i Hercegovine.
Neka od učenja Društva za svjesnost Krišne
Osnovno učenje svjesnosti Krišne jeste da mi nismo ovo tijelo, već duhovna duša.
,,Duša živi u tijelu i percipira ovaj svijet oko sebe materijalnim čulima, međutim ti čulni podražaji koje doživljavaju preko tijela nisu sreća kako to misli većina ljudi.”
Pripadnici ove vjerske zajednice smatraju da se sreća ne može doživjeti tjelesnim putem niti konzumerizmom svake vrste, već da je sreća duhovno iskustvo koje se doživljava samo kroz duhovne aktivnosti.
,,Bhagavad gita, centralna knjiga ove duhovne nauke, preporučuje da je pjevanje Krišninih imena proces za doživljavanje duhovne sreće koju čovječanstvo treba slijediti. Čim duša doživi takvu sreću dostiže toliko željeni unutrašnji mir i zadovoljstvo, te nema više potrebe za pretjeranim ispunjavanjem tjelesnih prohtjeva za jedenjem, spavanjem, razmnožavanjem i branjenjem više nego što je to potrebno da se održe duša i tijelo zajedno na životu dok smo ovdje u materijalnom svijetu”, objasnio nam je predstavnik Društva za svjesnost Krišne u BiH.
Pojasnio je i to, da je duhovna duša svako živo biće, i ljudi i životinje i ptice i insekti i biljke. Duhovno samospoznata osoba tako posmatra sve jednakim očima. Ne smatra sebe gospodarem i uživaocem materijalne prirode već je naprotiv poštuje kao Božiju kreaciju i ne eksploatiše je. Iz prirode uzima onoliko koliko je potrebno za život, a ne previše. Štiti je, vodi nenasilan život kao vegetarijanac, znajući da su životinje naša četveronožna braća i sestre.
Okupljanja na trgovima, povorke i pjevanje maha mantre na ulicama predstavljaju jedan od načina kako pripadnici ove grupe nastoje da šire svoje učenje. Kako nam govore, interes ljudi je različit. Dok se jedni interesuju i žele čuti, drugi uopšte nemaju sluha za duhovnost. Svako ko želi dobrovoljno i samostalno se priključuje kada ih zainteresuje ova duhovna nauka. Nema nametanja, poštuju svačiju slobodnu volju i zbog toga smatraju da na neugodne situacije i ne nailaze.
,,Mi dajemo besplatna predavanja na temu duhovne nauke u našim centrima. Preporučujemo čovječanstvu da pročitaju o tome u knjigama Njegove Božanske Milosti A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada, koje su prevedene na više od 50 jezika svijeta. To su Bhagavad gita kakva jeste, Šrimad Bhagavatam, i mnoge druge.”
Za pripadnike Društva za svjesnost Krišne u BiH sve te aktivnosti imaju posebnu ulogu – sistematsko promicanje duhovnog znanja u društvu.
,,Nastojimo poučiti ljude tehnikama duhovnog života kako bi se uspostavila ravnoteža životnih vrijednosti i postiglo istinsko jedinstvo i mir u svijetu. Zato, potpuno besplatno i kao volonteri nudimo ovo duhovno znanje svim ljudima bez obzira na religiju, rasu, nacionalnost, pol, ekonomski i socijalni status – jer svako treba mir”, poručuju pripadnici Društva za svjesnost Krišne u BiH.
Ovaj članak je dio serijala ”Religijske manjine u Bosni i Hercegovini” koji predstavlja različite religijske grupe u BiH koje nisu priznate kao tradicionalne vjerske zajednice, ali imaju značajan broj pratilaca u bosanskohercegovačkom društvu.
Pročitajte prvi dio, “Upoznajte Mormone”, ovdje.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.


text:
Mladi heroji: Tinejdžeri u Jajcu zaustavili daljnju segregaciju u školama | Balkan Diskurs
Neira Kadić
28. februara, 2019.
Ovi mladi ljudi shvatili su da je riječ o segregaciji i počeli proteste protiv ove odluke. Vlast ih nije ozbiljno shvatila, no upornost i hrabrost ovih mladih ljudi zajedno sa pritiskom javnosti, rezultirali su ukidanjem odluke o daljem odvajanju škola u Jajcu.
Grupa tinejdžera u Jajcu se usprotivila odluci koju je u julu 2016. godine donijela Skupština Srednjobosanskog kantona, a prema kojoj bi u tom gradu bila osnovana još jedna škola na principu „dvije škole pod jednim krovom”. Ovi mladi ljudi shvatili su da je riječ o segregaciji i počeli proteste protiv ove odluke. Vlast ih nije ozbiljno shvatila, no upornost i hrabrost ovih mladih ljudi zajedno sa pritiskom javnosti, rezultirali su ukidanjem odluke o daljem odvajanju škola u Jajcu. Ovi istinski mladi heroji za svoj skoro dvogodišnji trud dobili su i značajno priznanje.
Obrazovni sistem Bosne i Hercegovine je direktan odraz trenutne poslijeratne podjele u zemlji. Škole u Republici Srpskoj pretežno su monoetničke, dok je u Federaciji Bosne i Hercegovine u čak 56 škola prisutan fenomen „dvije škole pod jednim krovom”.
„Dvije škole pod jednim krovom” su stvorene kao privremeno rješenje za podsticanje povratka raseljenih građana u svoje domove i kao sustavna zaštita njihovih prava na kulturnom i jezičkom nivou. Ipak, škole po ovom sistemu rade širom Federacije i dan danas, i većinski su koncentrirane u kantonima koji su imali najveći broj povratnika. Izvještaji međunarodnih i domaćih organizacija govore da ovakav model doprinosi daljoj segregaciji i diskriminaciji.
Godinama se vodila debata o tome zašto je ovaj sistem još uvijek na snazi. Predstavnici obrazovnog odjela Organizacije za sigurnost i saradnju u Evropi – Misija OSCE u BiH smatraju da je nedostatak političke volje da se ovo pitanje riješi jedan od faktora. Kritike međunarodnih organizacija nisu spriječile bosanske vlasti da podrže i daljnju podjelu srednjih škola u Jajcu, koje trenutno funkcioniraju po hrvatskom nastavnom planu i programu.
Umjesto odvajanja škola na dva monoetnička nastavna plana i programa, grupa mladih aktivista iz Jajca zatražila je da učenici i dalje imaju mogućnost pohađanja svih predavanja zajedno sa izuzetkom takozvanih nacionalnih predmeta kao što su jezik, religija, geografija i historija.
Grupa aktivista iz Jajca se složila da sistem treba restrukturirati, ali podjela postojećih škola svakako ne bi dovela do pozitivnih promjena. Zaključili su da kompromis da se prihvate neki odvojeni nastavni programi nije idealno rješenje, ali je bolje od potpune segregacije.
Strah i ravnodušnost prožimaju zajednicu, kao što je to često slučaj u postkonfliktnim društvima, a grupa koja se usprotivila odluci za daljnju segregaciju u početku je dobijala malo javne podrške.
,,Imali smo neku podršku, neki ljudi su nas ohrabrivali da nastavimo borbu, ali kada je riječ o opipljivoj i strateškoj pomoći, tada svi šute i tu leži problem”, priča Ivica, jedan od srednjoškolaca koji je pokrenuo proteste.
„Moji roditelji podržavaju naš rad”, dodaje njegova kolegica  Ajla i objašnjava da mnogi drugi nisu podržavali to što su ovi mladi ljudi pokušavali da promjene.
Srednjoškolci su prisustvovali na nekoliko sastanaka sa predstavnicima Misije OSCE-a u BiH koji su ponudili svoju podršku organizovanju javne rasprave kao i pomoći mladim aktivistima u daljem planiranju. Ovi mladi ljudi su počeli prepoznavati moć govora.
,,Ove škole su izgrađene za nas. One će ostati onakve kakve i jesu, jer mi to zahtijevamo”, objasnio je Nikolas, je jedan od srednjoškolaca iz Jajca.
Debata o daljnjoj segregaciji škola je pomjerila fokus sa stvarnih problema kao što je kvalitet obrazovnog sistema i opremljenost zgrada u kojima učenici provode svoje vrijeme. ,,Bilo bi mnogo korisnije popraviti razbijene prozore i njegovati pozitivnije okruženje u našim učionicama. Treba da ih bude stid”, kaže Ajla.
Katica Čerkez, ministrica obrazovanja, nauke, kulture i sporta u Srednjobosanskom kantonu, javno je izjavila da dvije škole pod jednim krovom nisu fenomen već implementacija Aneksa 7 Dejtonskog sporazuma.[1] Objasnila je tada kako je nezadovoljstvo u Jajcu ukorijenjeno u strahu Hrvata da će izgubiti svoj jezik i kulturu nakon što se stvori još jedan bosanski nastavni plan i program.
Ajla, Nikolas i Ivica su odgovorili da, bez obzira da li je ta izjava istinita ili ne, aktivizam grupe je oslobođen bilo kakvog političkog uticaja. Grupu čine mladi ljudi željni da se zaustave etničke podjele.
Mnogi nisu vjerovali da će borba srednjoškolaca iz Jajca rezultirati uspjehom, no oni su pobijedili.  Odluka skupštine je ukinuta i kantonalna vlada je odustala od potpune segregacije.
Nacionalna grupa predmeta predstavljena je početkom nove školske godine i učenici su, zahvaljujući svojoj borbi nastavili da pohađaju većinu časova zajedno.
,,Nadam se da će cijela regija shvatiti da nas ove podjele nikuda neće odvesti. Zašto djeca moraju tako živjeti? Šta smo mi, ili buduće generacije, učinili da to zaslužimo?” pita se Nikolas.
Ivica dodaje da škole pripadaju učenicima jer „mi imamo puno pravo da odbacimo segregaciju”.
Osvajanje ove bitke srednjoškolce iz Jajca inspirira da nastave svoj aktivizam. Ignorisani od političara i lokalne zajednice, mladi aktivisti su preuzeli stvari u svoje ruke, progovorili i napravili razliku. Sada, svjesni svoje snage i snage svoga glasa, služe kao podsjetnik na moć mlade generacije da utiče na Bosnu i Hercegovinu prema putu pomirenja.
[1] Iz članka ,,U ‘dvije škole pod jednim krovom’ nema diskriminacije’’ (https://www.vecernji.ba/u-dvije-skole-pod-jednim-krovom-nema-diskriminacije-467962)
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Neira Kadić


text:
Priče i mjesta kojima se vraćam | Balkan Diskurs
Nevena Medić
5. marta, 2019.
Čini mi se da neću moći a da se ne vratim ponovo porušenim mjestima mog djetinjstva, jer  ona su tu da razbude, da potresu, dio su mog identiteta; nasuprot svemu ona su tu da ponovo ožive.
Tekst i fotografije: Nevena Medić
Naša sposobnost za naracijom proizilazi iz sposobnosti dubljeg razumijevanja koncepta određenog mjesta. Uvijek smo negdje, živimo, prolazimo i krećemo se kroz razna mjesta,  izgrađujemo naše priče, te tako kroz njih pokušavamo doprijeti do vlastitog postojanja.  Priče čine mjesta važnima za nas, a mjesta postaju duboke posude za držanje i čuvanje životnih naracija.
U nedavno demoliranim i uništenim područjima, ono suštinsko čovjekovo je nerazumljivo i teško pronaći, dok takva mjesta nose svoje posebne priče. Teško je proći kroz porušene hotele, napuštene i demolirane kuće i zgrade, a ne pomisliti kako ih je ljudska ruka sagradila, a ta ista uništila i ne osjetiti težinu pripadanja u isto vrijeme jednom obliku kog čine i stvoritelj i rušitelj.
Takvih mjesta i priča u Srebrenici ima u svakom kutku. One čine dio mog odrastanja, čine moj život i dalje, te u mnogome određuju budućnost. Nekada imam utisak da je život do šeste godine potisnut u neki zatamljeni dio mozga, jer su ga uglavnom pratili mračni podrumi, crni ugalj i vlaga. Ono što je usljedilo u godinama odrastanja ostavilo je čudan trag, te se tako često, kao nekim životnim odrednicama, vratim ovim mjestima i pričama moje prošlosti, sadašnjosti i budućnosti.
Dan kada smo napustili Ilijaš kraj Sarajeva i dan kada smo prvi put došli u Srebrenicu 1996. godine urezan je jasno, britko i vraća se kao flash, kao odsjaj na staklu u moje misli. Grad je bio crn i  razrušen. Ulica kojom smo prolazili više nije bila dvosmjerna. Od nabacanog smeća, razvaljenih fotelja po cesti, kreveta i uništenog namještaja, postala je uska i tamna. Jedva da smo mogli proći kroz nju. Dugo smo živjeli pod najlonima kao zamjenama za staklo. Ali ja sam bila srećna. Dvije kriške paštete pojedene stojeći sa vrata, postadoše glavne crtice iz djetinjstva. U napuštenim liftovima čuvali smo „lopte pijačarke” dok smo dopisivali imena po zidovima polupraznih zgrada: N+N, ili neki stih novog albuma Nirvane.
Ekspedicija napuštenih, razorenih kuća bila je raj za djecu u kišnim jesenjim danima. Paradoks svega je da smo se mi, djeca rođena nakon rata, najviše voljeli igrati – rata. Odjekivalo je ono ,,ra-ta-ta-ta” po oronulim sobama napuštenih kuća. Kao da nam je taj prostor sam nametao svoju igru, kao da je ono jedino što smo znali i jedino što smo naučili ustvari bio rat.
Ono što je za mene bilo normalno odrastanje, srećno i bezbrižno djetinjstvo, za mnoge je to odrastanje u teškim poslijeratnim okolnostima, kojih često nisam bila svjesna. Danas kada sagledam bliže, sve ono ratno i poslijeratno je dio mog identiteta, te drugačiji život i odrastanje ne znam, ne mogu, a ponekad i ne želim da zamislim.
Često prošetam kroz neka napuštena mjesta iz djetinjstva i kroz miris ustajalosti i vlage, sada sa nekim tupim osjećajem praznine prisjetim se dana odrastanja. Često pomislim da bih se vratila u taj period života, jer tada još ništa nisam znala, bila sam na neki način brezbrižna. Zaboravljen je odlazak od kuće, izbjeglištvo, svjetleći metak i granata. Odjednom glavni problem postane pitanje da li rasvjeta radi na glavnoj ulici, jer tada možemo da se igramo do kasno u noć.
Ne tako davno dobila sam zadatak u školi da napišem esej iz filozofije na temu „Rupa u zidu”. Početak sam posudila iz Ane Karenjine i preinačila ga za potrebe eseja: „Sve rupe u zidu liče jedna na drugu, samo je ova rupa u zidu nesrećna na svoj način.” Na kraju eseja, moja rupa u zidu je dobila čovječiji oblik.
U periodu izbjeglištva na Novom Beogradu, čovjeku sa smajlićem u kutovima obraza je pošlo za rukom da me ubjedi kako viša nebeska sila pokreće liftove. Govorio je da gore negdje, na rubu svijeta, grupa ljudi konstantno radi i tako pokreće liftove. Bila sam fascinirana. Kada sam prvi put u napuštenom hotelu Domavija u Srebrenici vidjela ovu mašinu pomislila sam kako me taj čovjek grdno prevario. Ali pomislih: ,,nema veze” jer i mama me prevarila rekavši da nikada nećemo otići iz Ilijaša i da će moja komoda sa igračkama stići nekim drugim kamionom.
30.06.1995. – Potpisi u skloništu hotela Domavija. I zidovi pamte, one kojih možda nema, one koji su zauvijek životno prevareni.
Čini mi se da neću moći a da se ne vratim ponovo ovim mjestima i pričama, jer ona su tu da razbude, potresu i nasuprot svemu, ona su tu da ponovo ožive.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Nevena Medić


text:
Borba za ravnopravnost: žene i biznis u BiH | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
8. marta, 2019.
Da u današnjem svijetu nije lako biti žena, nije nepoznata stvar. No, sve veće razlike u tretiranju žena i muškaraca vidno utječu na statistiku koja govori o zaposlenosti žena u BiH.
„Žene su uglavnom zaposlene u slabije plaćenim djelatnostima kao što su obrazovanje, socijalna skrb ili trgovina na malo. Osim toga, žene rade na slabije plaćenim radnim mjestima jer su niže pozicionirane u hijerarhiji“, kaže za Balkan Diskurs mr. sc. Vesna Vučemilović, koja je 2011. napisala rad na temu „Diskriminacija žena na tržištu rada s osvrtom na Hrvatsku“ kako bi ukazala na dvojake razlike.
Rodna neravnopravnost posebno je izražena u BiH, u kojem prevladava još uvijek patrijarhalno društvo. Prema podacima iz Međunarodne organizacije rada, navodi Vučemilović, žene zarađuju 77% od plaće koju zarađuju muškarci te bi trebalo sedamdeset godina za uklanjanje ove razlike.
Diskriminacija žena se očituje i u podjeli muških i ženskih poslova, kako tvrdi dr. sc. Daniela Jurčić.
„Žene se bave djelatnostima koje su manje vrednovane, ali i manje plaćena. Među najučestalije oblike diskriminacije nad ženama na tržištu rada su razlike u plaćama, nejednak položaj žene i muškarca u pogledu pristupa prilikom zapošljavanja, diskriminacija prilikom napredovanja u organizacijskoj strukturi i slično“, ističe dr. Jurčić.
Žene su i u 21. stoljeću, opisuje dr. Jurčić, još uvijek potisnute, skoro i isključene iz svih važnijih društvenih događanja u BiH, a danas postoji odnos dominacije muškarca u odnosu na ženu koji ženama oduzimaju moć na dosta načina i tako ih se uvjerilo da su inferiornije u odnosu na muškarca.
„Može se reći da se pogled na ženu značajno promijenio u odnosu na neka ranija vremena. Međutim, naše društvo je pod snažnim utjecajem stereotipa. U tom kontekstu, status, značaj i rad žene se često zanemaruje, a vrlo često i podcjenjuje“, navodi dr. Jurčić, ističući patrijarhat, komunizam i poslijeratne procese kao važne faktore za položaj žena u društvu.
Udruženje poslovnih žena u BiH jedno je od malobrojnih organizacija koje osnažuje žene poduzetnice i potiče ih na ostvarivanje visokih pozicija.
„Kada je poduzetništvo u pitanju, ne postoji muško i žensko poduzetništvo, postoji samo poduzetništvo. Poslovni svijet u BiH kao i u regiji je tradicionalan, konzervativan, ali onog trenutka kada se netko odluči postati poduzetnik ili poduzetnica, problemi su isti u radu. Tada se postaje osoba koja se bori za svoje ciljeve i zaboravlja na spol, diskriminaciju“, kaže Aida Zubčević, predsjednica Udruženja poslovnih žena koja smatra da je zadatak Udruženja jačati percepciju žena u mišljenju da mogu uraditi sve što požele, bez obzira na spol.
Podatci GEM svjetskog izvještaja o ženskom poduzetništvu iz 2012., tvrdi Zubčević, govore da je poduzetništvo kod žena čak dvostruko niže u odnosu na muškarce u poduzetništvu. Stopa žena vlasnika ili menadžera poduzeća iznosi  četiri posto, dok je ova stopa za muškarce poduzetnike na osam posto.
„Neophodno je konstantno ulaganje u znanje, rad, kao i disciplina, posvećenost, inovativnost. Sve je to teško, bez obzira je li riječ o muškarcu ili ženi, problemi su slični. Ono što je uvijek na plećima žene i što ostaje kao dodatni teret, to su djeca, iznemogli roditelji u poznim godinama, ali i općenito iznemogli i bolesni članovi porodice“, zaključuje Zubčević s porukom kako problem preduzetništva nije problem ako postoji angažiranost i strategija za njegovo pokretanje.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Kristina Gadže


text:
Pušenje i zdravlje žena: nesrazmjeran uticaj među spolovima | Balkan Diskurs
Jade Penancier
11. marta, 2019.
U svojoj knjizi Od ogorčenosti do hrabrosti, feministkinja Anne Firth Murray navodi: „Biti rođen kao žensko je opasno za vaše zdravlje. Ova stvarnost možda nije istinita za mnoge čitatelje, ali za većinu žena koje žive u siromašnim zemljama širom svijeta, to je poražavajuća činjenica.”
Većina ljudi je svjesna razarajućih posljedica konzumiranja duhana, ali malo ljudi zna da pušenje ne pogađa muškarce i žene jednako. Pušenje i duhanska industrija su posebno opasni za žene, bilo da su one aktivni pušači ili nepušači.
Zdravstvene organizacije u svijetu sistematski raščlanjuju svoje statističke podatke između muške i ženske populacije. Glavni razlozi za to su da ovisnost o duhanskim proizvodima izaziva različite zdravstvene probleme kod muškaraca i žena, te da se ponašanje među pušačima uglavnom razlikuje između dva spola. U Izvještaju o rodu i duhanu objavljenom 2003. godine od strane Svjetske zdravstvene organizacije (SZO), autori napominju da ,,žene pušači imaju povećan rizik od kardiovaskularnih bolesti, posebno u kombinaciji sa oralnim kontraceptiva, rizik od veće stope neplodnosti, preranog poroda, rađanja djece koja su ispod normalne težine, raka grlića materice, rane menopauze i fraktura kostiju.”
Razlika između muškaraca i žena pušača je takođe povezana sa različitim „psihološko-socijalnim aspiracijama” (SZO, 2003). Prevladavajuće rodne norme za muškarce i žene uveliko utiču na razloge za počinjanje ili odustajanje od pušenja. Rodni stereotipi se zloupotrebljavaju u marketinškim kampanjama duhanske industrije. Za muškarce, konzumiranje duhana je povezano sa muževnošću i avanturom, vrijednostima koje se obično smatraju vrijednostima alfa muškarca. Nasuprot tome, reklame koje ciljaju žene povezuju duhan sa „zavodljivim, ali lažnim slikama vitalnosti, emancipacije, sofisticiranosti i seksualne privlačnosti” (SZO, 2003). Pored ovoga, mnoge duhanske kompanije dizajniraju takozvane „slim” cigarete koje se prodaju kao manje štetne i imaju za cilj da privuku žene i djevojke koje ne puše. Atlas duhana ističe da su ove marketinške kampanje posebno štetne za rodnu ravnopravnost. Na njihovoj web stranici se navodi, ,,da bi privukli više klijenata, duhanska industrija agresivno plasira svoje proizvode ženama i djeci”.
Ipak, globalni statistički podaci ukazuju na veći broj muškaraca pušača. Podaci Atlasa duhana navode da su ,,globalno, 942 miliona muškaraca i 175 miliona žena u dobi od 15 godina i više pušači.” Grafikoni sa podacima za svaku zemlju sistematski ukazuju na veći broj muškaraca pušača, sa dramatičnim razlikama u npr. Kini gdje je 236 miliona muškaraca pušača i 14 miliona žena pušača.
Da li ove razlike znače da su žene manje izložene opasnosti umiranja zbog konzumiranja duhana? Upravo suprotno, budući da su izložene okruženju sa duhanskim dimom, žene nepušači posebno pate od nuspojava konzumiranja duhana. Na primjer, jedno istraživanje (SZO) ukazuje da je ,,stopa smrtnosti od raka pluća u Evropskoj Uniji gotovo tri puta veća za žene u odnosu na muškarce nepušače, što istraživači pripisuju izloženosti duhanskom dimu od strane partnera pušača.”
Kontekst u Bosni i Hercegovini odražava ukupne globalne trendove između muškaraca i žena pušača. Atlas duhana za BiH pokazuje da, uprkos nedavnom napretku postignutom u politici regulacije duhanskih proizvoda, muškarci u BiH puše 48% više nego u drugim zemljama sa indikatorom visokog razvoja (HDI), dok 30% žena u BiH puši više u poređenju sa drugim državama. Ove razlike u pušačkim navikama su jasan pokazatelj ekonomske rodne neravnopravnosti u BiH. Kao što je istaknuto u rodnoj analizi objavljenoj od strane Measure BiH, rodna neravnopravnost u zapošljavanju je visoka u oba entiteta. Jedna od često pomenutih činjenica je da su dvije trećine nezaposlenog stanovništva u BiH žene. Kao direktna posljedica toga, u većini bosanskih tradicionalnih domaćinstava i ruralnih područja žene imaju niže prihode (ako ih uopće imaju) nego njihovi muževi i ne mogu si priuštiti duhan.
Detaljniji pregled izvještaja Svjetske banke o povećanju poreza na duhan i dobrobit domaćinstava u BiH, koji je objavljen u februaru, otkriva dodatne zanimljive činjenice o potrošnji duhana i rodnoj neravnopravnosti u zemlji. S jedne strane, muškarci i žene jednako umiru od bolesti vezanih za duhan. U 2015. godini, od ukupno 20.267 evidentiranih žrtava direktne potrošnje duhana, 10.300 su bili muškarci, a 9.927 žene. S druge strane, grafikoni koji pokazuju medicinske troškove liječenja bolesti povezanih s duhanom iznenađujuće ukazuju na značajne rodne razlike. Sve u svemu, žene troše mnogo manje novca na medicinske troškove kako bi izliječile svoje bolesti povezane sa duhanom (vidi tabelu 6, strana 23), sa oko 68 miliona KM potrošenih za muškarce i 24 miliona KM za žene.
Ovi različiti statistički podaci ukazuju na to da je konzumacija duhanskih proizvoda, kao i pasivno pušenje, pitanje neravnopravnosti u cijelom svijetu, ne samo u BiH. Pristup zdravom životnom okruženju je osnovno ljudsko pravo, međutim velika većina žena pati od nuspojava pušenja, posebno u siromašnijim zemljama gdje još uvijek nedostaju propisi i zakoni o kontroli duhana.
Treba imati na umu da je pušenje povezano sa pitanjima mentalnog zdravlja, koji su još uvijek prisutni u postkonfliktnim društvima kao što je BiH. Takođe, za oba spola i sve rodove, depresija i druge mentalne bolesti su važni faktori koji doprinose početku pušenja u siromašnijim zemljama. Mentalni poremećaji i problemi ovisnosti prečesto su stigmatizirani – još uvijek mnoge žene širom svijeta nemaju besplatne, pristupačne i kvalitetne usluge po pitanju mentalnog zdravlja.
Dakle, koja su rješenja na raspolaganju? Prvi prioritet jeste osigurati da nepušači budu zaštićeni od štetnog djelovanja duhanskog dima. U BiH, Svjetska banka je pokrenula inicijativu „Klima bez Dima” za zabranu pušenja u javnim zatvorenim prostorima širom zemlje. Druge inicijative kao što je Asocijacija XY, koja omladini pruža psihološku podršku i savjetovanje o reproduktivnom zdravlju, također bi trebale biti raširenije i dostupnije ženama i djevojčicama u BiH.
Kako bi saznali više o inicijativi „Klima bez dima” i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite www.klimabezdima.com.

author: Jade Penancier


text:
Ne staj mi na put: rad na poboljšanju institucionalne infrastrukture za lica sa invaliditetom u BiH | Balkan Diskurs
Nataša Kondić
18. marta, 2019.
U bosansko-hercegovačkom društvu osobe sa invaliditetom nisu prepoznate kao ravnopravni članovi, a vrlo često se prema njima odnose sažaljevački ili prestrašeno.
Osobama sa invaliditetom je najčešće onemogućeno da pristupe određenom prostoru ili čak da dobiju informacije u određenoj formi. U Udruženju omladine sa invaliditetom “Infopart” izdvajaju brajevo pismo, nepoznavanje znakovnog jezika u institucijama i ustanovama, nepostojanje taktilnih traka i zvučnih semafora za samostalno kretanje osoba sa oštećenjem vida, nepostojanje zvučne literature, kao ni literature prilagođene osobama oštećenog sluha ili slabovidnim osobama.
Aleksandar Dukić, čiji je invaliditet nastao kao posljedica rijetkog genetskog oboljenja bulozne epidermolize, ističe da je osobama sa invaliditetom najpotrebnija usluga personalne asistencije i pomoći u kući, ali i infrastrukturna prilagođenost, prijevoz i prilagođeno radno mjesto ili mjesto u obrazovnoj ustanovi.
Da bi savladali ove poteškoće neophodno je strateški djelovati. Infrastruktura se ne može promijeniti u kratkom vremenskom periodu, pa je iz tog razloga neophodno praviti srednjoročne akcione planove i realizovati ih, a pritom imati na umu da svako prilagođavanje prostora  ne iziskuje znatne novčane troškove.
Osobe sa invaliditetom prinuđene su da zbog nepristupačnosti biraju škole i zanimanja kojima bi mogli pristupati. Škole, kulturne i sportske ustanove, administrativne i sudske institucije u manjim sredinama često su neprilagođene, što ugrožava ostvarivanje najšireg spektra prava osoba sa invaliditetom. Zdravstvene ustanove su najpristupačnije, što odražava stav da se još uvijek osobe sa invaliditetom posmatraju sa medicinskog aspekta.
Da je situacija u manjim okolinama znatno lošija svjedoči Dukić, koji se 2013. godine preselio iz Prijedora u Banja Luku.
„Banja Luka je koliko toliko prilagođena za kretanja osoba sa invaliditetom u kolicima, za razliku od Prijedora koji tada nije bio ni pet posto prilagođen. Čuo sam da su se i tamo stvari počele pomijerati sa mrtve tačke, ali veoma sporo i slabo, gotovo neznatno. Situacija u Banja Luci je daleko od idealne, ali ipak postoji određen nivo prilagođenosti“, ističe Dukić.
On naglašava da osim što na određenim mjestima nema prilagođene infrastrukture osobama sa invaliditetom, situacija je jednako loša i na mjestima na kojima ona postoji jer u većini slučajeva ona nije adekvatno urađena ili se neodržava u funkcionalnosti.
“Lift u samom centru grada koji bi vodio osobe u kolicima do marketa, par restorana, kafića  i bioskopa nije u ispravnom stanju. Za nas invalide u kolicima u cijelom gradu pored bioskopa, nema ni diskoteke, jer u društvu i kod predstavnika vlasti najčešće vlada mišljenje da smo mi bolesne osobe i da jedino što treba da bude obezbjeđeno jesu bolnice da bi nesmetano kada je to potrebno, mogli otići kod doktora”, kazao je Dukić.
Da niko od nadležnih ne vodi računa o potrebama invalida svjedoči i činjenica da prilikom popravki kablova ili cijevi, firme sijeku asvalt nakon čega ga ostave u jako lošem stranju što znatno otežava kretanje osoba sa invaliditetom.
“Kad vidim da neka građevinska firma nešto gradi potrudim se da zapišem broj telefona pa nazovem da ih zamolim da ne naprave gore nego što je bilo. Često ljudi izađu u susret ali im moram reći”, navodi Dukić.
Razna udruženja su glavni posrednici između osoba sa invaliditetom i institucija. Predsjednica Upravnog odbora, Vera Bošković naglašava da udruženje „Infopart“, često pokreće brojne inicijative koje su usmjerene da se određeni propisi koji garantuju prava osoba sa invaliditetom kao ravnopravnih članova društva u većoj mjeri sprovedu.
„Najviše smo se trudili da raznim kampanjama ukažemo učesnicima u saobraćaju i onima koji donose odluke da imaju u vidu  poteškoće koje izazivaju nepropisno parkirana vozila”, kazala je Bošković.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Nataša Kondić


text:
Otvorene zabavne škole fudbala u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
David Lander
4. aprila, 2019.
Važnost sporta za djecu i mlade se ne može podcijeniti. Sport je odličan način da djeca nauče osnovne životne vještine koje će im služiti kasnije u životu, kao što su timski rad, saradnja i zdravi životni stilovi.
Više od 20 godina, mali tim udruženja ,,Cross Cultures Project” (CCPA) radi na tome da uspostavi kontakt među ljudima iz različitih sredina u Bosni i Hercegovini (BiH) pomoću sporta, posebno fudbala. Cilj udruženja je stvaranje sigurnih ,,mjesta za sastanke” u nadi da će to pomoći u izgradnji povjerenja i borbi protiv mržnje i straha. Od 1998. godine, kada je program započeo, više od 66.950 djece u BiH i 244.451 djece širom Balkana je uzelo učešće.
Nakon rada u Agenciji za izbeglice Organizacije ujedinjenih nacija (UNHCR) u BiH tokom rata, Anders Levinsen je odlučio da se vrati u Bosnu 1998. godine kako bi pomogao u rekonstrukciji zemlje. Vildana Delalić-Elezović, koordinatorica projekta za BiH, kaže da je u BiH bilo ,,puno obnove”, u smislu novih puteva, novih mostova, nove infrastrukture, ali da je učinjeno vrlo malo da se obnove zajednice i odnosi među ljudima.
Levinsen je osnovao CCPA sa idejom da se fudbal koristi kao jednostavan i opušten način za obnovu povjerenja i razbijanje mržnje, straha i neprijateljstva koji su ostali u podjeljenim zajednicama. Organizacija koju je osnovao ima za cilj stvoriti „mjesta sastanka” kroz škole fudbala ili kampove za mlade širom BiH i Balkana. Na ovaj način se djeci sa etničkim i društvenim razlikama, koja dolaze iz različitih regiona i opština, nudi način za interakciju i izgradnju odnosa kroz zajedničku ljubav prema fudbalu.
Glavna aktivnost udruženja su Otvorene zabavne škole fudbala (Open Fun Football Schools) – OFFS. Ovaj program radi pod jednostavnim i snažnim motivom ,,okupljanja ljudi”. Program sadrži dvije aktivnosti: petodnevne i jednodnevne škole fudbala. Obje aktivnosti su inkluzivne za sve ljude bez obzira na nivo njihovog talenta, spol ili njihove društvene, etničke, vjerske ili političke pozadine. Svaka aktivnost prati ,,pristup dva grada” u kojem se okupljaju najmanje dvije opštine sa različitim etničkim pozadinama.
Svaki događaj uključuje djecu iz zajednice, ali umjesto da se dijele na dva tima i igraju jedni protiv drugih kao što je tipičan fudbalski meč, djeca su podijeljena u dvanaest grupa prema starosti te se tako miješaju djeca iz svake opštine. Dvanaest grupa djece provode vrijeme u programu kroz dvanaest različitih stanica kako bi naučili vještine fudbala i igrali igre koje zahtjevaju saradnju i timski rad. Ove igre omogućavaju djeci da izgrade odnose unutar svoje starosne grupe kroz timske aktivnosti.
Korištenjem fudbala kao centralnog i primarnog fokusa, OFFS stvara siguran prostor za djecu i odrasle iz različitih društava i sredina, da se upoznaju i komuniciraju jedni s drugima na pozitivan način. Udruženje do sada nikada nije moralo plaćati najam terena za škole jer je odaziv opština uvijek pozitivan i nevjerovatan. Nakon svakog događaja, CCPA donira svu opremu za fudbal zajednicama koje su bile uključene u program.
OFFS program je doživio veliki uspjeh u protekle dvije decenije. Od svog osnivanja 1998. godine do 2017. godine, CCPA je organizovala 325 petodnevnih OFFS programa u Bosni i Hercegovini i 1.228 programa na cijelom Balkanu sa programima u Srbiji, Hrvatskoj, Crnoj Gori, Kosovu i Sjevernoj Makedoniji. Jedan od najimpresivnijih poduhvata ovog programa je da su se mnogi bivši učesnici iz ranijih godina vratili da postanu savjetnici i treneri, te da repliciraju lekcije koje su naučili i pomognu u izgradnji odnosa sličnih onima koje su oni sami stekli kroz učešće u programu.
Kroz svoje programe, CCPA mlade uči i druge važne lekcije i postaje svojevrsni partner sa djecom iz različitih zajednica i sa različitim pozadinama. Takozvana “Stanica 13” je dio svakog OFFS događaja i omogućava mladima da nauče nešto novo, osim fudbala. U prošlosti, Stanica 13 je uključila programe o ekologiji i svijesti o nagaznim minama u zemlji. Ove lekcije naučene tokom igre, fizičkih vježbi i fudbalskih utakmica doprinose holističkom razvoju mladih i djece u cijeloj zemlji.
Nekoliko studija pokazuje da sportska aktivnost može u velikoj mjeri doprinijeti prevenciji zloupotrebe droga, alkohola i duhana. U istraživačkom izvještaju Fondacije za ženske sportove ,,Njen život zavisi od toga III”, nacionalna studija o srednjoškolcima otkrila je da su učesnici koji su bili uključeni u sportske aktivnosti imali 22% manje šanse da počnu pušiti. Što je djevojka bila bliže sportu, manja je vjerovatnoća da će početi pušiti. U budućnosti, jedna od OFFS lekcija bi mogla biti lekcija o štetnosti konzumiranja duhana, kao dio nacionalne kampanje za zabranu pušenja u javnim zatvorenim prostorima, ,,Klima Bez Dima[1]”.
U avgustu 2018. godine, OFFS programi su prošireni kako bi uključili i djecu migranata koji žive u BiH. Tokom petodnevnog OFFS kampa u Cazinu, CCPA je uz podršku Međunarodne organizacije za migracije uključila djecu migrante iz obližnjeg prihvatnog centra. Jedan od trenera programa je opisao kako su, na ovaj način, migranti i lokalna omladina bili u stanju da se aktivno socijaliziraju i grade odnose, iako nisu mogli da se sporazumiju. Prema njegovim riječima: ,,Oni se ne razumiju, ali su pronašli način da slome jezičku barijeru koristeći međunarodni jezik koji svako od njih uči u školi.” Ovakvi programi pokazuju da su djeca spremna i da žele da pronađu načine za interakciju i izgradnju odnosa sa drugom djecom bez obzira na razlike koje postoje između njih.
CCPA je započeo svoj rad u Bosni ali sada vodi svoje fudbalske programe širom svijeta: u regiji Balkana, nekoliko država u Aziji, Kavkazu i MENA regionu. Svoj zadnji program su pokrenuli u Južnom Sudanu. Rad CCPA pokazuje da čak i ljudi koji su bili u ratu jedni sa drugima mogu koristiti sport da pomognu u obnovi svojih zajednica, odnosa i jačanju kulture mira.
CCPA će ove godine, u Doboju 1. juna, početi svoju 21. sezonu stvaranja kulture mira u BiH tako što će biti domaćini godišnjeg uličnog turnira ,,Mini prvenstvo” čiji datum se podudara sa finalom UEFA Lige prvaka.
[1] Da date podršku stvaranju okruženja bez duhanskog dima u BiH, posjetite bit.ly/klimabezdima

author: David Lander


text:
Dim nas okružuje gdje god da krenemo. Zahtjevamo rješenje! | Balkan Diskurs
Marko Mlikota
10. aprila, 2019.
Aktivnosti inicijative ,,Klima bez dima” predstavljene su, ove sedmice, velikom broju znatiželjnih posjetitelja ,,Sajma gospodarstva 2019” u Mostaru.
Uz kreativnu instalaciju ,,Život u dimu”, posjetitelji su imali priliku da se informišu o ciljevima inicijative, te da potpišu peticiju i podrže stvaranje zdravog okruženja bez duhanskog dima u Bosni i Hercegovini (BiH).
Naime, inicijatori ,,Klime bez dima” ustrajni su u cilju da se provedu izmjene zakona o kontroli duhana u BiH, čime bi se u javnim zatvorenim prostorima zabranilo pušenje. Kako bi u tome uspjeli, potrebno im je 10 hiljada potpisa, a rezultate inicijative će prezentovati tokom Svjetskog dana borbe protiv pušenja koji se obilježava 31. svibnja.
,,Prijedlogom zakona se ne želi zabraniti pušenje nego uvesti red u javne zatvorene prostore, kako duhanski dim ne bi udisale osobe koje ne konzumiraju duhan”, rekao je u Mostaru savjetnik ministra Federalnog ministarstva zdravstva Vedran Marčinko.
Ministar obrazovanja, znanosti, kulture i sporta Hercegovačko-neretvanske županije Rašid Hadžović smatra kako je zdravo okruženje bez duhanskog dima prijeko potrebno, posebice osobama koje on svojim ministarstvom zastupa, a to su mladi.
,,Kao ministar i čovjek koji ne konzumira cigarete, smatram da je ovo jedna dobra i pozitivna inicijativa. Svi naši mladi ljudi bi trebali da se okrenu zdravom životu bez dima te zdravom životu općenito. S obzirom na to da nas okružuje dim gdje god dođemo, mislim da je potreban zakon koji bi zabranio pušenje na javnim mjestima”, rekao je Hadžović.
Sabina Memić iz Gradske uprave Grada Mostara ističe da podržavanjem izmjene zakona radimo i na dobrobiti vlastitog potomstva.
,,U mogućnosti smo da pridonesemo i otvorimo vidike ljudima o tome kolika je važnost i koliki je značaj u smanjenju konzumiranja duhana i u promociji zdravog života, da bi naša država i naši potomci živjeli što zdraviji i sretniji”, tvrdi Memić.
Danijel Prgomet, student iz Hrvatske koji tokom studija živi u Mostaru, nekorektnim od strane pušača smatra njihovo ponašanje prema nepušačima ali i djeci.
,,Svakodnevno sam izložen duhanskom dimu i smatram da to predstavlja problem za zdravlje jer nije uredu da osobe koje puše truju nas koji ne pušimo. Također me zabrinjava i činjenica da u svemu tome ispaštaju djeca dok su u razvoju.”, rekao je Prgomet.
Ivana Ćosić vjeruje kako bi se uz novčane kazne, uvjetovane zakonom, moglo utjecati na broj konzumenata duhanskih proizvoda. ,,Smatram da ovakve inicijative mogu donijeti male, ali značajne promjene u društvu. Izmjenama zakona bi doista doprinijeli poboljšanju zdravlja kako aktivnih pušača tako i pasivnih, koji su svakim danom sve više izloženi duhanskom dimu.” tvrdi Ćosić.
Sa Ćosić se slaže i Andrea Raguž, studentica iz Mostara koja smatra da ,,je ovaj projekt veoma koristan i za nas i za buduće generacije, te se nadam da će biti uspješan. Svi ljudi – i pušači i nepušači zaslužuju da žive u zdravom okruženju.”
Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.

author: Marko Mlikota


text:
Multimedijalno takmičenje Klima Bez Dima | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
10. aprila, 2019.
Inicijativa ,,Klima Bez Dima” poziva mlade iz Bosne i Hercegovine da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za pušenje u BiH i uticaj pušenja i/ili promovišu prednosti okruženja bez duhanskog dima.
Sadržaji dostavljeni u okviru ovog takmičenja će biti predstavljeni na platformama ,,Klima bez dima” i Balkan Diskurs u nastojanju da se promovišu izmjene i dopune zakona o kontroli duhana u BiH i zagovara stvaranje zdravijeg okruženja za građane BiH.
NAGRADE:
Tri najbolja sadržaja će biti nagrađeni novčanim nagradama i to:
USLOVI ZA PRIJAVU:
ROK ZA PRIJAVU: 15. maj 2019. godine
SMJERNICE ZA KREIRANJE SADRŽAJA:
Sljedeće vrste multimedijalnog sadržaja su prihvatjlive:
Sadržaj koji kreirate može biti u bilo kom tonu – duhovit, edukativan, lične prirode, inspirativan, emocionalan, itd. Samo je bitno da pokriva teme vezane za pušenje u BiH i uticaj pušenja i/ili promoviše prednosti okruženja bez duhanskog dima. KREATIVNOST JE DOBRODOŠLA!
PRAVILA ZA SLANJE PRIJAVE:
Prijave za takmičenje šaljite na [email protected] sa naznakom ,,Multimedijalno takmičenje KBD”. Uz sadržaj potrebno je poslati i sljedeće podatke:
PROGLAŠENJE POBJEDNIKA:
Tri najbolja sadržaja će biti proglašena do kraja maja 2019. godine.
ZA VIŠE INFORMACIJA O TOKU TAKMIČENJA I PROGLAŠENJU POBJEDNIKA, PRATITE KLIMU BEZ DIMA NA FACEBOOKU (@KlimaBezDima) I INSTAGRAMU (@klimabezdima)!
Da biste saznali više o inicijativi ,,Klima Bez Dima” posjetite bit.ly/klimabezdima i potpišite peticiju za stvaranje okruženja bez duhanskog dima u BiH.

author: Balkan Diskurs


text:
Planine u BiH su nekada bile mjesta straha, a sada su svjetionik jedinstva | Balkan Diskurs
Kaleena McKell
16. aprila, 2019.
Veliki dio borbi koje su se dešavale tokom rata devedesetih u Bosni i Hercegovini, dogodile su se u planinama, brdima i selima. Međutim, u BiH se sada radi na obnovi ove vrste turizma.
bog toga su ova mjesta bila prepuna mina koje su dovele do uništenja i propadanja planinarskih staza i koliba koje su služile za povezivanje zemlje i njenog naroda. Međutim, u BiH se sada radi na obnovi ove vrste turizma pozivajući sve ljude na povratak u planine da uživaju u prekrasnom krajoliku Dinarskog područja.
Istorija planinarenja u BiH
Danas se otprilike trećina stanovništva Bosni i Hercegovini (BiH), u određenoj mjeri bavi planinarenjem – od odanih planinara do onih koji idu u planine najmanje jednom godišnje. Planinarenje u BiH je prošlo kroz neke značajne promjene u proteklih 30 godina, a posljedice rata iz 90-ih godina su i dalje vidljive i u gradu i na selu.
Za vrijeme Jugoslavije, planinske staze su bile međusobno povezane, jasno označene i postojala je široka mreža planinskih koliba i loža i svi su zajedno radili na stvaranju kohezivnog sistema. Međutim, raspadom bivšeg sistema, planinarenje je u posljednjih nekoliko godina doživjelo tzv. stagnirajući rast. Mnoge planinske kolibe i lože su uništene i, prema riječima planinara Dalvina Kadirića iz Planinarskog društva Željezničar Sarajevo, više ne postoji ni jedna planinarska zajednica koja predstavlja cjelokupno društvo. Planinarski sindikati u BiH su se borili da se prilagode novim uslovima u državi što je dovelo do smanjenja članova u planinarskim udruženjima.
,,U ranijim vremenima, postojalo je jedno planinarsko društvo u svakoj zemlji i jedan planinarski sindikat koji je služio za predstavljanje svih različitih planinarskih društava koja su postojala širom regiona”, rekao je Kadirić. On je dalje objasnio da iako BiH ima nacionalni sindikat – Planinarski Savez Bosne i Hercegovine – da se on sastoji od tri pod-sindikata: Planinarski Savez Federacije Bosne i Hercegovine, Planinarski savez Republike Srpske i Planinarski savez Herceg Bosne. Nažalost, ove unutrašnje podjele su usporile obnovu određenih djelova ove vrste turizma u BiH.
Uprkos komplikacijama, planinarska društva kao što je PD Željezničar Sarajevo rade sve što je u njihovoj moći kako bi se borili sa političkim preprekama, a Kadirić je siguran da će se tradicija planinarenja u zemlji nastaviti. ,,Mislim da smo na dobrom putu ka oživljavanju strasti stanovništva za planinarenjem tako što im nudimo nešto novo”.
Kadirić je objasnio da je svrha PD Željezničar Sarajevo, koje postoji od 1950. godine, da ljudima pruži mogućnost za povezivanje sa drugim planinarima, volontiranje za organizaciju i odlaske u planine. Ova nevladina organizacija ne samo da pruža ove mogućnosti, već i učestvuje u nizu drugih važnih aktivnosti, uključujući čišćenje staza, restauraciju i obilježavanje istih. Ova organizacija se brine o stazama u svojoj opštini gdje organizuje mjesečne planinarske izlete, a takođe je uključena i u projekat Via Dinarica.
Priča Via Dinarice
Via Dinarica je mega-pješačka staza koja obuhvata sedam zemalja Zapadnog Balkana, od Albanije do Slovenije. Ovaj projekat se razvija i realizuje već godinama, ali razvoj ovako velike, među-državne staze nije mali zadatak, pogotovo kada se uzmu u obzir nestabilnosti u regionu.
„Naš cilj je bio istražiti potencijal za povezivanje od tačke A do B sa C i Z i tako dalje. Također nam je cilj bio da vidimo da li je moguće da neko prođe tom čitavom rutom. Naravno, očekivali smo da ćemo naići na neke prepreke na putu. Očekivali smo da ćemo naići na neke zapostavljene, pa čak i nepostojeće staze kao rezultat dešavanja 90ih godina.”, rekla je Božana Kaltak, menadžerica projekta Via Dinarica, naglasivši da su se ona i njene kolege nadale da će razvoj ove mega staze staviti region na međunarodnu turističku mapu.
Nakon rata došlo je do velikog straha od povratka na staze zbog velikog broja mina koje su još uvijek bile postavljene širom zemlje. Prema izvještaju Organizacije za sigurnost i saradnju u Evropi – Misija OSCE-a BiH, više od 300 hiljada kvadratnih kilometara je očišćeno od mina od 1996. godine. Međutim, iako je samo 2,2 posto terena i dalje opasno po ovom pitanju, procjenjuje se da se radi o brojci od 80 hiljada nagaznih mina. Mnoge staze i dalje postoje u područjima koja nisu bila minirana, a staze koje su trenutno u aktivnoj upotrebi su očišćene od mina, i stoga je planinarenje u regiji generalno sigurno i bezopasno. Pored toga, većina dokumentovanih nesreća povezanih sa minama nije povezana sa planinarenjem.
Mnoge organizacije su podržale realizaciju projekta Via Dinarica, uključujući i Razvojni program Ujedinjenih nacija (UNDP) u BiH, koji je pomogao raznim planinarskim udruženjima i nevladinim organizacijama da očiste i obilježe staze, eliminirajući tako bilo kakve ozbiljne sigurnosne probleme koji se tiču povratka u planine.
Kadirić je rekao da obilježavanje i čišćenje staza vodi osjećaju postignuća. „Uvijek je zanimljivo i komplikovano, i to je avantura. Teško mi je da to objasnim u nekoliko riječi, ali dobijete osjećaj da ostavljate nešto za druge ljude da uživaju – za druge planinare, i za ljude koji vole prirodu. To je stvarno dobar osjećaj.”
Nakon ovih zadataka, slijedeći cilj je bio rekonstrukcija planinskih koliba i poboljšanje ili uspostavljanje druge turističke infrastrukture za proširenje usluga i povećanje kapaciteta. Planinskim društvima je u ovome pomogla Američka razvojna agencija – USAID sa oko 900 hiljada dolara,  navodi Vladimir Milan iz USAID u BiH.
,,Do sada smo pomogli da se razvije minimalna neophodna infrastruktura. Prvo, staze moraju biti označene, tako da smo označili oko 3 hiljade kilometara staza. Također smo morali potvrditi da nema nikakvih rudnika na ovim stazama. Zatim smo pružili pomoć u radu nekim od objekata na stazama kao što su planinarske kolibe i prostori za spavanje.” rekao je Milan.
U martu 2019. godine najavljeno je da će USAID, Italijanska agencija za razvojnu saradnju (AICS) i Federalno ministarstvo okoliša i turizma uložiti još 2,7 miliona dolara u projekt Via Dinarica. Neke od ključnih projektnih aktivnosti u naredne dvije godine obuhvatit će obilježavanje dodatnih 500 kilometara staza duž Dinarida i uključivanje novih lokalnih zajednica.
Ujedinjavanje sa zajedničkim ciljem
Budući da Via Dinarica obuhvata toliko zemalja, zainteresovane strane sa Zapadnog Balkana su se udružile kako bi realizovali projekat. Često se privatni sektor pokazuje više željan i kooperativan da sarađuje na takvim projektima, ali i javni sektor je pokazao spremnost da se pridruži.
„S obje strane (javnog i privatnog sektora) postoji snažna svjest da moraju raditi zajedno, ruku pod ruku”, navodi Snježana Derviškadić, voditeljica projekta za razvoj i promociju turizma u Vijeću za regionalnu saradnju u BiH.
Prema riječima Kaltak, relevantna ministarstva turizma u BiH su među onima unutar javnog sektora koji su prepoznali potencijal ove mega staze i pružili podršku. Tri glavne institucije koje podržavaju projekat su Ministarstvo vanjske trgovine i ekonomskih odnosa Bosne i Hercegovine, Federalno ministarstvo okoliša i turizma i Ministarstvo trgovine i turizma Republike Srpske.
„Te tri vodeće institucije, koje se bave turizmom, su se odmah uključile i pružile podršku, prepoznavajući potencijal za dosezanje do ruralnih područja i mogućnosti za turistički i održivi razvoj u ovim područjima”, izjavila je Kaltak.
Suosnivač organizacije Green Visions, Thierry Joubert naveo je da je „jedan od ključnih uspjeha Via Dinarice spremnost različitih grupa da kažu: Dobro, jasno je da radimo na istom cilju, zato hajmo da se otvorimo. Hajmo samo biti ljudi i ujediniti se. Ponekad se strane slažu a ponekad ne, međutim svi shvataju važnost ovog zajedničkog rada.”
Joubert je pomogao u osnivanju saveza ,,Via Dinarica” – grupe profesionalnih agencija za avanture na otvorenom sa Zapadnog Balkana koje rade zajedno kako bi putnicima i turistima pružile najbolje iskustvo Via Dinarice. Ovaj savez je model kako grupe iz zemalja koje su ranije prošle kroz ozbiljan konflikt mogu ostaviti po strani svoje razlike i ujediniti se za veći zajednički cilj.
„Jedan od glavnih razloga za uspostavljanje saveza Via Dinarica je da shvatimo unikatnost projekta. Ova staza je postojala prije nego što je službeno postala Via Dinarica jer se u bivšoj Jugoslaviji mnogo pješačilo ovim putevima. Moglo se pješačiti od Slovenije do Makedonije. Tokom 2006. godine smo uvidjeli da su se ljudi počeli vraćati na ove puteve – lokalni ljudi”, rekao je Joubert.
Kada su Joubert i drugi shvatili da ljudi i dalje posjećuju ove staze, postalo je očigledno i da redefinisane granice zemalja bivše Jugoslavije mogu praviti poteškoće.
,,Neka od političkih pitanja koja su očigledna su ona koja se odnose na vize i granične prelaze”, rekla je Derviškadić. Ona je, međutim, objasnila da različite grupe rade zajedno na podizanju ovih pitanja u relevantnim ministarstvima u svakoj od zemalja, jer se Via Dinarica nastavlja razvijati.
„Još uvijek ima toliko mnogo faktora – tu je politika, postoji bol, postoje emocije”, navodi Joubert i dodaje da je svima prije 3 godine, oko 2016. godine, postalo jasno da je udruženi rad na zajedničkim ciljevima moguć.
Članovi saveza ,,Via Dinarica” poput Jouberta, Derviškadić i drugih zaljubljenika u avanture na otvorenom dijele zajedničku strast prema sportu i prepoznali su sličnu strast i kod mještana i kod turista.
,,Ako pustite da vas vodi ta strast, barijere u osnovi prestaju da postoje. Ljudi međusobno razgovaraju –  biciklista sa biciklistom, ili planinar sa planinarem – i činjenica da imaju različite pasoše je nešto što se gubi u pozadini”, kaže Derviškadić.
Budućnost turizma u BiH
,,Kao rezultat svega što se desilo u devedesetim, donekle smo ušli u 2000-te sa ne tako pozitivnim izgledima”, kaže Derviškadić. ,,Ali mislim da se stvari mijenjaju… region sve više dolazi do izražaja, posebno u areni avanturističkih putovanja.”
Nakon dugogodišnjeg rada u turističkoj industriji, Derviškadić je oduševljena budućom perspektivom avanturističkog turizma u BiH. Prema njenim riječima, turisti postaju sve više ekološki osviješteni i traže više mogućnosti da nauče o lokalnim zajednicama i običajima. Srećom, BiH je bogata predivnim krajolicima, netaknutom prirodom i duboko ukorijenjenim kulturnim tradicijama.
Dakle, uprkos turbulentnoj prošlosti u regionu, vanjski i avanturistički turizam osigurava povoljne prospekte za ekonomsku budućnost BiH. Prema riječima Milana, čak i lokalno stanovništvo sada odlazi u dnevne izlete i noćenja u planinama. Na ovaj način se i strani turisti i lokalno stanovništvo okreću planinama, a porast avanturističkog turizma i ekoturizma ne koristi samo turističkom sektoru nego i vlasnicima lokalnih biznisa i ljudi koji žive u ruralnim područjima.
„Sve dok ljudi tamo zarađuju nešto, sve dok zdravi stilovi života na otvorenom postaju sve popularniji ljudima u ovoj zemlji, i sve dok sve više ljudi završi u planinama i na stazama, to je dobra stvar”, rekao je Milan. ,,Također postoji i javna korist od tih dodatnih prihoda, posebno u udaljenim područjima.”
Kaltak se slaže sa Milanom da je jedna od prednosti razvoja Via Dinarice pozitivna povratna informacija koju dobijaju od lokalnog stanovništva. „Nevjerovatno je vidjeti kako su ljudi koji žive u zaista ruralnim planinskim područjima presretni kada dođete i ponudite im priliku da zarade novac od resursa od kojih su živjele generacije prije njih. Sretni su što im neko konačno pomaže da nastave živjeti tamo gdje su rođeni, ili čak da se vrate tamo, i zarađuju nešto novca od hrane koju proizvode i od prirode kojom su okruženi”.
Dragan Bošković, jedan od vodiča za planinarenje u rafting centru Drina-Tara, ističe da područje u kojem se nalazi još uvijek u velikoj mjeri nije otkriveno vanjskom svijetu. ,,Ovo je netaknuta priroda sa organskom hranom i to privlači strane posjetioce.”
Kristian Milosavljević, još jedan od vodiča u rafting centru Drina-Tara, već 12 godina radi u oblasti turizma na otvorenom. On objašnjava da je, kada je posao počeo, većina posjetilaca dolazila iz zemalja bivše Jugoslavije, ali da se, zahvaljujući oglašavanju na internetu, svake godine povećava broj stranih posjetitelja. ,,Ima mnogo ljudi koji ne znaju da rafting u Bosni postoji, pa čim vide na internetu, žele da ga isprobaju.”
Milosavljević doživljava rafting kao ,,team building” aktivnost koja povezuje ljude uprkos njihovom porijeklu. ,,Bude mnogo ljudi sa različitim nacionalnostima i religijama, ali ništa od toga nije bitno za rafting ekspediciju gdje svi radimo kao tim i zabavljamo se. Mnogi ljudi pitaju da li nam je ikada dosadio ovaj posao. Ja to radim već 12 godina i nikada mi nije dosadno jer imam novu grupu turista svakog dana, tako da nijedan dan nije isti i to je ljepota ovog posla.”
Milosavljević se nada da će u budućnosti vlada posvetiti više pažnje ekoturizmu i njegovim implikacijama za ekonomiju zemlje i podržati ovu rastuću industriju. Na kraju, projekti kao što je Via Dinarica služe da ujedine ljude svih nacionalnosti i religija sa jednom svrhom: da podijele i sačuvaju prirodne ljepote koje ovaj region nudi. Uprkos političkim, socijalnim ili ekonomskim razlikama, ljudi se mogu okupiti, ujediniti, pomiriti svoje razlike i zajedno izgraditi nešto lijepo.
__________________________________________________________________________________
Ako želite saznati više o društvenom značaju planinarenja, pročitajte tekst ,,Bosna u cipelama za planinarenje: istorija planinarskih klubova” (2015), autorice Maria Hetman.

author: Kaleena McKell


text:
Studij o Rusiji, Euroaziji i Istočnoj Evropi u Velikoj Jabuci: Razgovor sa Alexanderom Cooleyem | Balkan Diskurs
David Lander
19. aprila, 2019.
,,Svjedoci smo da mnoge prakse i norme za ljudska prava bivaju napadnute širom svijeta. Snage nacionalizma i populizma se mogu vidjeti naročito u našem regionu. Postoji percepcija da Sjedinjene Američke Države više nisu angažovan nadzornik ljudskih prava kao što je to nekada bilo.”, navodi Cooley.
,,Mislim da nije tajna da je posljednjih deset godina zaista izazovno vrijeme za ljudska prava, ali i generalno za svijet.” kaže Alexander Cooley, direktor Harriman Instituta za ruske, euroazijske i istočnoeuropske studije na Univerzitetu Kolumbija u Nju Jorku.
Harriman Institut je osnovan 1946. godine kao institut usmjeren na obrazovanje o i razumijevanje Sovjetskog Saveza. Sada je jedan od vodećih centara za proučavanje Rusije, Euroazije i Istočne Evrope. Iako se njegova geografska studija proširila, akademska misija Instituta je ostala ista, a to je ,,biti od koristi univerzitetu i ostatku svijeta kroz davanje podrške istraživanjima, stvaranju dijaloga i multidisciplinarnim događajima koji okupljaju nevjerovatnu grupu akademika, studenata i alumni organizacija.” Bivši guverner Njujorka, ambasador Sjedinjenih Američkih Država u Sovjetskom Savezu i imenjak Instituta, W. Averell Harriman, rekao je da njegov cilj za institut proizlazi iz njegovog uvjerenja da je ,,Politika zasnovana na neznanju i iluziji veoma opasna. Politika treba da se zasniva na znanju i razumijevanju.”
Studenti Harriman Instituta se smatraju nekim od najistaknutijih i najangažovanijih na univerzitetu, a članovi alumni organizacije služe kao stručnjaci u različitim oblastima. Cooley nije štedio pohvale za način na koji studenti cijene interdisciplinarnu prirodu regionalnih studija na Institutu: „Ono što smatram zaista jedinstvenim za naše studente je da ne samo imaju veliki nivo znanja, nego mogu da govore mnogo jezike i odlični su u toliko različitih oblasti. Bave se ljudskim pravima i javnim zdravljem, istražuju pitanja koja se tiču Gruzije i Kine, i nevjerovatni su u momentima kada je potrebno ispuniti više zadataka iz različitih oblasti na efikasan način.”
Kao trenutni direktor Instituta, Cooley je i sam jedan od najistaknutijih stručnjaka za bivši Sovjetski Savez, a posebno Centralnu Aziju. Autor je šest knjiga, a često objavljuje svoje radove u izdanjima New York Timesa, Foreign Affairs i Foreign Policy. Njegova najnovija knjiga, Diktatori bez granica: Moć i novac u Centralnoj Aziji, istražuje kako autoritarizam prelazi tradicionalne teritorijalne granice. Uprkos vodećoj ulozi u Institutu, Cooley je i dalje aktivan kao profesor. On ohrabruje svoje studente da stalno razmišljaju o svom radu i nađu ono što ih zaista pokreće tokom studija. Cooley to studentima opiše na početku svakog semestra rečenicom ,,Zapitajmo se ko smo mi i šta radimo ovdje”.
Harriman Institut takođe ima program posvećen balkanskim regionalnim studijama. Ovaj program uključuje niz oblasti koji se fokusiraju na sve, od istraživanja o rasama, etničkoj pripadnosti i polu u kontekstu raspada Jugoslavije, preko trenutnog stanja ljudskih prava na Balkanu, do istraživanja pitanja izbjeglica, prisilnih migracija i raseljavanja. Kroz svaku akademsku godinu, Institut redovno organizuje razgovore, projekcije filmova i konferencije fokusirane na Balkan.
Jedan od nedavnih događaja bila je projekcija dokumentarnog filma „Dvije škole”, koji govori o problemu etničkih podjela u jednoj školi u Bosni i Hercegovini i nastojanjima direktora škole da prevaziđe ove podjele kroz organizovanje fudbalske utakmice. Nakon filma uslijedila je diskusija sa redateljem Srđanom Šarencom.
Pored ovoga, Institut je nedavno održao i dvodnevni simpozijum pod nazivom: „Lekcije sa terena: oblikovanje i razumijevanje ljudskih prava na Balkanu”. Simpozij su organizovale Tanya Domi, predsjednica Savjetodavnog odbora Centra za postkonfliktna istaživanja (CPI) i vanredna profesorica u Školi za međunarodne i javne poslove Univerziteta Kolumbija i Laura B. Cohen, izvršna direktorica Kupferberg centra za holokaust.
Cilj simpozijuma je bio da ,,okupi aktiviste, praktičare i akademike kako bi razmislili o kritičnim pitanjima koja se odnose na ljudska prava i istraživanja koja dobivaju manje međunarodne pažnje ali su dobro poznata lokalno u Bosni i Hercegovini.” Cooley smatra da je ovaj format događaja suština obrazovne misije Instituta: ,,To je vrsta događaja koji je zaista važan jer on predstavlja vrste veza koje možemo stvoriti. Mi možemo biti inicijator u Njujorku, možemo se obratiti raznim školama, pravnim fakultetima, školama za ljudska prava ili programima, praktičarima, političarima, filmskim stvarateljima, nevladinim organizacijama, te predstaviti širu regionalnu perspektivu… I ovo je dio misije Instituta, ne samo interdisciplinaran način rad, već i inter-profesionalan.”
Prvi dan simpozijuma je počeo uvodnim izlaganjem Emira Suljagića, profesora na Internacionalnom univerzitetu u Sarajevu koji je preživio genocid u Srebrenici. Potom je uslijedila projekcija dokumentarnog filma ,,Uspomene 677” koji prikazuje priče tri bivša logoraša i tri tinejdžera iz tri bosanske etničke zajednice koji se pokušavaju pomiriti sa nasilnom prošlošću svoje zemlje. Nakon filma koji je produciran od strane produkcijske kuće PINCH Media i Centra za postkonfliktna istaživanja (CPI), uslijedila je diskusija da redateljem filma, Mirkom Pincellijem i predsjednicom CPI, Velmom Šarić. Drugi dan simpozijuma uključio je tri panela sa profesorima, ekspertima i stručnjacima iz različitih sektora izgradnje mira i ljudskih prava.
Harriman Institut smatra da su ovakve rasprave i događaji jedinstven način da studenti ostanu zainteresovani za ova pitanja, a da se takođe informišu o savremenim izazovima sa kojima se suočava region koji istražuju. ,,To je nešto na šta smo ponosni i što nastavljamo raditi čak i u ovim izazovnim vremenima. Ovakvi događaji takođe daju legitimitet ovom polju studija”, objašnjava Cooley.
Posvećenost Harriman Instituta proučavanju Balkana je stvorila vrijednu platformu kako bi se održao dijalog o regionu među studentima i akademicima, čak i onda kada se veliki broj istraživačkih centara okrenuo regionima poput Bliskog Istoka ili Kine. Cooley objašnjava: „Mislim da je opasno što smo došli do jedne vrste pasivnog prihvaćanja Balkana kao regiona u stanju mirovanja ili neaktivnosti. Ovo je vjerovatno zaslijepilo mnoge političke aktere prema stvarnim geopolitičkim promjenama koje se dešavaju u regionu.” i još jednom naglašava da će Institut nastaviti da obrazuje studente o pitanjima Balkana, jer ,,ako mi to nećemo raditi, ko nam onda ostaje?”


text:
Festival slike: Proslava fotografije i vizualnog novinarstva u Sarajevu | Balkan Diskurs
Paraskevi Peglidou
25. aprila, 2019.
Ugledni fotografi iz cijelog svijeta okupit će se u Sarajevu od 9. do 11. maja povodom Festivala slike 2019. Organizovan od strane Agencije i fondacije ,,VII” (VII/F), trodnevni festival je edukativni događaj koji ima za cilj da slavi fotografiju i vizualno novinarstvo kroz niz panel diskusija, filmskih projekcija, pregleda portfolija i radionica. Centar za postkonfliktna istraživanja je, o radu ,,VII” i predstojećem festivalu, razgovarao sa Paul Loweom, nagrađenim fotografom i članom agencije, koji je svjedočio i izvještavao o ratu u Bosni.
Danas, agencija ,,VII” važi za jednu od najistaknutijih medijskih agencija u vlasništvu fotografa. Ovaj kolektiv od 29 umjetnika koristi snagu fotografije kako bi skrenuli pažnju javnosti na bitne priče, dali glas grupacijama koje ga nemaju i uticali na kompleksna politička, ekološka i društvena pitanja koja se tiču ljudi širom svijeta. Od problema identiteta, rase i roda, preko migracija, konflikta i postkonfliktnih tranzicija, fotografi i filmski stvaraoci iz ,,VII” žele da utiču na globalne narative. Ubrzo nakon što je agencija ,,VII” osnovana, osnivači Gary Knight i Ron Haviv su shvatili da je dugoročno finansiranje medijskih projekata oslabljeno, te su odlučili osnovati sestrinsku organizaciju pod nazivom Fondacija ,,VII” – nezavisno, neprofitno udruženje sa misijom da osigura podršku za produkciju medijskih sadržaja poput onih koje stvara agencija ,,VII”.
Od Iraka i Sirije, preko SAD-a i Sudana, članovi agencije i fondacije ,,VII” su izvještavali o temama širom svijeta, ali su najčvršću vezu napravili sa Balkanom, a posebno Bosnom i Hercegovinom (BiH). Lowe je objasnio da je ova čvrsta veza nastala preko samih osnivača, jer su svi izvještavali o ratu u Bosni tokom 90ih godina. Ova ratna iskustva su ih konstantno vraćala u zemlju kako bi nastavili svoj rad i pratili suštinu posljedica rata i postkonfliktne tranzicije u BiH. Zahvaljujući beskompromisnoj dokumentarnoj fotografiji, novinarstvu na visokom nivou i drugim multimedijalnim poduhvatima, fotografi ove agencije rade na osnaživanju lokalnih glasova, širenju važnih priča i uzdižu pitanja ,,iznad samo slike”.
Pored njihove posvećenosti da utiču na globalne narative, članovi ,,VII” su takođe posvećeni davanju podrške medijskim stvaraocima širom svijeta i promovisanju fotografije i foto-novinarstva kao alata za oblikovanje javnog diskursa. Zbog toga se sada fondacija i agencija ,,VII” pripremaju da pokrenu novi obrazovni program – Akademija ,,VII” – koji će služiti kao stalna baza za nove projekte i događaje na Balkanu, uključujući i ,,Festival slike”. Lowe je objasnio zašto je glavni grad BiH savršena baza za akademiju i idealan domaćin za nadolazeći festival, riječima: ,,Sarajevo je grad koji spaja dvije tačke – mjesto gdje se Istok susreće sa Zapadom – i njegovo bogato naslijeđe i obilje kultura čine jedinstven i vatreni duh grada.
,,Bosnia 1992-1995”. Projekat WARM Fondacija.
Sa veličanstvenim sarajevskim planinama kao pozadinom, prvi ,,Festival slike” obećava vrlo zanimljiv i inspirativan program. Prvo, na festivalu će biti prikazani najnoviji filmski i fotografski projekti agencije, a učesnici će imati priliku da čuju od i komuniciraju sa kreatorima projekata. Drugo, festival će pružiti i platformu za raspravu o problemima sa kojima se suočavaju mediji, fotografi i novinari u regionu Balkana i šire. Gosti iz Beograda i Zagreba će takođe podijeliti svoje poglede na ova pitanja, uključujući ulogu roda, medija i umjetnika u postkonfliktnim društvima. Festival će takođe uključiti i niz radionica, te program „Ničija zemlja” koji prezentuje jedinstvene perspektive žena na polju vizualnog novinarstva i umjetnosti, te izazove sa kojima se suočavaju žene fotoreporterke. Druga radionica pod nazivom „Nakon slike” će se osvrnuti na kritični period nakon završetka fotografskog projekta do predstavljanja i objave rada. Neke od tema uključuju i uređivanje i izbor radova, procese koji se tiču izrade knjiga i izložbi, stvaranje koherentne naracije i identifikovanje publike.
Pored ovih planiranih aktivnosti, ,,VII” će u partnerstvu sa Centrom za postkonfliktna istraživanja podržati grupu mladih iz BiH koji će učestvovati u multimedijalnom treningu za omladinske dopisnike Balkan Diskursa. Ovom prilikom, fotografiji agencije ,,VII” će obučiti mlade medijske stvaraoce o različitim tehnikama fotografije i pozvati ih na festival. Nakon treninga, CPI i ,,VII” će služiti kao mentori, pomažući novim omladinskim dopisnicima da dalje razvijaju svoje vještine u ovom polju i proizvode specijalizirane sadržaje iz svojih zajednica.
Kroz Akademiju ,,VII” u Sarajevu, ovaj umjetnički kolektiv se nada da će izgraditi dugoročnu posvećenost fotografiji i vizualnoj pismenosti kao moćnom alatu za širenje važnih priča i glasova, ne samo na profesionalnom nivou, već i među širom javnosti i mladima.
Da saznate više o festivalu i načinu registracije, posjetite: https://theviifoundation.org/
Da aplicirate na trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa, kliknite ovdje.

author: Paraskevi Peglidou


text:
Svako izlaganje djece duhanskom dimu je neprihvatljivo | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
30. aprila, 2019.
Više od milion odraslih i dvije hiljade djece uzrasta od 10 do 14 godina u Bosni i Hercegovini svakodnevno koristi duhan, podaci su studije Svjetske banke. Stručnjaci smatraju da nema dozvoljene granice izloženosti duhanskom dimu i upozoravaju da čak i kratka izloženost ima rizik.
Dr sc. med. Stela Stojisavljević, kaže da je dokazano da je pasivno pušenje (pušenje duhanskog dima iz okoline koji stvaraju druge osobe pušenjem duhana i duhanskih proizvoda) štetno za zdravlje djece i odraslih.
,,Udisanje duhanskog dima kod osoba koje nisu nikad pušile izaziva teško disanje, osjećaj stegnutosti u plućima, kašalj. Pasivno pušenje povećava rizik za nastanak kardiovaskularnih oboljenja, moždanog udara, raka pluća. Pasivno pušenje je posebno štetno za malu djecu, utiče na njihov rast i razvoj”, objašnjava ona za Balkan Diskurs.
Prema njenim riječima kod djece koja borave u prostorijama u kojima se puši se učestalije javljaju upala uha, bronhitis, astma i druge bolesti disajnog puta.
,,Čak i kratka izloženost pasivnom pušenju je rizik za zdravlje. Pored zdravstvenih posljedica pasivno pušenje ima i ekonomske posljedice: češće krečenje prostorija u kojima se puši, češće pranje garderobe, češće provjetravanje koje u zimskom periodu znači potrebu za jačim zagrijavanjem”, dodaje ona.
No, pored brojnih upozorenja medicinskih radnika u školama u BiH i dalje postoje prostorije u kojima je dozvoljeno pušenje.
Nastavnica iz Sarajeva Nusreta Jamaković kaže kako bi najefikasnije rješenje bila potpuna zabrana pušenja u školi i u krugu škole.
,,Ili bi to bila prostorija tipa kaveza uz zgradu gdje nas svi mogu vidjeti. Mislim da bi tada mnoge od nas bila sramota i ne bi izlazili”, navodi ona.
Jedna od dokazano uspješnih mjera kontrole duhana, prema riječima dr sc. med. Stela Stojisavljević  je zabrana pušenja na javnim mjestima.
,,Zabrana pušenja na javnim mjestima utiče na postepeno smanjenje broja popušenih cigareta kod pušača što postepeno dovodi do smanjenja broja pušača. Zabranom pušenja na javnom mjestu smanjuje se nevoljna izloženost duhanskom dimu osoba koje nisu pušači, a koje čine veći dio populacije”, kaže ona.
Istraživanje Svjetske banke upozorava da, pasivno pušenje utiče na brojna respiratorna oboljenja i kod djece i kod odraslih, a procjenjuje se i da je među približno devet hiljada smrtnih slučajeva godišnje zbog pušenja, oko deset odsto nepušača koji su izloženi duvanskom dimu, poput djece. U Bosni i Hercegovini procenat smrtnosti povezanih sa duhanom u našoj zemlji spada među najveće na svijetu.
Zabranom pušenja na javnom mjestu, objašnjava Stojisavljević, šalje se poruka da pušenje nije društveno prihvaćeno ponašanje, što dokazano utiče na stavove mladih ljudi o pušenju, odnosno utiče na to da mladi ljudi ne počinju pušiti.
,,Prosvjetni radnici, kao i zdravstveni radnici, treba da predstavljaju modele ponašanja, a samim tim nije poželjno da mladim ljudima prezentuju svoje pušačke navike u školama”, navodi Stojisavljević.
Djelotvorne mjere zaštite od izlaganja duhanskom dimu, kako ih predviđa Okvirna konvencija o kontroli duhana (FCTC) Svjetske zdravstvene organizacije, zahtjevaju potpunu eliminaciju duhanskog dima iz javnih zatvorenih prostora.
Nacrt Zakona o kontroli i ograničenoj upotrebi duhana, duhanskih prerađevina i drugih proizvoda za pušenje u Federaciji Bosne i Hercegovine (FBiH), kao i na nacrt Zakona o zaštiti stanovništva od duhanskih proizvoda i ostalih proizvoda za pušenje u Republici Srpskoj (RS), usklađeni su sa Okvirnom konvencijom o kontroli duhana kao i direktivama Evropske Unije o duhanu.
U FBiH je nacrt ovog zakona pozitivno ocijenjen i usvojen od Zastupničkog doma i Doma naroda u prvom čitanju, te se trenutno čeka njegovo konačno usvajanje od Parlamenta FBiH. U RS se još uvijek čeka usvajanje nacrta ovog zakona.
Poražavajući je podatak da je duhanskom dimu u vlastitoj kući, koji potiče zbog pušenja roditelja ili drugih članova porodice, izloženo skoro 60 odsto mladih uzrasta 13-15 godina.
Prema rezultatima istraživanja objavljenom u Republici Srpskoj, pušenju je na javnom mjestu izloženo 80,7, a na radnom mjestu 53,6 odsto odraslih. S druge strane, među mladima uzrasta 13 do 15 godina, puši 8,6 dječaka i 7,1 odsto djevojčica.
Nastavnica Nusreta Jamaković upozorava na još jedan problem, a to je sve veće konzumiranje nargile, za koju medicinski radnici tvrde da je štetnija čak i od pušenja.
,,Nargila je jako popularna među učenicima osnovnih škola, a konzumiraju je čak i djeca uzrasta šestog razreda. Država bi morala da pronađe način da upotrebu nargile stavi pod kontrolu. Trenutno ne postoji zakon koji tretira ovu oblast i po tom pitanju bi trebalo nešto brzo uraditi”, upozorava ona.
Ukoliko i vi želite dati svoj doprinos zabrani pušenja u javnim, zatvorenim prostorima, svoju podršku možete dati inicijativi ,,Klima Bez Dima” koja se zalaže za mijenjanje zakona o kontroli duhana u cilju zabrane pušenja u svim zatvorenim javnim prostorima. Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH. Kako bi saznali više o inicijativi i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.

author: Tatjana Milovanović


text:
Istraživanje masovnih grobnica kao sredstvo ispravke zločina | Balkan Diskurs
Benedicte Pentz
8. maja, 2019.
,,Nasilni konflikti su društvene katastrofe koje temeljno mijenjaju povjerljive odnose u društvu. Povjerenje se lako izgubi i treba puno vremena da se obnovi.” – Kirsten Voigt Juhl, Univerzitet  Stavanger
,,Ključ svega je da tretiramo žrtve kao jednake, bez obzira na kojoj su strani bili za vrijeme konflikta. Na ovaj način se gradi povjerenje koje je esencija društvene sigurnosti”, smatra arheologinja Kirsten Voigt Juhl sa Univerziteta Stavanger (UiS) u Norveškoj.
Juhl je učestvovala u mnogobrojim forenzičkim istraživanjima masovnih grobnica u Bosni i Hercegovini (BiH). Razumijevanje ovih istraživanja proizilazi iz njenog doktorata koji se bavi upravljanjem rizikom i društvenom sigurnosti na Univerzitetu Stavanger (UiS).
Juhl se bavila forenzičkim istraživanjima masovnih grobnica kao društvenim fenomenom, čiji je cilj popravljanje počinjenih zločina tokom nasilnog konflikta i pomirenje različitih grupa nakon što je konflikt završen.
,,Nasilni konflikti su društvene katastrofe koje temeljno mijenjaju povjerljive odnose u društvu. Povjerenje se lako izgubi i treba puno vremena da se obnovi.” smatra Juhl.
Krvavo i komplikovano
Od 1992. do 1995. godine, Bosna i Hercegovina je pretrpila najkrvaviji i zbunjujući rat u seriji konflikta koji su nastali raspadom bivše Jugoslavije. Rat je odnio živote preko 100 hiljada ljudi, od kojih su 40% bili civili. Genocid, zločini protiv čovječnosti, ratni zločini i mnogobrojna kršenja ljudskih prava velikih razmjera su počinjeni na svim stranama.
Užasni prizori su rezultirali formiranjem Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) 1993. godine.
„Krajem rata, 31.500 ljudi se smatralo nestalim, što je obuhvatalo više od 30% smrtnih slučajeva. Ovo govori puno o problemu s kojim se društvo suočava.” objašnjava Juhl.
Unatoč ovome, sve strane u ratu su bile zadužene za obnovu povjerenja jednih u druge i u vlast. Kako je to moguće postići u društvu u kojem je nepovjerenje široko rasprostranjeno?
Društvena zamka
Da bi pronašla odgovor na ovo pitanje, Juhl je istraživala ulogu masovnih grobnica u procesu pomirenja i obnove.
Ona je istraživala rezultate usvajanja Zakona o nestalim osobama, koji je u BiH usvojen 2004. godine, i omogućio je formiranje Instituta za nestale osobe na državnom nivou. Institut, kojem su suosnivači Vijeće ministara BiH i Međunarodna komisija za nestale osobe (ICMP), je formalno osnovan 2005. ali je započeo s radom 2008. godine – trinaest godina nakon što je mir nastupio.
Do tog vremena, komisija za nestale osobe bi istraživanja vršila samo na etničkoj osnovi, ,,samo svoje”. Jedna komisija – u Federaciji Bosne i Hercegovine – tražila je bosanske Hrvate i bosanske Muslimane (Bošnjake), dok je druga komisija – smještena u Republici Srpskoj – tražila bosanske Srbe.
,,Komisija je stoga podupirala polarizaciju i nedostatak povjerenja između grupa koje su nastale tokom rata. Međutim, održavanje etničkih podjela se smatra ozbiljnom prijetnjom za budućnost društvene sigurnosti”, objašnjava istraživačica.
,,Zapetljali su se u ,,društvenu zamku”. Niko nije surađivao jer niko nije vjerovao da će ,,druga strana” biti voljna da surađuje. Iskustvo ih je naučilo da se ,,drugoj strani” ne može vjerovati.”
Izlaz
,,Sistemu je bila potrebna promjena u istraživanju koja su se bazirala na etničnosti. Bila su potrebna istraživanja koja će se bazirati na međunarodnom humanitarnom pravu i ljudskim pravima”, smatra Juhl. „Pomak je omogućio vlastima da pokažu da su sve žrtve rata bile jednake vrijednosti. Ovo je bio važan korak ka obnovi povjerenja.”
Pored ostalih izvora, Juhl je svoje istraživanje temeljila na intervjuima sa ključnim nadležnim tijelima za istraživanje masovnih grobnica te sa ključnim predstavnicima porodica nestalih osoba.
Pravo na znanje
MKSJ je istraživao masovne grobnice s ciljem da se zaštite dokazi za suđenja u kojima individualni identitet žrtava nije bio potreban.
Nasuprot ovome, Međunarodna komisija za nestale osobe (ICMP) je osnovana 1996. godine i od tada je pokrenula mnoge procese identificiranja individualnih žrtava. Organizacija je razvila poseban, ekonomičan i vrlo učinkovit način analize DNK i uporedbe sa DNK živih rođaka.
Međunarodno humanitarno pravo daje porodicama nestalih osoba pravo da znaju istinu o sudbini i gdje se nalaze njihovi najmiliji. To je pravo definisano kao ljudsko pravo od strane Ujedinjenih Nacija.
Kao rezultat snažnog pritiska porodica nestalih osoba, Zakon o nestalim osobama donesen je 2004. godine, dajući porodicama veća prava od onih zajamčenih međunarodnim pravom. Između ostalog, to znači da traženje nestale osobe čije tijelo nije pronađeno ne prestaje, čak i ako je ta osoba legalno proglašena mrtvom.
,,Porodice su trebale ovo zakonsko riješenje kako bi zatražile socijalna i financijska prava, poput nasljedstva, prijenosa imovine, životnog osiguranja i socijalnih naknada.”, kaže Juhl.
Ona dodaje da je ,,Jedno priznavanje prava ljudi sa kojima se suosjećamo. Prema ljudima prema kojima netko nije suosjećajan, to postaje mnogo teže. Međutim, ključ za sveukupnu društvenu sigurnost je da država štiti prava svih članova društva.”
Istina stvara društvenu sigurnost
,,Društveno povjerenje je od ključnog značaja za društvenu sigurnost, a stanovništvo mora biti u stanju da vjeruje da će društvene funkcije i sistemi raditi uspješno. Vlasti kojima se ne vjeruje – ili one koje ne zaslužuju povjerenje koje im je dodjeljeno – neće moći da izgrade povjerenje između različitih grupa unutar društva ili između ljudi uopšte”, objašnjava Juhl.
Nepoštovanje političara
Koji je ukupni nivo povjerenja u BiH – povjerenja između grupa i povjerenja ljudi u vlasti – više od 20 godina od završetka rata?
,,Povjerenje u policiju, zdravstvenu službu, sudove i druge izvršne vlasti je prilično visoko, ali postoji široko rasprostranjeno nepovjerenje prema zakonodavnoj vlasti i snažan prezir prema političarima”, kaže Juhl.
Ona napominje i rasprostranjeni problem korupcije, nezaposlenost od 60% među mladima i 20% stanovništva koje živi ispod granice siromaštva. ,,To su problemi koji dotiču ljude. Etničke razlike su manje važne.”
Juhl se poziva na istraživanje koje je otkrilo da 96% stanovništva vjeruje da potraga za nestalim licima ne bi trebala biti zasnovana na etničkoj pripadnosti ili religiji. U istoj anketi je utvrđeno da 85% stanovništva podržava zajedničke spomenike za sve nestale osobe u ratu. ,,Tri četvrtine takođe vjeruju da vlasti zaista rade na ostvarivanju prava da znaju šta se dogodilo nestalim osobama i da ovaj rad doprinosi pomirenju i boljoj budućnosti zemlje”, kaže Juhl.
Na kraju rata nestalo je 31.500 ljudi. Do danas je pronađeno i identifikovano oko 23 hiljade. Iako se ovoliki broj nestalih osoba može posmatrati kao neuspjeh, rezultati istraživanja masovnih grobnica u BiH su najuspešniji u istoriji.
,,Rezultati su bez presedana i metode su postale najbolje prakse za druge zemlje širom svijeta koje se suočavaju sa istim problemima”, zaključuje Juhl.
Ovaj članak je primarno objavljen na internet stranici Univerziteta Stavanger i reprodukovan je uz saglasnost autorice.
Više o njenom radu i najnovijim publikacijama možete pronaći ovdje.

author: Benedicte Pentz


text:
Zabrana pušenja kao način za privlačenje turista | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
14. maja, 2019.
Bosna i Hercegovina trenutno slovi za jednu od najpoželjnijih zemalja za one koji vole duhanski dim. Turističke usluge su podređene onima koji stalno konzumiraju duhan pa tako javna mjesta rijetko imaju prostore za nepušače.
Nedavna istraživanja o zdravstvenoj situaciji odraslog stanovništva u Federaciji Bosne i Hercegovine (BiH) govore o čak 44 posto stalnih pušača, od čega je 56 posto muškaraca, 31,6 posto žena, sa prosječnom konzumacijom od 16,9 cigareta na dan.
Brojni gradovi u BiH nastoje zaustaviti ovu statistiku, a s njima i grad Mostar. U ovome pomaže i program inicijative „Klima bez dima” čiji je cilj podržati i promovirati svaki ugostiteljski prostor bez duhanskog dima u BiH. Inicijativa je pokrenuta u okviru projekta „Smanjenje faktora rizika za zdravlje u BiH” kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH, u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama.
Iz Turističke zajednice Hercegovačko-neretvanske županije (TZ HNŽ) ističu da ne znaju točan broj nepušačkih lokala u Mostaru, ali da je sigurno ova usluga tražena kod turista.
„Pošto Mostar posjećuju turisti iz zemalja gdje je zakonski regulisano (ne)pušenje u lokalima/javnim mjestima, oni su sigurno stekli naviku boravka na takvim mjestima pa im boravak i konzumacije ugostiteljskih usluga u objektima gdje se puši sigurno smeta. Smatramo da bi lokali, ako im je to tehnički izvodljivo, trebali tražiti mogućnost da imaju odvojena mjesta za pušače, naročito u dijelu lokala gdje se konzumira hrana”, kaže stručni suradnik TZ HNŽ-a Ramiz Bašić.
Odluka o zabrani pušenja u unutrašnjosti lokala bi, kako navodi Bašić, znatno doprinijela boljem ugledu Mostara kao turističke destinacije gdje se prate najnovija kretanja u oblasti ugostiteljstva i usvajaju pravila koja omogućuju turistima da uživaju u prostorima bez zagušljivog dima.
Prema javnoj mapi lokacija bez duhanskog dima u Mostaru postoje samo tri ugostiteljska objekta koja imaju prostor za nepušače, a to su kafić Teco, hotel Kriva ćuprija i lanac brze hrane McDonald's.
„Smatramo da bi se barem trebala donijeti odluka o zabrani pušenja na autobuskoj i željezničkoj stanici kao i na aerodromu u Mostaru. Također smo mišljenja da se trebaju povećati napori da se u dijelovima grada koji su turistički najfrekventniji i najposjećeniji osigura jedan broj ugostiteljskih objekata sa zabranom pušenja”, ističe Bašić.
Veliki je broj osoba iz inozemstva koji žive u Mostaru i koje se moraju prilagoditi ovom ležernom načinu života. „Poznajem samo jedan kafić u Mostaru koji ima prostor za nepušače u blizini Sveučilišta u Mostaru, a većina mjesta je pogodna za pušače što me ponekad brine. Zabrinuta sam za zdravlje ljudi, pogotovo mladih koji puše”, smatra lektorica kineskog jezika i kulture na Sveučilištu u Mostaru Xiukun Meng.
Prema službenoj web stranici inicijative „Klima bez dima” devet od deset stanovnika BiH je izloženo duhanskom dimu na javnom mjestu, a 85 posto djece u dnevnom boravku.
„Često se moram sastajati s poslovnim kolegama u zadimljenim kafićima i onda nastane problem jer oni to ne vole. Znam samo tri mjesta koja ne podržavaju pušenje između kojih je i bar Lux u INTERA Tehnološkom parku tako da je baš teško ukoliko netko traži fino mjesto bez dima za sastanak”, opisuje Jonathan Trousdale, predstavnik organizacije ,,Svaki student” koji već godinama živi u Mostaru.
,,Klima bez dima” je do sada posjetila brojne gradove u Bosni i Hercegovini pa tako i Mostar, sa ciljem da se širi svijest o problemu života sa duhanskim dimom. Krajnji cilj inicijative jeste mijenjanje zakona o kontroli duhana u cilju zabrane pušenja u svim zatvorenim javnim prostorima. Ukoliko i vi želite dati svoj doprinos i podržati stvaranje okruženja bez duhanskog dima u BiH, potpišite ,,Klima bez dima” peticiju na bit.ly/klimabezdima


text:
Samo potpuna zabrana duhana može smanjiti crnu statistiku | Balkan Diskurs
Safet Šarić
23. maja, 2019.
Bosna i Hercegovina ima jednu od najvećih prevalenci pušenja u Evropi. Prema posljednjim podacima najnovije studije Svjetske banke, više od milion odraslih i dvije hiljade djece uzrasta od 10 do 14 godina u Bosni i Hercegovini (BiH) svakodnevno koristi duhan.
,,Situacija sa upotrebom duhana u BiH dostiže katastrofalne razmjere. Ljudi puše sve više, a duhanski dim je prisutan svugdje – u domovima, restoranima, vrtićima, školama i fakultetima, u sportskim dvoranama i bolnicama. Zbog toga na hiljade ljudi obolijevaju i umiru, a najviše pate djeca i mladi. Maleni stanovnici naše države nemaju izbora i već od malih nogu svaki dan udišu velike količine otrova iz duhanskog dima, a i oni sami počinju pušiti u najranijoj dobi”, upozorava Ediba Čutina iz udruženja Progresivni razvoj organizacija i individua (PROI), koje se, između ostalog, bavi poboljšanjem kvalitete zdravlja u BiH.
Prema njenom mišljenju, glavni razlog za ovakvo stanje je u zakonu koji omogućava pušenje na javnim mjestima i pogrešnom javnom mišljenju da je pušenje prihvatljivo, zanemarujući činjenice o njegovoj štetnosti.
,,Posebno imajmo na umu one najranjivije – djecu koja nemaju mogućnost izbora ni mehanizme zaštite od izloženosti duhanskom dimu u zatvorenim javnim mjestima. Samo potpuno ograničavanje upotrebe duhanskih proizvoda može u potpunosti pružiti zaštitu od štetnog utjecaja duhanskog dima i promijeniti ovakvu zastrašujuću statistiku”, navodi ona.
Oliver Arapović iz mostarskog udruženja ,,Majski cvijet” smatra da je donošenje Zakona za kontrolu duhana i duhanskih prerađevina neophodan korak.
,,To je svuda u Evropi urađeno, samim tim to bi uticalo i na prevenciju i na smanjenje procenta mladih koji konzumiraju cigarete, a i pomoglo onima koji su kao pasivni pušači izloženi duhanskom dimu”, kaže on.
On smatra da je ključ u edukaciji od najranijeg doba ,,od vrtića, preko osnovnih i srednjih škola stalno upozoravati na štetnost duhana i na to kakva on oboljenja izaziva. Pokazivati stalno kolika je štetnost duhana”.
Arapović kaže da je uzrok toga što veliki broj mladih puši i činjenica da su mladi podložni marketingu, a da je jedno vrijeme u BiH bilo jako mnogo reklamiranja duhanskih proizvoda.
Dragoslav Kantar iz banjalučkog udruženja ,,Eko-Kultura” navodi da bi usvajanje ovog zakona uticalo na očuvanje životne sredine, ali da bi prije svega uticalo na poboljšanje zdravstvenog stanja stanovništva u BiH.
On vjeruje da su mladi ljudi sve više svjesni koliko upotrebom duhanskih proizvoda ugrožavaju i svoje zdravlje ali i životnu sredinu, no da je riječ tek o sporim i malim koracima koje BiH u tom pravcu pravi.
,,Idemo sporim koracima, a obzirom da narod odavde dosta bježi vjerujem da će nešto naučiti u tim evropskim zemljama, i da bi nam u budućnosti moglo biti bolje”, kaže on.
Zakon o kontroli duhana i ograničenoj uporabi duhana, duhanskih i ostalih proizvoda za pušenje je značajan iz više razloga. Jedan od njih je i taj što je Bosna i Hercegovina 2009. godine ratificirala Okvirnu konvenciju o kontroli duhana Svjetske zdravstvene organizacije i preuzela obavezu da svoje zakone uskladi sa ovom Konvencijom.
„Novi zakon o kontroli i ograničenoj upotrebi duhana, duhanskih i ostalih proizvoda za pušenje u Federaciji Bosne i Hercegovine predviđa maksimalno usklađivanje sa ovom Konvencijom. Takođe, novi zakon o kontroli duhana nužan je preduslov za EU integracije”, podsjeća Ediba Čutina.
Zakon koji bi trebao biti donešen u Federaciji BiH predviđa usklađivanje i sa Direktivom EU (2014/40/EU) o duhanskim proizvodima, a pitanja iz ove oblasti navedena su i u upitniku Evropske komisije. Osim toga, u preporuci Vijeća Evrope o okolišu bez duhanskog dima iz 2009. godine zemlje članice se pozivaju da poboljšaju zaštitu od pasivnog pušenja na javnim mjestima.
,,Ove preporuke bi osim zemalja članica EU trebale slijediti i sve zemlje koje teže evropskim integracijama, među kojima je i Bosna i Hercegovina. Jedan od značajnijih razloga je i taj što brojne ankete u medijima, ali i istraživanja pokazuju veliku podršku novom zakonu. Tako u FBiH preko 70% ispitanika među kojima su i pušači i nepušači, izjavljuje podršku zabrani pušenja u zatvorenim javnim objektima, na javnim okupljanjima i radnim mjestima”, navodi Ediba Čutina.
Ona smatra da je u smislu prevencije potrebno pitanje novog zakona postaviti na prioritetni nivo. U FBiH je nacrt ovog zakona pozitivno ocijenjen i usvojen od Zastupničkog doma i Doma naroda u prvom čitanju, te se trenutno čeka njegovo konačno usvajanje od strane Parlamenta FBiH. U Republici Srpskoj se još uvijek čeka usvajanje nacrta ovog zakona.
,,Mi iz udruženja PROI, očekujemo da će nakon formiranja vlade zakon doći na red za glasanje i na koncu stupiti na snagu. Zakon predviđa maksimalnu usklađenost sa Konvencijom i njegovo usvajanje je ujedno i ispunjenje međunarodne pravne obaveze koju ima Bosna i Hercegovina”, dodaje Čutina.
Nacrt novog zakona o kontroli duhana u FBiH predviđa, između ostalog, ograničenje upotrebe duhana u svim zatvorenim i radnim mjestima, te potpunu zabranu reklamiranja i prodaje duhanskih proizvoda na 100 metara udaljenosti od škola.
Ukoliko i vi želite dati svoj doprinos zabrani pušenja u javnim, zatvorenim prostorima, svoju podršku možete dati inicijativi ,,Klima Bez Dima” koja se zalaže za mijenjanje zakona o kontroli duhana u cilju zabrane pušenja u svim zatvorenim javnim prostorima. Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH. Kako bi saznali više o inicijativi i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.

author: Safet Šarić


text:
Moj put odvikavanja | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
26. maja, 2019.
Svako ko je prestao pušiti zna koliko je to težak i mukotrpan proces. Nakon završetka srednje škole pa sve do svoje 29. godine, cigareta je za mene predstavljala nagradu, utjehu, petominutnu pauzu na poslu ili predavanjima, idealan način da utrošim vrijeme dok čekam gradski prijevoz ili vrlo često samo navika koje se bilo vrlo teško odreći.
Tačno je godina, sedam mjeseci i 28 dana od kada sam popušio svoju posljednju cigaretu.
Kao i obično nakon buđenja, pripremio bih cigarete i pristavio kafu. Kombinacija jutarnje kafe i cigarete je toliko dobar spoj, da i danas nakon skoro dvije godine od prestanka pušenja, zavidim pušačima na tom jutarnjem ritualu.
Tog jutra nisam ni slutio da ću svom dugogodišnjem poroku reći zbogom.
U posljednje vrijeme primijetio sam da kašljem, čemu nisam pridavao puno pažnje. Majka je bila prilično zabrinuta i govorila je da trebam prestati pušiti, na šta sam ja uvijek burno negodovao, iako sam zaista u dubini želio život bez cigareta. Neki pušači su mi savjetovali da promijenim cigarete, ali ja sam bio toliko vjeran brendu koji sam konzumirao da se čak i to činilo kao velika promjena za koju nemam hrabrosti.
Bio je ugodan sunčan septembarski dan i krenuo sam s prijateljima na lokalni bazen. Spakovao sam cigarete i krenuo na jednu od omiljenih aktivnosti – plivanje. Dobro se toga sjećam, u kutiji je preostalo pet cigareta i planirao sam da će to biti dovoljno tokom boravka na bazenu.
Zbog nedostatka fizičke kondicije, plivanje se iz moje omiljene aktivnosti vrlo često pretvaralo u mučenje, što sam teško prihvatao. Znao sam da pušači imaju manje kondicije i brže se umaraju od nepušača, ali tog dana sam se vrlo dobro uvjerio u to.
Iako sam kašljao zapalio sam već treću cigaretu uz poslijepodnevnu kafu. Odjednom sam počeo razmišljati o tome kako ću u budućnosti imati sve manje fizičke kondicije i u tom trenutku se jednostavno nešto prelomilo u meni. Držao sam cigaretu u ruci, okrenuo se prema grupi prijatelja i rekao im kako je to moja posljednja ispušena cigareta. Sjećam se da su se smijali, misleći da se šalim.
Čuvam tu kutiju i danas sa preostale dvije cigarete, da me podsjeća koliko je to bila teška borba, ali i koliko sam ponosan na odluku koju sam napravio i istrajao u njoj.
Dan poslije i emotivni prekid sa cigaretom
Prvo jutro bez cigarete, kafa bez cigarete i pomisao na život bez cigarete, sve je to  je zvučalo prestrašno. Bio sam jako nervozan i imao sam potrebu da se izderem na nekoga, jer valjda sam mislio da mora postojati krivac za tešku situaciju u kojoj se nalazim.
Drugi dan je bio duplo teži i sjećam se da sam se uspio posvađati skoro sa svakom osobom s kojom sam došao u kontakt, pa sam odlučio da se zadržim kući jer ću pored cigareta, vjerovatno ostati i bez prijatelja. Osamio sam se tog dana i razmišljao zašto je meni ta cigareta toliko bitna i šta ona meni predstavljala.
Kada neko želi prestati pušiti, onda jednostavno mora naučiti živjeti bez cigareta. Iz današnje perspektive odvikavanje od pušenja je učenje ispočetka da radimo stvari koje smo radili i kada smo konzumirali duhan. Ukoliko “preživimo“ svaku situaciju gdje nam je cigareta predstavljala bitan faktor, tada vjerujem da smo zavrijedili reći da smo nepušači.
Mobilne aplikacije za prestanak pušenja djeluju motivirajuće
Mobilna aplikacija, koju sam koristio i koju i danas imam instaliranu na mobitelu, zove se “Smoke Free“. Kada bih navečer dobio elektronski bedž na aplikaciji koji je označavao još jedan dan bez duhanskog dima, osjećao sam se jako ponosno. Sakupljanje kolekcije elektronskih bedževa predstavljalo mi je neizmjerno zadovoljstvo.
Već nakon 20 minuta od prestanka pušenja krvni pritisak se snižava i otkucaji srca se normalizuju. Putem aplikacije su me obavijestili nakon 12 sati da je ugljični monoksid u krvi pao na normalnu razinu. Već druge sedmice stigla je notifikacija da se cirkulacija znatno poboljšala i da su pluća povećala svoju funkciju, što je bilo osjetno kada udahnem. Prvih devet mjeseci, povremeno se javljao kašalj, koji je onda nestao, a o tome sam bio obaviješten na vrijeme kroz aplikaciju.
Nakon nikotinske apstinencije od skoro godinu i 8 mjeseci, aplikacija kaže da se rizik od plućnog karcinom smanjio tek za 16 %, a rizik od srčanog udara na samo 11 %. Ova statistika govori o tome koliko cigarete nanose štete našem organizmu, te da bismo se potpuno oporavili mora proći i do 10 godina.
Danas, 603. dan od kada ne pušim, aplikacija mi pokazuje da sam uštedio 2 657,00 KM. Sav novac koji uštedim od prestanka pušenja iskoristim za putovanja i to me neizmjerno čini sretnim i održava da opet jednog dana ne posegnem za cigaretom.
Fizička aktivnost je dobar saveznik
Kilogrami jednostavno moraju doći, pa bismo trebali uključiti neku fizičku aktivnost i prilagoditi prehranu koliko je moguće. Ja sam odlučio da prvi mjesec jedem šta poželim, dok ne prođe najteži dio. Nekako olakšavajuća okolnost je da sam bio mršaviji, pa tih osam kilograma koje sam dobio i nisu izgledali baš toliko strašni.
Hodanje nakon posla predstavljalo mi je veliko zadovoljstvo jer sam konačno mogao preći pet kilometara, a da se ne zadišem već nakon pola sata šetnje. Svaki put kada bi mi cigareta pala na pamet, spremio bih se i prošetao, kroz prirodu najčešće, mada često i kroz grad. Nakon određenog vremena počeo sam da trčim i prvi put istrčao pet kilometara – e to je za mene zaista bio poseban dan.
Sve je to bilo kao neko ponovno rođenje, kada jednostavno osjetite da ste zdraviji, puni energije, da se lako probudite ujutru i da vaš mozak mnogo bolje funkcioniše.
Jedna od najboljih životnih odluka
Odvikavanje od cigareta zahtjeva mnogo rada i truda na sebi, a na prestanak pušenja danas gledam kao na jednu od najboljih životnih odluka.
Ne bih bio iskren kada bih rekao da ne pomislim na cigaretu, ali za razliku od prvih dana i mjeseci od prestanka, danas ta misao traje samo nekoliko sekundi. Bez obzira koliko je veza za cigaretom jaka, za njom vrlo često posežemo iz dosade.
Svjetska zdravstvena organizacija je objavila u 2018. godini da je duhan vodeći uzrok smrtnih slučajeva koji se mogu spriječiti. Osam miliona ljudi godišnje umre od posljedica aktivnog ili pasivnog pušenja, te svakih šest sekundi jedan pušač umre. Bolesti pluća, moždani udar, srčani udar i rak su glavne bolesti  koje su povezuju sa konzumacijom cigareta. Samo tokom 20. stoljeća više je ljudi umrlo od posljedica pušenja nego u Prvom i Drugom svjetskom ratu.
Danas pogledam svaki prilog i pročitam svaki tekst koji govori o štetnim utjecajima pušenja, a prije bih takve medijske sadržaje jednostavno preskočio. I svaki put dok čitam ponosan sam i sretan što više nisam dio crne statistike.
Ovaj članak je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja ,,Klima Bez Dima”. Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.
ZA VIŠE INFORMACIJA O TOKU TAKMIČENJA I PROGLAŠENJU POBJEDNIKA, PRATITE KLIMU BEZ DIMA NA FACEBOOKU (@KlimaBezDima) I INSTAGRAMU (@klimabezdima)!

author: Mirnes Bakija