text:
Prelazeći granice: bosanske migracije u Njemačkoj (Dio I) | Balkan Diskurs
Dženeta Karabegović
3. aprila, 2018.
Ova višedjelna serija ima za cilj da istraži različita gledišta bosanskih migracija u Njemačkoj, te da predstavi lične doživljaje migranata i njihove djece, ne samo kako bi se podstakla diskusija o zajedničkim iskustvima bosanskih migranata, već kako bi se razmotrile proširene teme i uticaj njihovih priča.
Od kasnih 1960. do danas, Njemačka i Bosna i Hercegovina, nekadašnja republika bivše Jugoslavije, održavale su stabilan i snažan bilateralni odnos. Imigracijska politika i sporazumi koji uključuju uređenja za radnike, znatan prijem izbjeglica tokom sukoba u Bosni 1990-ih, programi razmjene studenata i mnogobrojni valovi nadolazeće radne snage, odgovorni su za značajan dio ovog trajnog odnosa. Kao rezultat toga, Njemačka sada ima jednu od najživljih i najznačajnijih bosanskih dijaspora na svijetu. Oko 248.000 stanovnika je bosanskog porijekla od kojih je oko 76.000 druga generacija Bosanaca. Dok migranti prvenstveno odlaze iz BiH u Njemačku, stalni protok migracije imao je duboke kulturne, političke i ekonomske implikacije za obje zemlje.
Prvi značajniji dolazak migranata koji nisu bili njemačkog porijekla započeo je tokom druge polovice pedesetih godina prošlog vijeka kada je, kao rezultat posljeratnog ekonomskog rasta, Zapadna Njemačka započela zapošljavanje inostrane radne snage kroz niz bilateralnih sporazuma. Niska stopa nataliteta, kako za to vrijeme tako i neposredno nakon Drugog svjetskog rata, značila je da je broj mladih Nijemaca koji su trebali postati dio radne snaga bio u opadanju. Osim toga, porast prosječnog nivoa obrazovanja zapadnih Nijemaca utiecao je na promjenu radne snage od radnika plavih kragni u radnike bijelih kragni.[1] Dodatak ovim činjenicama je rastuća tržišna ekonomija i gubitak rada iz Istočne Njemačke gdje postaje jasno da se Zapadna Njemačka suočava s nedostatkom iskusne radne snage, pogotovo za zanatski i manualni rad.
Jugosloveni su tokom osamdesetih bili druga po veličini njemačka migrantska populacija, kroz asimiliranje i postizanje veće društvene pozicije u poređenju sa drugim migrantskim grupama.[2] U okviru njemačkih i jugoslovenskih krugova, pripadnici ove populacije nazvani su Jugovići i Jugošvaben, s poštovanjem prema zajedničkom identitetu koji predstavljaju. Jugovići su obično označavali gostujuće radnike iz Jugoslavije, dok je naziv Jugošvabe ukazivao na određeni nivo asimilacije u njemačko društvo. Jugosloveni druge generacije postali su Jugošvaben, kombinirajući riječi Yugo i Schwabe, kolokvijski jugoslovenski izraz koji se koristi za njemačke narode. Uporedo, u bivšoj Jugoslaviji, često su ih nazivali “Švabe” ili “Gastarbajteri”.[3] Činjenica da su ovi termini ušli u rječnik i jedne i druge države, dodatno dokazuje koliko su ovakvi fenomeni preovladavali. Riječi Jugošvabe i Jugošvaben ilustruju koliko je bilo uobičajeno da gostujući radnici ostanu i da osnuju porodice u Nemačkoj, uprkos početnoj politici Njemačke, koja je imala namjeru da se radnici konačno vrate u svoje zemlje.[4]
Zapadna Njemačka je 1968. godine potpisala bilateralni sporazum o gostujućim radnicima sa Jugoslavijom, obilježavajući prvi istorijski talas migracije iz regiona. Do tada su slični sporazumi, potpisani sa zemljama poput Španije, Turske i Grčke, bili u toku skoro deceniju i pokazali su značajan uspjeh.[5] Sporazum iz 1968. godine omogućio je zapošljavanje više od pola miliona jugoslovenskih radnika tokom početnog petogodišnjeg perioda, što je koristilo i jednoj i drugoj državi povećanjem doznaka u Jugoslaviju i samim tim podizanjem ekonomskih standarda kod kuće, dok se istovremeno rješavala ponuda i potražnja za radnicima u obje države.[6] Mnogi prvobitni migranti radnici imali su nizak stepen obrazovanja i uglavnom su dolazili iz ekonomski depresivnih, ruralnih oblasti Jugoslavije.
Njemačka je primila najveći broj bosanskih izbjeglica tokom sukoba 1992 – 1995. godine, njih oko 320.000.[7] Dok se većina tih izbjeglica vremenom vratila nazad u BiH ili se preselila u druge države, oni koju su ostali nastavljaju obnovu svojih života, podižu djecu i često održavaju snažne veze među zajednicom. Poput gostujućih radnika koji su migrirali u Njemačku iz Jugoslavije, Bosanci koji danas žive u Njemačkoj su ključni doprinos ekonomiji države, a također su jedna od iznimno integrisanih i civilno uključenih grupa migranata u državi s brojnim članovima zajednice koji su se kandidovali za političke pozicije. Pored toga, broj druge generacije Bosanaca u kombinaciji s nedavnim ekonomskih rastom migranata i učenicima razmjene donosi prosječnu dob stanovništva na oko 22.5.[8]
Tri njemačke provincije sa najvećim brojem Bosanaca su Bavaria, Sjeverna Rajna-Vestfalija (svaka oko 63.000) i Baden-Württemberg (47.000). U Berlinu i Hessu ima značajan broj Bosanaca (oko 22.000), sa manjom populacijom u Donjoj Saksoniji (8.000), Rhineland-Palatinate (7.000) i Hamburgu (6.000). [9]
Oko 28.000 ljudi bosanskog porijekla su zvanično njemački državljani, ali je do nedavno bilo neophodno da se imigranti odreknu svog državljanstva da bi stekli njemačko državljansto. Kao rezultat toga, oko 13.000 pojedinaca se od 2009. godine odreklo državljanstva BiH. Međutim, nova legislativa dozvoljava djeci čiji roditelji nisu njemačkog porijekla, koja su rođena 1. januara 2000. ili nakon toga, mogućnost da imaju dvojno državljanstvo ukoliko su ispunjeni određeni zahtjevi, uključujući i to da dijete živi u Njemačkoj najmanje osam godina ili pohađa školu šest godina prije nego navrši 21 godinu. Od procijenjenih 10.000 ljudi koji trenutno imaju dvojno državljanstvo, oko 80% je rođeno u Njemačkoj. [10]
Promjena zakona koji se odnose na dvojno državljanstvo mogu imati potencijalne političke implikacije za Njemačku i BiH. Na primjer, vjerojatnost da će se broj dvojnih bosanskih i njemačkih građana povećati, budući da rođeni od 2000. godine navršavaju 18 godina, može rezultirati povećanjem sudjelovanja u aktivnostima kao što je vanjsko glasanje na izborima u Bosni. Država BiH je u procesu stvaranja sveobuhvatne strategije rasprostranjenosti dijaspore i stvaranja reprezentativnog tijela dijaspore u Njemačkoj koje bi pomoglo povezivanju tog stanovništva s bosanskim institucijama i vladama. Iako je u procesu nastajanju, strategija pokazuje angažman koji prije nije postojao između države i njenog stanovništva u inostranstvu.
Još jedna nedavna promjena u politici donesena je zbog broja zahtjeva za azilom sa Zapadnog Balkana. Kao odgovor, Njemačka je promijenila svoj zakon kako bi omogućila povećanje broja radnih dozvola dodijeljenih u razdoblju od oktobra 2015. do 2020. godine pojedincima iz regije. Ovi uvjeti olakšali su građanima BiH dobijanje dozvole za rad u Njemačkoj i rezultirali izdavanjem 7.110 radnih dozvola u 2016. godini. Ovo odražava značajan porast od 2.022 u 2015. godini i očekuje se nastavak povećanja broja dozvola. [11]
U porastu je i broj pojedinaca koji mijenjaju službeni boravak iz BiH u Njemačku. Prema profilu migracija BiH u godišnjem izvještaju Ministarstva sigurnosti BiH za sektor useljavanja, 1.196 Bosanaca promijenilo je svoje prebivalište u Njemačku 2016. godine, što je značajan porast od 244 u 2012. godini, 672 u 2013. godini, 910 u 2014. godini, i 998 u 2015.
Kroz ove istorijske migracijske trendove, kulturne pokazatelje i statistiku, možemo vidjeti širinu i dubinu prisutnosti bosanske dijaspore u Njemačkoj. U narednom nizu članaka istražit ćemo ljude iza tih pravila i brojeva. Pričajući priče Bosanaca koji su živjeli i žive u Njemačkoj, pratit ćemo zajedničke borbe i uspjehe koje su članovi tih migrantskih populacija doživjeli tokom njihovih putovanja. Serija će također nastojati otkriti šire teme i naučene lekcije kako bi doprinijeli stalnom dijalogu o tome kako poboljšati napore integracije migranata.
Serijal “Prelazak preko granice” nastala je kao dio alumni partnerstva između Centra za postkonfliktna istraživanja i Give Something Back to Berlin, u okviru Nagrade za interkulturalnu inovativnost. Podršku za ovaj serijal osigurali su Alijansa Civilizacija Ujedinjenih Nacija i BMW grupacija.
[2] Doerschler, Peter. 2004. “Education and the Development of Turkish and Yugoslav Immigrants’ Political Attitudes in Germany.” German Politics 13 (3): 449–80.
[3] Rossig, Rüdiger. 2008. (Ex-)Jugos: Junge MigrantInnen Aus Jugoslawien Und Seinen Nachfolgestaaten in Deutschland. Berlin: Archiv der Jugendkulturen.
[4] Castles, Stephen. 1985. “The Guests Who Stayed – The Debate on ‘Foreigners Policy’ in the German Federal Republic.” International Migration Review 19 (3): 517-534.
[5] Horrocks, David and Kolinsky, Eva, 1996. Turkish Culture in German Society Today. Berghan Books, New York, NY,: 79
[6] Shonick, Kaja. 2009. “Politics, Culture, and Economics: Reassessing the West German Guest Worker Agreement with Yugoslavia.” Journal of Contemporary History 44 (4): 726.
[7] Valenta, Marko, and Sabrina P Ramet, eds. 2011. The Bosnian Diaspora: Integration in Transnational Communities. Farnham, Surrey, England; Burlington, VT: Ashgate.
[8] Bevölkerung mit Migrationshintergrund – Ergebnisse des Mikrozensus, Statistisches Bundesamt (Destatis), 2016.
[9] Bevölkerung mit Migrationshintergrund – Ergebnisse des Mikrozensus, Statistisches Bundesamt (Destatis), 2016.
[10] “Bevölkerung und Erwerbstätigkeit.” Statistisches Bundesamt (Destatis), 2017.
[11] “Statistik über die Arbeitsgenehmigungen-EU und Zustimmungen.“ Bundesagentur für Arbeit Statistik, 2016.

author: Dženeta Karabegović


text:
Preživljavanje grada pod opsadom | Balkan Diskurs
Gül Uret
5. aprila, 2018.
Ranih 90-ih, niko nije vjerovao da će rat pogoditi Sarajevo, niti da će Jugoslovenska narodna armija postati neprijatelj stanovnika ovoga grada. Sarajevo je stoljećima bio multikulturalni grad, sa svojim džamijama, sinagogama, katoličkim i pravoslavnim crkvama. Stoga niko nije mogao zamisliti da bi neko imao moć da pretvori Sarajlije koji su živjeli u miru rame uz rame u neprijatelje.
Međutim, 2. maja 1992. godine, kada su snage bosanskih srba napravile potpunu blokadu grada, postalo je jasno da se tekući rat u Hrvatskoj proširio na Sarajevo. Pristup glavnim cestama je bio blokiran, zalihe hrane i lijekova odsječene, kao i gradske komunalije, jer su srpske snage pod svojom kontrolom držale vodu, struju i grijanje. Po naredbama Ratka Mladića, ratnog komandanta bosanskih srba, naselja sa najvećim muslimanskim stanovništvom su bila strateški ciljana u pokušaju “da se izlude”.
Opsada Sarajeva je trajala od aprila 1992. do marta 1996. godine – najduža opsada glavnog grada u modernoj historiji. Prateći secesiju Slovenije i Hrvatske od Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije 1991. godine, Bosna i Hercegovina i Makedonija su proglasile nezavisnost 1992. godine, dok su Srbija i Crna Gora ostale federalne. Proglašenje nezavisnosti od strane republika je vodilo seriji ratova u bivšoj Jugoslaviji između 1991. i 2001. godine, koji su u velikoj mjeri bili karakterizirani etničkim konfliktima.[1]
Rat u Bosni je izbio sa priznavanjem Bosne i Hercegovine kao nezavisne države od strane Evropske Ekonomske Zajednice 6. aprila 1992. godine, manje od mjesec dana nakon proglašenja nezavisnosti. Sa aktivnom podrškom od strane Jugoslovenske narodne armije i paravojnih grupa iz Srbije, Armija Republike Srpske je sprovela kampanju etničkog čiščenja u pokušaju da istjera sve ne-srpske stanovnike iz mnogih djelova Bosne.[2] Rat u Bosni je imao za rezultat protjerivanje više od polovine njenih 4.4 miliona tadašnjih stanovnika – 1.3 miliona interno raseljenih, 1.2 miliona izbjeglica, 30,000 nestalih osoba, i 100,000 mrtvih.[3]
Opsada, film koji je napravio Rémy Ourdan, daje nam pogled na svakodnevno preživljavanje ljudi koji su živjeli u gradu pod opsadom, i o tome kako su mentalna otpornost i kreativnost postale glavne u njihovim naporima da nastave dalje uprkos dnevnom granatiranju i snajperskoj paljbi. Tokom ove duge opsade, cijeli grad je postao fronta. Sarajevo je bilo laka meta sa okolnih brda, i okruženi sa svih strana, ljudi su uskoro shvatili da ne postoji drugo riješenje nego da se bore protiv sile koja je namjerila da uništi vjerovanje da Hrvati, Srbi i Bošnjaci mogu živjeti zajedno u miru.
Ljudi su napravili vojne jedinice, koje su se potom pojavile u mnogim dijelovima Sarajeva. Hrvati i Srbi su ostali u gradu i borili se zajedno sa Bošnjacima, uprkos njihovim različitim pozadinama. Mali broj njih su bili vojnici ili vješti borci, a većina su bili obični ljudi – neki su bili doktori ili inžinjeri, dok su drugi bili studenti. Čak su i djeca učestvovala. Ono što ih je sve povezivalo je bila njihova želja da odbrane svoj grad. Prije početka konflikta, Sarajevo je bilo tolerantan, multikulturalan grad. Uprkos tome što su imali različite vjerske poglede, ljudi su se poštovali i slavili zajedno tradicije i praznike.
Postepeno, kako je rat postao svakodnevni život, paralelni svijet se pojavio. Ljudi su se vratili na posao jer se nisu mogli kriti kod kuće svo vrijeme, mjuzikli i filmovi su bili organizovani u podrumima, i prema izjavama preživjelih, pozorište je uskoro postalo jednako bitno kao hrana i voda. Taj kreativni otpor je pomogao ljudima da ostanu prisebni – nudio je siguran prostor, neku vrstu utopije koja je bila prijeko potrebna tokom rata. Nastaviti kao i inače, uprkos okolnostima, je također bio moćan način da se svijetu pokaže da Sarajevo ima više za ponuditi od smrti i uništenja. Sarajlije su se digle protiv rata, život je nastavio dalje i ljudi su pokušali da ga žive tako što su pokazivali snagu duha. Štaviše, Sarajlije su privukle pažnju međunarodne zajednice takmičenjem u ljepoti 1993. godine, kada je Inela Nogić, Miss Sarajeva pod opsadom, otkrila platno na kojem je pisalo “Ne dopustite da nas ubiju”.
Tokom četverogodišnje opsade, Sarajevo je postalo slično koncentracijskom logoru. Odlazak je bio nemoguć, hrana, voda i struja su bili u nedostatku, a preživljavanje je bilo čista sreća. Međutim, grad je također postao bliska zajednica zahvaljujući solidarnosti i velikodušnosti njegovih stanovnika. Ljudi su dijelili svoju hranu i komunalije, ako su ih imali, i pomagali su jedni drugima bez obzira na njihove različite pozadine. Opsada je potakla ono najbolje u ljudima i pojavio se duh koji je jedinstven za Sarajevo.
Opsada je eventualno završena nakon potpisivanja Dejtonskog Sporazuma 14. decembra 1995. godine. Grad je preživio, ali je preko 11,500 ljudi, uključujući oko 1,600 djece, izgubilo svoje živote, a mnogi drugi su ostali invalidi zbog svojih povreda. U filmu, jedan od preživjelih kaže, “Da nije bilo kreativnog otpora, možda ne bi ostalo ništa više što bi vrijedilo braniti”. Ova snažna tvrdnja pokazuje da čak i nakon dvije decenije od završetka opsade, ljudi se još uvijek sjećaju koliko su umjetnost, muzika i ljepota doprinijeli otporu.
Opsadu je režirao Rémy Ourdan, francuski ratni dopisnik, novinar, i snimatelj.
[1] Sabrina P. Ramet, Thinking About Yugoslavia: Scholarly Debates about the Yugoslav Breakup and the Wars in Bosnia and Kosovo, New York 2005, p. 55.
[2] Human Rights Watch/Helsinki, “The Fall of Srebrenica and the Failure of UN Peacekeeping, Bosnia and Herzegovina,” Vol. 7, No 13, New York 1995, p. 6.
[3] Lisa DiCaprio, “The Betrayal of Srebrenica: The Ten-Year Commemoration,” The Public Historian, Vol. 31, No. 3, August 2009, p. 76.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Gül Uret


text:
Lokalni mediji u BiH: finansijska ovisnost i politički uticaj | Balkan Diskurs
Marija Arnautović
9. aprila, 2018.
Uloga lokalnih medija za svaku zajednicu je od izuzetnog značaja. Oni bi morali biti spona između lokalne zajednice i javnosti i djelovati kao sredstvo komunikacije između opština ili kantona i građana.
Pored ovoga, mediji bi trebali biti i svojevrstan forum na kojem građani mogu izraziti svoja gledišta i stavove o nekim za njih važnim pitanjima. No, da li je to tako u Bosni i Hercegovini, i da li je tako nešto moguće u situaciji u kojoj su ovi mediji izloženi stalnim političko-finansijskim pritiscima?
Finansijska zavisnost od lokalnih vlasti i lokalnih političkih finansijskih centara moći predstavljaju glavne prepreke sa kojima se suočavaju lokalni mediji. Sve to, naravno, ima direktan uticaj na njihovu finansijsku održivost.
Svaki kanton i svaka opština imaju lokalnu radio ili TV stanicu, koje su dijelom finansirane iz lokalnih budžeta. Pored javnih, u BIH djeluje na stotine privatnih radio i TV stanica na lokalnom nivou. Većina njih je politički i finansijski ovisna ili od vlasti ili od vlasnika velikih kompanija koje ih finansiraju. Pored toga lokalni mediji, prije svega oni javni, često se veoma malo bave lokalnim temama od interesa za zajednicu u kojoj djeluju.
“U sarajevskoj regiji (Sarajevo i Istočno Sarajevo) postoje četiri TV stanice koje bi se mogle smatrati lokalnim (TV Vogošća, TVSA, OSM TV i TV Alfa) i pet radio stanica (Radio Vogošća, radio Istočno Sarajevo, Radio ASK, Radio Avaz i Radio BA). Po dvije TV i radio stanice spadaju u javne (TV Vogošća, TVSA, Radio Vogošća, Radio Istočno Sarajevo), dok su ostale stanice u privatnom vlasništvu”, kaže izvršni direktor platforme analiziraj.ba Amer Džihana.
On smatra da u današnjim uslovima skoro da i ne postoje lokalni mediji jer se putem kablovskih i internetskih platformi doseg „lokalnih“ medija proširio na područje cijele BiH. “Ipak, unatoč ovoj promjeni, lokalni mediji svojim djelovanjem ipak adresiraju publiku određenog lokalnog područja jer nemaju produkcijskih kapaciteta za pokrivanje većeg područja”, dodaje Džihana.
A kako to praktično izgleda, na primjer u Kantonu Sarajevo, možda najbolje govore brojne rasprave kantonalnih skupštinskih zastupnika kako Televizija Sarajevo ne izvještava kako bi trebalo to da radi, tačnije kako bi oni to željeli. Takvi javni istupi lokalnih političara predstavljaju direktno kršenje slobode medija.
“Ono što zabrinjava kad je riječ o uticaju na lokalne medije od strane vlasti jeste općenito stav javnih vlasti da uslijed činjenice da izdvajaju određena finansijska sredstva – budžetska,  za medije, imaju pravo uticaja na agendu, sadržaj i pristup u izvještavanju tih medija. Drugim riječima očekuju da se izvještava o temama koje oni smatraju važnim i na način uklapanja činjenica u kreiranje njihovog dobrog imidža”, objašnjava profesorica Fakulteta političkih nauka u Sarajevu Lejla Turčilo.
Ona dodaje da imenovanja na rukovodeće funkcije u tim medijima, a koja ovise o bliskosti sa političkim partijama koje su u vlasti ne doprinose kvalitetu lokalnih medija i njihovog izvještavanja.
Jedan od slikovitih primjera pod kakvim su političkim uticajem lokalni mediji je i onaj iz predizborne kampanje za lokalne izbore 2008. godine, kada je slučajno ili ne na Televiziji Vogošća objavljeno niz obećanja kandidata za načelnika te opštine, a koji su se ticali organizacije i ulaganja u tu televiziju. Ove podatke kao dio predizbornih obećanja objavio je Istinomjer.
I Amer Džihana kaže da nema sumnje u to da postoji snažan utjecaj lokalnih vlasti na medije u lokalnim sredinama koji se finansiraju iz budžeta.
“Za razliku od javnih RTV servisa na nacionalnom nivou, kod kojih postoji zakonski okvir koji garantira uredničku nezavisnost te uspostavlja niz mehanizama koji bi ovo načelo trebali osigurati u praksi, kod javnih RTV stanica na lokalnom nivou takvi zaštitni mehanizmi ne postoje. Imenovanje vodećih ljudi lokalnih medija, kao i određivanje budžetskih sredstava, u rukama je lokalnih vlasti, koje onda koriste ove mehanizme da osiguraju poslušnost lokalnih medija”, objašnjava on.
Pored očiglednog uplitanja politike u rad i uređivačku politiku lokalnih medija, javni lokalni mediji nisu proaktivni u objavljivanju dokumenata o svom poslovanju, iako im to nalažu entitetski zakoni o javnim preduzećima.  Pokazalo je to i jedno od istraživanja koje je objavio Mediacentar Sarajevo.
U ovom istraživanju navodi se da entitetski zakoni o javnim preduzećima nalažu da su javna preduzeća – time i javni mediji – dužni informacije o svojoj organizacijskoj strukturi i finansijskom poslovanju učiniti dostupnim javnosti preko web stranice ili na neki drugi način. Od dvadeset javnih medija kojima je Media centar poslao upitnik, na svojim web stranicama njih 19 nemaju objavljene informacije o svom finansijskom poslovanju, a samo jedan ima objavljene informacije o organizacijskoj strukturi.
Ovo istraživanje pokazalo je također, da javni lokalni mediji izvještaje o poslovanju na razmatranje šalju samo svojim osnivačima, kantonalnim i lokalnim skupština, i to po obrascima koje bi trebalo da dostavljaju općinske i kantonalne službe.
Postoji i druga strana medalje, kaže profesorica Turčilo, budući da lokalni mediji pored finansiranja iz budžeta i komercijalnog oglašavanja sklapaju i posebne ugovore o medijskom praćenju na primjer određenih općina, što podrazumijeva izvještavanje o aktivnostima općinskih vlasti.
“Tako se komercijalno promoviranje određenih općinskih organa građanima predstavlja kao “čista” informacija, a one općine koje recimo ne sklope takve ugovore sa lokalnim medijima bivaju izostavljene iz medijskog pokrivanja, što je svakako suprotno interesu građana i pravu građana da dobiju informacije o lokalnim zajednicama”, navodi Turčilo.
Poseban problem predstavlja i činjenica da se lokalni mediji često bave temama koje nisu lokalne. Analizom sadržaja televizija koje bi se, u svom informativnom programu, trebale baviti prije svega lokalnim temama, poput Televizije Sarajevo ili Televizije Istočno Sarajevo, vidljivo je da u informativnom programu preovladavaju teme koje prevazilaze lokalno.
“Izvještavaju o temama od izmjena Ustava do globalnih pitanja (vanjske politike), dok puno manje ispunjavaju svoje društvene funkcije, poput kreiranja dokumentarnog, obrazovnog, dječijeg programa. Neke od TV stanica imaju takve programe, ali o kvalitetu sadržaja bi se moglo diskutovati. No, kad je o informativnom programu riječ selektivnost u pristupu koja često nije zasnovana na javnom interesu je doista veliki problem”, dodaje profesorica Lejla Turčilo.
S druge strane Amer Džihana smatra da lokalni radijski servisi koji su u javnom vlasništvu imaju programe relevantne za lokalno stanovništvo, što često nije slučaj nije slučaj sa privatnim lokalnim radijskim stanicama koje uglavnom emitiraju muzičke i reklamne sadržaje.
“Na primjer, centralna informativna emisija TVSA u 18.30h okrenuta je prvenstveno lokalnim sadržajima i donosi informacije koje se ne mogu naći u medijima koji su okrenuti ka nacionalnoj populaciji. Pored informativnih programa, ovi mediji donose i druge, relevantne lokalne sadržaje (sport, kultura, privreda itd). No, sasvim sigurno da se lokalni mediji ne bave baš svim pitanjima koji su relevantni za lokalno stanovništvo”, dodaje on.
Prema njegovom mišljenju i kada se obrađuju određene teme ne postoji pristup istraživačkog novinarstva, što je djelimično uzrokovano nedostatkom kapaciteta ovih medija, a većim dijelom nastojanjima uredništva ovih medija da se ne zamjeraju previše lokalnim vlastima.
Finansijska ovisnost jedan je od uzroka uredničke ovisnosti javnih medija. Istraživanje Mediacentra Sarajevo navodi da je urednička neovisnost u nezavidnom položaju u medijima koji se direktno finansiraju iz budžeta opštinskih i kantonalnih vlasti.
Odluke o izboru i smjenama direktora i urednika u javnim lokalnim i kantonalnim medijima su pod direktnim uticajem lokalnih i kantonalnih vlasti, te su nerijetko instrumentalizovane u skladu sa političkim interesima.
“Politički pritisci ogledaju se kroz imenovanja na uredničke  pozicije i menadžment funkcije, kao i u spremnosti ili nespremnosti lokalnih vlasti da sarađuju sa lokalnim medijima ako oni ne izvještavaju pozitivno o njima. Ekonomski pritisci za lokalne medije isti su kao i za druge medije, a uglavnom se manifestuju kroz povlačenje reklamnih sadržaja u slučaju izvješavanja koje nije u interesu oglašavača, što uzrokuje cenzuru i autocenzuru”, kaže profesorica Turčilo.
Teška ekonomska situacija u zemlji, objašnjava Amer Džihana, a pogotovo u medijskom sektoru koji je usitnjen i općenito raspolaže sa skromnim finansijskim sredstvima, dovodi gotovo sve medije u tešku ekonomsku poziciju.
“Takav je slučaj i s lokalnim medijima. Mediji općenito nisu u poziciji da kritički izvještavaju o svojim oglašivačima, pa ni o onim područjima u kojima njihovi glavni oglašivači imaju interese”, dodaje on.
Na sličan način, kako objašnjava, osiguranje medijske poslušnosti postalo je nešto čemu općenito teže bh. političari, pa se koriste svi raspoloživi mehanizmi da se to i osigura.
“Imenovanje odgovarajućih ljudi i osiguranje finansijskih sredstava za rad javnih medija, predstavljaju osnovne poluge kako se ti ciljevi ostvaruju. Ukratko, nemamo razloga vjerovati da lokalni javni mediji djeluju nezavisno sve dok se ne osigura njihova institucionalna nezavisnost i transparentno finansiranje”, zaključuje Džihana.
Ovaj članak je objavljen u sklopu projekta ‘’Stvarni glas novinarstva’’. Ovaj projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.

author: Marija Arnautović


text:
BH organizacije prave pozitivne korake u borbi protiv okrutnosti nad životinjama | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
8. maja, 2018.
Sa ciljem pomoći životinjama, koje se napuštene i na ulici osnovana je prije pet godina svjetski priznata organizacija Dogs Trust BiH. Organizacija nudi mnoštvo programa koji uključuju obuku veterirana, sterilizaciju pasa i edukaciju za djecu.
“Naše predstavništvo se zalaže da se problem napuštenih pasa riješi zakonito, sistemski i humano, kako psi više ne bi živjeli na ulicama jer im tamo nije mjesto. Naše kampanje za edukaciju javnosti i podizanje svijesti se posebno bave temom upoznavanja potreba pasa kako bi se time smanjio sigurnosni rizik u kontaktu s psima”, kaže za Balkan Diskurs Sanja Bianculli, službenica za odnose s javnošću i marketing Dogs Trust BiH.
Pristup ljudi prema napuštenim psima često je negativan zbog straha od moguće agresivnosti psa koju Buanculli opisuje kao odgovor psa na okolnosti, određenu situaciju ili rezultat lošeg iskustva.
“Psi imaju karakter slično kao i ljudi i različito reagiraju na dobre i loše situacije. Pas može pokazivati agresivno ponašanje, ali kod procjene pasa potrebno je uzeti u obzir okolnosti događaja kao i zdravstvene probleme, povrede, traume i odvojiti ih od temperamenta psa”, navodi Bianculli, ističući da hvatači zaduženi za sterilizaciju pasa nisu imali ozljeda jer su prošli obuku i koristili opremu.
Prilagodba psa s ulice na život među ljudima je važan dio tijekom njegovog oporavka.
“Oporavak zavisi od svakog individualnog psa, od njegove prirode te njegovih iskustava. S obzirom da smo često u kontaktu s vlasnicima pasa koji su ih udomili izravno s ulice, brojna iskustva su nam pokazala da je taj period bio rekordno brz”, kazala je Bianculli.
Prema njenim rječima, u bližoj budućnosti biti će pokrenuta Fostering mreža, koja će se baviti udomljavanjem pasa kako onih s ulice, tako i onih koje su napustili vlasnici uz sudjelovanje volontera kod kojih će psi boraviti tijekom procesa udomljavanja.
Program masovne sterilizacije napuštenih i besplatne sterilizacije vlasničkih pasa Dogs Trust BiH trenutno provodi u Sarajevskoj, Tuzlanskoj i Hercegbosanskoj županiji i u Sarajevsko-zvorničkom području. Škola za pse je njihov najnoviji program, a cilj mu je spriječiti napuštanje pasa koje je uzrokovano neželjenim ponašanjem pasa.
U BiH postoje mmoge udruge kojima je cilj pomoći pronaći dom što većem broju napuštenih pasa, a jedna od njih je Animal Care Centar iz Mostara. “Sve životinje koje su pod našom skrbi ostaju s nama do udomljenja. Ukoliko se radi o životinjama s problemima u razvoju nastojimo pomoći životinji da se prilagodi u novi životni stil”, kaže Tanja Turnbull, predsjednica Udruge Animal Care Centar, naglasivši da do sada nijedan pas nije bio eutaniziran.
Iako mnogi vlasnici, ostavljaju šetana ispred Udruge Animal Care Centar, Turnbull poručje da oni ne posjeduju azil i ne mogu ih zbrinuti na odgovarajući način. “Nažalost, u našim krajevima postoji mišljenje da ukoliko grad ili razne udruge posjeduju azile da se životinje mogu bez problema ostavljati što znači da vlasnici uopće ne razmišljaju o sterilizaciji ili zaštiti svojih pasa znajući da ih mogu odvesti u azil. Jednostavno je nemoguće zbrinuti sve napuštene životinje”, navodi Turnbull.
Facebook stranica Udomljavanje životinja Mostar preko svog profila pomaže životinjama i priprema ih za postupak posvajanja, a jedna od osoba koja je posvojila psa je i Lucija iz Dubrovnika. “Ja i muž smo udomili psa iz Mostara. Od prvog dana usvajanja primjetili smo da je jako miran, ali jako uplašen te se prilikom hranjenja stalno obazirao oko sebe, uzimao komade i skrivao dok ne bi pojeo. Bio je jako nepovjerljiv tijekom hranjenja i oprezan što se tiče maženja, no kada je došla beba, od prvog dana je bio uz nju, nikad nisam ni posumnjala da bi je ugrizao, jako je miran”, kaže Lucija.
Da su organizacije i udruge pozitivan iskorak u borbi protiv ljudske okrutnosti prema životinjama dokazuju i brojke. Prema podacima iz 2017. Dogs Trust BiH je omogućio sterilizaciju 1.179 vlasničkih pasa i 7.101 pasa lutalica dok je Animal Care Centar u Mostaru udomio preko 200 životinja.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Kristina Gadže


text:
Hercegovački mediji: problem ideologije i autocenzure | Balkan Diskurs
Mirsad Behram
11. maja, 2018.
“Kada bi ostavili meni da odlučim da li bismo trebali imati vladu bez novina ili novine bez vlade, ne bih ni trenutka oklijevao da izaberem ovo posljednje”. To je čuvena i često citirana uzrečica jednog od prvih predsjednika Sjedinjenih Američkih Država, Thomasa Jeffersona, o slobodi i važnosti medija za jedno demokratsko društvo.
Zato je stanje u kojem se nalaze mediji zapravo prava slika društva u kojem ti mediji egzistiraju. Kada je riječ o Bosni i Hercegovini (BiH), ta slika je možda najrealnija na lokalnom nivou, u manjim sredinama i zajednicama u kojima više-manje svako svakoga poznaje, a svakodnevna zbivanja su mnogo manje pod “reflektorima” velikih, glavnih medija, pa samim tim i šire javnosti.
Konkretno u BiH, Sarajevo i Banja Luka, na primjer, kao veći centri, su i veća tržišta, mjesta sa većom političkom konkurencijom, sa različitim ideološkim utjecajima, što je svakako povoljnije okruženje i za medijsko djelovanje i postojanje u odnosu na manje sredine.
U Mostaru, gradu koji i preko 20 godina nakon rata živi sa etničkim podjelama, stanje medija je teško, slaže se niz medijskih profesionalaca i analitičara. Grad je u godinama neposredno nakon rata, imao čak tri lokalne, utjecajne TV-stanice – Hrvatsku radio televiziju (HTV) Mostar, HTV Oscar-C, te Radioteleviziju (RTV) Mostar. U zadnjih nekoliko godina, jedna od tih TV-stanica – HTV Mostar – koja je bila javni medij, je zbog ogromnih finansijskih dubioza potpuno nestala sa medijske scene; RTV Mostar je tokom godina, nakon privatizacije i učešća u projektu stvaranja TV1 u Sarajevu, izgubila nekadašnji utjecaj i djeluje sa značajno umanjenim kapacitetima; dok ni HTV Oscar-C ni izbliza nema utjecaj kojeg je nekad imala. U međuvremenu, nastale su i lokalne TV-stanice City TV, te Naša TV, koje program emitiraju posredstvom kablovskih operatera. Slično stanje je i sa radijskim stanicama, kojih ima nekoliko registriranih, što javnih, što privatnih, ali medijski profesionalci nerijetko postavljaju pitanje koliko te stanice imaju stvarnog programa, osim onog zabavnog karaktera?
“Što se tiče grada Mostara, možemo reći da postoji relativno veliki broj medija u gradu. Kakav je njihov kvalitet, kakav je njihov doseg, da li su oni analitični, da li su dobri, da li su zabavni, da li su slobodni? To je veliko pitanje. Po mom mišljenju kvantitet ne mora nužno značiti kvalitet. Imamo u Mostaru veliki broj medija, međutim, kada pogledate malo i izanalizirate ko se čime bavi i na koji način, ko ima nekakav barem pokušaj nekog redovnog i pristojnog javnog servisa vijesti ili nekih emisija koje se tiču grada Mostara i šire zajednice, onda vidite da tu postoje, pogotovo među radio stanicama, dosta stanica koje emitiraju programe koji su zapravo nekakva vrsta kompjuterskih muzičkih set lista, sa nešto džinglova i reklama, bez čak i pokušaja da se napravi nešto što bi moglo biti zadovoljavanje potreba lokalne zajednice”, kaže Faruk Kajtaz, predsjednik Udruženja građana Starmo Mostar, koje se bavi pitanjem slobode medija.
Kajtaz napominje kako je sloboda medija izuzetno važna za svako demokratsko društvo, ukoliko se ono zaista želi nazvati demokratskim. “Mislim da sada više ne postoji klasični problem ugrožavanja slobode medija, kao što je to nekada bilo u onoj državi ili neposredno iza rata ovdje kod nas, kada se vršio politički pritisak ili su novinare zvali putem telefona, pa im se govorilo šta trebaju izvještavati. Mislim da su sada metode pritiska postale malo drugačije, sofisticiranije, one su po principu uskraćivanja finansiranja i vlasničkih struktura unutar medija, ko – zapravo – njima upravlja”, smatra Kajtaz.
Jedna od glavnih poluga utjecaja na medije, slažu se medijski profesionalci, jeste ekonomske prirode i radi se o kontroli tokova novca, usmjerenog ka medijima. Zato se postavlja pitanje: kako će ekonomski opstati oni mediji koji žele biti društvena avangarda? Takvi mediji su prepušteni sami sebi, smatra Štefica Galić, sa portala tačno.net, sa sjedištem u Mostaru.
“Međunarodne udruge i druge organizacije koje su podržavale takve medije su se poodavno povukle iz Bosne i Hercegovine. Pošto nema razvoja privrede, ona je devastirana, onemogućeno je funkcioniranje medija kroz oglase i zakup, prodavanje medijskog prostora. Zbog toga je znatan dio medija prepušten političkim strankama, koji putem vršenja vlasti, preko budžeta javnih poduzeća ili na neke druge načine održavaju u životu znatan dio medija”, navodi Galić.
Kako se ‘kupuje’ poslušnost medija, ukazao je i zastupnik Socijaldemokratske partije BiH u Skupštini Hercegovačko-neretvanskog kantona (HNK), Aner Žuljević. On naglašava da iz te opozicione stranke inače nisu uspjeli dobiti od kantonalne Vlade informacije o trošenju javnog novca za razne planirane stavke u budžetu HNK-a, pa tako ni o transferu prema medijskim kućama na području Hercegovačko-neretvanskog kantona. “Zašto nešto što je išlo prema medijskim kućama treba da ostane sakriveno i na taj način dovede u nezgodnu poziciju i medijske kuće i javnost, a na kraju najvećim dijelom veže špekulaciju za ovu Vladu da ustvari sa tim transferima vrši kupovinu naklonosti pojedinih medija? Činjenica da je ta odluka postojala potvrđuje da je jedan od medija, kojeg nećemo da reklamiramo, dobio dopunu odluke, očigledno nezadovoljan prvom odlukom i tom dopunom odluke dobio odgovarajuća sredstva”, izjavio je Žuljević.
Jedna od direktnih posljedice takve, indirektne, kontrole medija jeste i svojevrsna autocenzura u medijima na mostarskom području, slažu se medijski eksperti i profesionalci, koji pokušavaju ukazati na taj problem. “Poseban problem je novinarska autocenzura. Mislim da je to jedan od najvažnijih i najvećih problema medija, upravo to što novinari, čini mi se, u Mostaru jako dobro znaju gdje su njihove granice i ne žele da ih pređu”, objašnjava Faruk Kajtaz.
Kako to praktično izgleda u medijskom ili bolje rečeno novinarskom svakodnevnom poslu kreiranja sadržaja, koji onda budu usmjeravani ka publici?
“Kada se govori o autocenzurama, možemo ih vidjeti iz nekoliko aspekata, a podvukao bih onaj koji me najviše boli i za kojeg mislim da iz njega proizilazi najviše zla. To je ideološki momenat. Dakle, kada smo zaokupljeni određenom ideologijom i mrzimo sve što ta ideologija i ti mitovi ne bi podržavali, tada ta vijest ostane ‘ogoljena’ samo za onaj mit, samo za onu ideologiju koju volimo, kojoj smo pristupili, za koju smo uzeli onu ‘člansku karticu’. Sav ostali dio stvarnosti otpada i njega ne razumijemo niti želimo predstavljati”, govori Husein Oručević, politolog.
Doslovno gašenje određenog broja medija, te “rezanje krila” drugom dijelu elektronskih medija na mostarskom području, otvorilo je vrata ”procvatu” prilično velikog broja internet-portala, koji imaju redovne rubrike vijesti, bilo da su one isključivo lokalne ili da pored lokalnih objavljuju i druge informativne sadržaje koji se tiču cijele Bosne i Hercegovine, regiona i šire. Najpoznatiji je, svakako, internet-portal na hrvatskom jeziku bljesak.info, koji postoji već nekih 16 godina. Trenutno su aktuelni i ostvaruju utjecaj na javnost i portali kao što su starmo.ba, tacno.net, mostarski.ba, pogled.ba, novasloboda.ba, dnevnik.ba, hms.ba, hercegovina.info, republikainfo.com, treci.ba, abrasmedia.info i drugi.
Pored standardnih, redovnih problema koji muče sve medije na ovom prostoru BiH, analitičari ukazuju na još jedan fenomen, koji karakterizira online medije u centru Hercegovine, te ima sve veći utjecaj na ‘mainstream’ novinarstvo u online medijima. Naime, u jednoj etnički podijeljenoj zajednici bilo kakva kontroverznija vijest, objavljena na internet-portalu, bez obzira je li on na hrvatskom ili bosanskom jeziku, u pravilu izaziva niz komentara i reakcija čitalaca, a ti komentari nerijetko sadrže govor mržnje, huškački rječnik i doprinose daljnjem ”paljenju” opće atmosfere u društvu, preciznije u lokalnoj zajednici.
“Danas smo svi svjedoci da je svaki čovjek na neki način postao izvor informacija i komentator društvene zbilje”, navodi novinar BH Radija 1 i kolumnista portala bljesak.info, Igor Božović. On ističe kako treba obratiti pažnju na to da se danas ustvari zloupotrebljava sloboda informacija i pristupa informacijama baš kroz oblik društvenog komuniciranja, društvenih mreža. “Svjedoci smo da danas svako može otvoriti profil na internetu i širiti svoje alternativne činjenice, fake news i sve ove nove pojmove u kojima smo se udomaćili”, kaže Božović.
Takve stvari, slaže se, utječu na standardno novinarstvo, u ovom slučaju na internet-portale, koji su ušli u prazan medijski prostor koji je nastao na lokalnom nivou promjenom ‘reljefa’ kada se radi o lokalnim medijima. “Dobro je da ljudi mogu sve više doprinositi vlastitim iskustvima, jer onda imamo širi pojam i više pogleda na istu stvar i na isti događaj, ali loša je činjenica da bilo tko tko ima malo tehničkog znanja može plasirati informacije, ne govoreći o tome da je ta osoba provela neke godine učenja o etici novinarstva, o novinarskom bontonu i slično”, dodao je Božović.
Postoje razmišljanja da su za stanje medija i novinara uopće u centru Hercegovine, pored objektivnih, društvenih okolnosti, krivi i sami medijski poslenici. Upućeni smatraju kako su novinari neorganizirani, podijeljeni u više novinarskih udruženja, bez vlastitog sindikata koji bi se borio za njihova prava, a nekoliko pokušaja pokretanja takvog sindikata je ustvari propalo. “Moram kazati da su novinari prisiljeni raditi za možda plaćicu od 500 do 600 KM”, navodi urednica internet-portala republikainfo.com, Vera Soldo. Naglašava da novinari, ako žele biti slobodni, moraju platiti svoju slobodu, te kao primjer navodi rad domaćih novinara za inostrane medije. “Međunarodni mediji svojim novinarima daju bolje honorare, plaće. Kad ste vi bolje plaćeni, vi naravno da imate više sredstava za rad, naravno da imate veću mogućnost za rad na istraživačkim pričama, a to ovdje fali”, objašnjava Soldo, ukazujući na težak položaj novinara u Bosni i Hercegovini.
“Do novinara je samih da se izbore za svoj status. Ja sam uvijek, kada sam imao tako te neke razgovore o novinarstvu, o medijima, govorio da niko novinarima neće ništa dati. Postoje neke stvari koje se podrazumijevaju, u tom legislativnom smislu BiH ima gotovo pa savršene medijske zakone, čak su i neke članice EU prepisivale naša rješenja”, navodi Faruk Kajtaz.
On podsjeća kako je svojevremeno i Slovenija ‘prepisala’ neka zakonska rješenja od BiH, kada je riječ o medijima. Međutim, jedno je napisati zakon, usvojiti ga, a nešto sasvim drugo je taj zakon provesti, konzumirati ga u stvarnosti. “Dakle, novinari moraju da se izbore za svoja prava, oni prije svega moraju znati šta su njihova prava, moraju znati svoj posao, ne smiju biti držači mikrofona, trebaju biti ljudi koji razmišljaju svojom glavom i moraju biti ljudi koji poštivaju činjenice, jer bez istinitosti i činjenica onakvih kakve jesu, sve ostalo je upitno”, naglasio je Kajtaz.
Ovaj članak je objavljen u sklopu projekta ‘’Stvarni glas novinarstva’’. Ovaj projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.

author: Mirsad Behram


text:
POZIV ZA PRIJAVE - Građansko novinarstvo i dokumentarna fotografija: trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
18. maja, 2018.
29. may – 1. jun 2018. Centar za post-konfliktna istraživanja (CPI) poziva mlade ljude iz Bosne i Hercegovine između 18-30 godina starosti da učestvuju na treningu za omladinske dopisnike Balkan Diskursa koji će se održati od 29. maja do 1. juna 2018. godine u Sarajevu.
Trening će se fokusirati na edukaciju učesnika o brojnim temama, uključujući tehnike istraživačkog i građanskog novinarstva, fotografiju, pravično i uravnoteženo izvještavanje, provjeru činjenica i intervjuisanje. Trening će se takođe fokusirati na korištenje građanskog novinarstva za proaktivno izazivanje negativnih stereotipa i predrasuda prema drugim etničkim i manjinskim grupama u Bosni i Hercegovini.
Odabrani učesnici će imati mogućnost da uče od stručnjaka iz oblasti novinarstva, fotografije i filmskog stvaralaštva, te će imati priliku i podršku da u narednoj godini dana objavljuju svoje publikacije na multimedijalnoj web platformi CPI pod nazivom “Balkan Diskurs”.
Balkan Diskurs je nezavisna, multimedijalna platforma koja pruža priliku mladim novinarima, aktivistima i akademicima sa Zapadnog Balkana da objavljuju svoja mišljenja, analize i utiske o relevantim događajima u regionu bez straha od cenzure. Naša platforma povezuje regionalne teme, pružajući balansiran i nezavisan uvid u pitanja koja su od opšteg značaja. Cilj nam je da obučimo mlade ljude koji će raditi kao lokalni dopisnici za Balkan Diskurs. CPI će učesnicima pružiti priliku za zaradu novčanih honorara.
CPI prepoznaje da mladi ljudi nemaju dovoljno prilika da iskažu svoje stavove i da slobodno iznose svoju zabrinutost, ideje i mišljenja o pitanjima koja ih se tiču. Mi vjerujemo da je od krucijalne važnosti da se čuje glas mladih i da se mladi ljudi shvate kao ozbiljni donosioci odluka u procesima tranzicije i izgradnje mira u BiH.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom sva 4 dana treninga. Troškovi prevoza, smještaja i hrane će biti obezbjeđeni od strane CPI. Očekivani broj učesnika je 15. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, javite nam se na e-mail [email protected], kako bi preuzeli obrazac za prijavu. Rok za prijave na trening je 24. maj 2018.

author: Balkan Diskurs


text:
Prelazeći granice: bosanske migracije u Njemačkoj (Dio II) | Balkan Diskurs
Dženeta Karabegović
19. maja, 2018.
Ovaj serijal ima za cilj da istraži različita gledišta bosanskih migracija u Njemačkoj, te da predstavi lične doživljaje migranata i njihove djece, ne samo kako bi se podstakla diskusija o zajedničkim iskustvima bosanskih migranata, već kako bi se razmotrile proširene teme i uticaj njihovih priča.
Njemačka je dom jedne od najvećih populacija bosanskohercegovačke dijaspore u svijetu. Ova dijaspora predstavlja različite talase migracija u Njemačku i uključuje migrante koji su stigli u vrijeme bivše Jugoslavije, bivše izbjeglice koje su od tada bile integrisane u njemačko društvo, kao i novije ekonomske migrante koji traže nove mogućnosti u stabilnoj ekonomiji Njemačke.
Bosanci koji žive u Njemačkoj su pretežno dobro obrazovani, a oni koji nisu završili osnovno i srednjoškolsko obrazovanje, predstavljaju nešto više od 10% stanovništva. Oko 30% stanovništva ima neku vrstu profesionalnih kvalifikacija i oko 10.000 pojedinaca sa direktnim migracionim iskustvom su završili magistarske studije u Nemačkoj. Zato je moguće zaključiti da su Bosanci aktivni u potrazi za različitim obrazovnim mogućnostima ponuđenim u Njemačkoj, a vjerovatno će druge generacije tražiti takve mogućnosti u još većem broju.[1]
Slično drugim državama s velikim brojem bosanske dijaspore, u Njemačkoj je prisutno mnogo organizacija dijaspore, uključujući vjerske i etničke organizacije, ženske grupe, mlada profesionalna i studentska udruženja, te druge asocijacije uspostavljene tokom perioda bivše Jugoslavije za gostujuće radnike i njihove porodice.
U Berlinu i Stuttgartu živi velika populacija bosanskih muslimana (Bošnjaka) i zbog njih su ti gradovi i domovi centara islamskih zajednica koji služe kao središnji stupovi njihovim zajednicama. Mnogi od tih centara su osnovani kao vjerski centri od strane gostujućih radnika i izbjeglica u nekoliko godina od početka oružanog sukoba u Bosni i Hercegovini (BiH) 1992. godine. Neke od tih bošnjačkih zajednica također su aktivno uključene u širi svijet migrantskog naseljavanja i migracijskih politika, često promovirajući umjereniju verziju islama i religijskog suživota s drugim aspektima njemačkog društva. Osim toga, hrvatska i srpska udruženja dijaspora formirane su u drugim gradovima širom države. Mnogi bosanski Hrvati i Srbi često su postajali članovi takvih asocijacija.[2]
Tokom sukoba devedesetih, mnogi pripadnici jugoslavenske dijaspore formirali su udruženja, rascijepljena po nacionalnim linijama, s bosanskim organizacijama koja su često pružala usluge izbjegličkih populacija iz jedne od tri konstitutivne etničke grupe: bošnjačke, hrvatske ili srpske nacionalnosti. Iako ove organizacije možda nisu službeno multietničke, mnoge ističu svoj rad s onima koji su stigli tokom devedesetih, kao i s novim migrantskim stanovništvom, od kojih su mnogi iz zemalja izvan Evrope.
SüdOst centar, ili “südost Europa Kultur e.V.” osnovala je Bosiljka Schedlich, rođena u Hrvatskoj, koja se udomaćila u Njemačkoj, a sebe smatra Jugoslovenkom. Organizacija, sa sjedištem u Berlinu, se fokusira na integraciju migranata i izbjeglica kroz savjetovanje, obrazovanje i zapošljavanje. SüdOst centar je takođe promovisao mir tokom sukoba u BiH i omogućio prostor za sastanke gdje su se izbjeglice mogle udružiti, proširiti mrežu poznanstava, učiti njemački i podržavati jedni druge. Druga neprofitna organizacija koju je osnovala Sadija Klepo, Bosanka koja je stigla u Njemačku tokom rata, jeste “Hilfe von Mensch zu Mensch e.V” (Ljudi pomažu ljudima), koja se zalaže za prava migranata u Minhenu i šire. Obje organizacije bile su instrumentalne u organizovanju donacija za slanje humanitarne pomoći i pomoći žrtvama u ratu.
U Njemačkoj postoji niz drugih organizacija i udruženja dijaspore usmjerenih na promicanje i stvaranje prilika za umrežavanje migranata i druge generacije Bosanaca. Nedavno osnovana Netzwerk bosnischer Studenten und Akademiker in Deutschland e.V. (Mreža bosanskih studenata i akademika u Njemačkoj) okuplja mlade profesionalce i akademike kao način jačanja osjećaja zajednice i pružanja prostora za širenje akademskih, kulturnih i profesionalnih mreža. Ova posebna inicijativa pokazuje veliki potencijal za okupljanje fragmentirane populacije dijaspore, što je cilj koji tek treba ostvariti. Organizacija također redovno objavljuje dvojezični časopis koji naglašava priče uspješnih bosanskih Nijemaca i vijesti o politici, ekonomiji i kulturi iz BiH.[3]
Mnogi članovi bosanske dijaspore u Njemačkoj su također aktivno uključeni u dopunsko školsko obrazovanje, koje je dio trajne tradicije, a koja je započela sa školama jugoslovenske vlade za djecu gostujućih radnika. Ove škole su povezane s pomalo osporavanom historijom koja je nastala zbog različitih stilova koji su implementirani u njemačkim pokrajinama. Na primjer, u Bavarskoj pokrajini preovladava model koji je osiguravao obrazovanje učenicima na njihovom maternjem jeziku. Učenje njemačkog jezika bilo je ograničeno, a integrisanje učenika migranata s njemačkim učenicima nije bio glavni fokus. Međutim, u Berlinu, integracija je bila primarni cilj i obuka usmjerena na pružanje vještina i alata za integraciju. Takvi programi također nude intenzivne kurseve njemačkog jezika s ciljem što bržeg uključivanja studenata u njemački obrazovni sistem.[4] Između 1992. i 1995. godine, bosanske izbjeglice su organizirale i školske programe u nadi da će njihova djeca moći nastaviti školovanje nakon povratka u svoju državu. U tim školama, izbjeglice koje su nekada radili kao učitelji, instruktori i studenti, dobili su diplome ekvivalentne onima izdanim u BiH.[5]
Edukativni programi za djecu migranata i djecu izbjeglica su se razvijali do današnjeg dana. Sva djeca su dio njemačkog obrazovnog sistema, ali roditelji također imaju mogućnost da upišu djecu i u dodatne škole. Ovi dopunski programi su organizovani pod pokroviteljstvom organizacije sa sjedištem u Stuttgartu, koja se također zalaže za povećani pristup institucijama BiH u nastojanju da se održi bosanski jezik i baština.
Bosanska dijaspora u Njemačkoj ne samo da je raznolika, već i živahana i puna potencijalnih doprinosa za Njemačku i BiH. Članovi ove populacije obuhvataju više generacija, etničkih pripadnosti i različite nivoe obrazovanja, kao i profesionalna opredjeljenja – od ugostiteljstva i turizma do uspješnih preduzetnika i visoko pozicioniranih menadžera u međunarodno priznatim fabrikama. Postoje čak i oni koji su se kandidovali ili držali političke pozicije.
Iako njihova raznolika priroda otežava prezentaciju bilo kakvih sveobuhvatnih izjava o grupi kao cjelini, jedna zajednička nit nastavlja da povezuje članove bosanske dijaspore, a to je njihova stalna povezanost sa njihovom državom. Bilo da redovno posećuju svoju državu, održavaju duhovne veze ili njeguju bliske veze sa članovima njihovih društvenih i profesionalnih krugova, oni i dalje predstavljaju ključni dio jačanja bilateralnih odnosa između Njemačke i BiH.
Prvi članak možete pročitati ovdje.
Serijal “Prelazak preko granice” je nastao kao dio alumni partnerstva između Centra za postkonfliktna istraživanja i Give Something Back to Berlin, u okviru Nagrade za interkulturalnu inovativnost. Podršku za ovaj serijal osigurali su Alijansa Civilizacija Ujedinjenih Nacija i BMW grupacija.
[1] Bevölkerung und Erwerbstätigkeit.” Statistisches Bundesamt (Destatis), 2017.
[2] Karabegović, Dženeta. “Bosnia Abroad: Transnational Diaspora Mobilization.” Ph.D. Dissertation, University of Warwick, 2016.
[3] This can be found online at http://pangea.nbsad.de/
[4] Rist, Ray C. 1979. “On the Education of Guest-Worker Children in Germany: A Comparative Study of Policies and Programs in Bavaria and Berlin.” The School Review 87 (3): 242–68.
[5] Karabegović, Dženeta. “Bosnia Abroad: Transnational Diaspora Mobilization.” Ph.D. Dissertation, University of Warwick, 2016.


text:
Stvarni glas novinarstva: izvještaj o stanju slobode medija u 17 lokalnih zajednica BiH | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
19. maja, 2018.
Centar za postkonfliktna istraživanja prezentovao je rezultate istraživanja o stanju slobode medija u 17 lokalnih zajednica Bosne i Hercegovine (BiH).
Izvještaj je nastao u sklopu istraživačkog projekta pod nazivom “Stvarni glas novinarstva”. Projekat ima za cilj poboljšanje ukupnog položaja novinara i medijskih aktivista i sprječavanje daljeg pogoršanja i kršenja u oblasti slobode izražavanja u BiH, a implementiran je od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), u saradnji sa Balkanskom istraživačkom mrežom (BIRN) BiH i WARM Fondacijom Sarajevo. Projekat se implementira tokom perioda od devet mjeseci i fokusirao se na rad sa lokalnim novinarima kako bi stvorili istraživanje koje pokazuje njihovu stvarnu svakodnevnu borbu za stvaranje nepristrasnog, objektivnog i relevantnog sadržaja.
Projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.
Prezentacija izvještaja organizovana je 18. maja u hotelu Europe u Sarajevu, a na prezentaciji su učešće uzeli: Marija Arnautović (Radio Slobodna Evropa – Balkanski Servis), Borka Rudić (BH novinari), Erna Mačkić (BIRN BiH), Lejla Turčilo (Fakultet političkih nauka, Univerzitet u Sarajevu), te Tatjana Milovanović (CPI) i Velma Šarić (CPI).
Kompletan izvještaj možete pročitati ovdje.


text:
Medijska slika u Republici Srpskoj: polarizacija i finansijska zavisnost | Balkan Diskurs
Milorad Milojević
25. maja, 2018.
Koliko se lokalni mediji nalaze na marginama objektivnog informisanja javnosti i imaju li ikakvu drugu ulogu do onu čistu, marketinšku ili politički promotivnu? To je ključno pitanje kada se analizira uloga lokalnih medija u Bosni i Hercegovini.
Ovaj put ćemo se dotaći jednog dijela Bosne i Hercegovine, njenog entiteta Republike Srpske (RS).
Trećina od 64 opštine i grada u RS ima sopstveni, lokalni javni medij. Radi se o 20 radio stanica, te dvije tv stanice. U najvećem gradu RS-a, Banjaluci nalazi se i sjedište entitetskog javnog RTV servisa, Radio Televizije Republike Srpske (RTRS). No mimo toga, u Banjaluci koja je i administrativni centar RS ne postoji niti jedan javni lokalni medij. Dok se RTRS finansira od prihoda RTV takse, za finansiranje opštinskih medija iz lokalnih budžeta se potroše milioni. Istraživanje Mediacentra objavljeno 2016. godine navodi da su opštine i gradovi u RS samo u 2013. i 2014. godini za rad lokalnih javnih medija potrošili po 3,8 miliona maraka godišnje. Izdvajanja za lokalne javne medije iznose oko 60 odsto svih izdvajanja za medije.
Podaci iz posljednjih par godina ukazuju na smanjenje finansiranja što je direktna posljedica ekonomske krize. Ipak se da izvesti zaključak da potrošeni milioni nisu doprinijeli poboljšanju uloge lokalnih medija, ističe predsjednik Kluba novinara Banjaluka Siniša Vukelić.
“Lokalni mediji su bukvalno u rukama trenutno vladajuće koalicije u toj lokalnoj zajednici. I zaista, oni bi trebali imati svoju ulogu da informišu o lokalnim problemima, kako funkcioniše lokalna vlast, kako se i na koji način troši novac građana te opštine ili grada. Međutim, svaka vlast koja dođe, prvo što uradi je između ostalog, da smijeni urednika ili direktora tog medija. Ona to može uraditi vrlo brzo, beskrupulozno, zato što se ti mediji oslanjaju na opštinski ili gradski budžet. I ti mediji cijelo vrijeme, umjesto da služe kao izvor informacija građanima te opštine, služe da hvale lokalne moćnike i budu u njihovoj službi.” – kaže Vukelić.
Slična zapažanja iznosi i novinarka Oslobođenja i medijska analitičarka Gordana Katana: „Što se tiče lokalnih medija, ja ne znam o čemu mi uopšte govorimo, kojim lokalnim medijima? Nekada je tu bila mreža radio stanica koje su funkcionisale u RS, ali ja ne vidim više njihovu ulogu. Evo Radio Gradiška, koja je možda i najbolji primjer kako se zapravo, sa smjenom vlasti na lokalnom nivou mijenja i kompletno uredništvo i rukovodstvo jednog takvog radija, a onda oni isključivo favorizuju partije koje jesu dio vlasti što na lokalnom, što na entitetskom nivou.“
Gradiška jeste odličan primjer. Na posljednjim i pretposljednjim lokalnim izborima u toj opštini je došlo do smjene vlasti. Srpska demokratska stranka (SDS) je nakon dugogodišnje vladavine Saveza nezavisnih socijaldemokrata (SNSD) preuzela vlast u toj prisavskoj opštini 2012. godine i između ostalog, odmah napravila ‘čistku’ rukovodstva na Radiju Gradiška. Na lokalnim izborima 2016. SNSD je, povratkom na vlast, odmah promijenio i upravu u opštinskom javnom mediju. Za finansiranje Radija Gradiška godišnje se izdvaja oko 200 hiljada KM.
Procjene su da je upravo način finansiranja glavna kočnica razvoja lokalnih javnih medija u RS. U ovom entitetu nije zakonom regulisan način finansiranja lokalnih medija. To je prepušteno direktno lokalnim zajednicama koje same odlučuju sa koliko sredstava i na koji način će biti izvršeno finansiranje. Obično se lokalni mediji finansiraju putem grantova. Lokalne vlasti često koriste te mogućnosti da lokalne medije drže pod pritiskom i kontrolom.
“Pitanje je koliko se uopšte može govoriti o medijskim slobodama u lokalnim javnim medijima. Kontrola nad rukovodstvom u lokalnim javnim medijima i direktno odlučivanje o iznosu sredstava je gotovo izvjesno, što predstavlja pritisak u radu novinara zaposlenih u tim medijima. Ne treba zaboraviti ni činjenicu da većina tih lokalnih javnih medija radi na ivici egzistencije. Kada bi se uradila analiza svih tih javnih medija, sumnjam da bi se na bilo kojem od njih mogao nazrijeti kritični stav iznesen protiv lokalne zajednice koja je istovremeno i vlasnik medija” – ističe Vukelić.
Polarizacija medija u Republici Srpskoj, odnosno podjela na one bliske vladajućoj koaliciji na čelu sa SNSD-om ili opozicionom Savezu za promjene, nešto je što takođe postaje sve evidentniji problem. Činjenica je da se entitetski javni servis RTRS, oglušujući se na sve postulate nezavisnosti javnih servisa, svrstava uporno na stranu entitetske vlasti.
O tome svjedoči i kazna od 29.000 KM koju je u julu 2017. godine izrekla Regulatorna agencija za komunikacije RTRS-u zbog utvrđenog favorizovanja SNSD-a i lidera te stranke Milorada Dodika.
“RAK je po službenoj dužnosti izvršio monitoring centralnih informativnih emisija RTRS-a: ‘Dnevnik 2’, ‘Pečat’, ‘Aspekt’ i ‘Aktuelno’ emitovanih u periodu od 15.10.2016. do 31.12.2016., te nakon izvršene analize, utvrdila kršenje člana 5. Stav (2), (3), (6) i (7) Pravičnost i nepristrasnost Kodeksa o audiovizuelnim medijskim uslugama i medijskim uslugama radija.
Utvrđeno je da 78 analiziranih izdanja ‘Dnevnika’ počinje sa informacijom fokusiranom na mišljenje ili aktivnosti Milorada Dodika ili prenošenjem njegove izjave u bilo kojem svojstvu – predsjednika RS ili predsjednika SNSD-a, te prenošenjem mišljenja SNSD-a u vlasti RS bez ikakvog kritičkog osvrta.
,,Utvrđeno je da je RTRS kroz informativni program kontinuirano tendenciozno promovisao interese jednog političkog subjekta, kroz selektivan pristup izvještavanju, konstantno tretiranje favoriziranih pojedinaca ili subjekata u pozitivnom kontekstu, što je uzrokovalo da kroz niz emitovanja programskih sadržaja prevlada jedno mišljenje ili stanovište kada se radi o svim političkim, privrednim ili drugim temama od javnog interesa’’, navodi se u obrazloženju Odluke RAK-a.
Sa druge strane je privatna TV kuća BN koja je otvorena uz uticaj Saveza za promjene. Listajući analize finansiranja iz lokalnih budžeta, da se lako primijetiti kako se sredstva izdvajaju za medije u zavisnosti od toga kojoj su političkoj opciji bliži.
Istraživanje Magazina Buka objavljeno u aprilu prošle godine pokazalo je kako je, na primjer, Grad Banjaluka tokom 2014. godine, iz budžeta Grada, na osnovu usluga vezanih za objavljivanje tendera, oglasa, informativnih tekstova, isplatio 108.514 konvertibilnih maraka.
“Kako nam je saopšteno iz gradske uprave, u 2014. godini Službeni glasnik RS je dobio 8.505 KM, Službeni list BiH 23.770 KM, dok je ‘Glas Srpske’, koji je u privatnom vlasništvu, te godine dobio 52.506 KM. Osim toga, po istom osnovu ostalim medijima isplaćeno je ukupno 23.732 KM. Taj novac raspoređen je entitetskoj agenciji Srna, kao i privatnim medijima – ‘Nezavisnim novinama’, ‘Press RS’ i ‘Novom pečatu’.
Zanimljivo je da Press RS i ‘Novi pečat’ više ne postoje, ali su u vrijeme dok su poslovali podržavali entitetsku vlast sa SNSD-om na čelu. SNSD je na vlasti u Banjaluci neprekidno od 1998. godine. ‘Novi pečat’, koji je spadao u tzv. žutu štampu, bio je poznat po tekstovima koji su pokušavali da diskredituju opoziciju i kritičare SNSD-ove vlasti.
U 2015. godini, po osnovu usluga objavljivanja tendera, oglasa i informativnih tekstova isplaćene su 102.943 KM. Službeni glasnik RS je dobio 11.180 KM, Službeni list BiH 20.659 KM, a ‘Glas Srpske’ 46.393 KM. Ostalim medijima, agenciji Srna, Press RS-u, ‘Nezavisnim novinama’, ‘Novom pečatu’, Elta TV-u, isplaćeno je sveukupno 24.710 KM. U istoj godini, po osnovu usluga iz oblasti reklama i odnosa sa javnošću, isplaćeno je sveukupno 26.741 KM. ATV je dobila 13.384 KM, Elta TV 6.786 KM, Elit d.o.o. 2.492 KM i RTRS 1.228 KM. Ostalim medijima isplaćeno je ukupno 2.849 KM. Taj novac raspodijeljen je ‘Euroblicu’, ‘Nezavisnim novinama’, Press-u RS, ‘Glasu Srpske’ i Tellmobilu.” – navodi se u objavljenoj analizi Buke.
U istom istraživanju navodi se kako se dodjeljivana sredstva u drugom po veličini gradu u RS, Bijeljini, koji je ‘bastion’ opozicionog SDS-a.
“Grad Bijeljina je u 2014. godini za usluge informisanja i oglašavanja izdvojio 230.865 KM, a u 2015. godini 338.805 KM, skoro 100 hiljada više. Kako nam je saopšteno, ova izdvajanja odnose se na Gradsku upravu u cjelini i na izdvajanja po svim osnovama – medijsko praćenje aktivnosti, oglašavanje i reklamiranje, kupovina lokalnih novina za mjesne zajednice.
Precizirano je da su sredstva dodijeljena slijedećim medijskim kućama: RTV ‘BN’, Javnom izdavačkom preduzeću ‘Semberija i Majevica’ (SIM), TV ‘Arena’, TV ‘In’ i ‘Nezavisne novine’. Svi ti mediji, osim ‘Nezavisnih novina’, imaju sjedište u Bijeljini.” – ističe se u analizi Buke.
“Medijska scena jeste polarizovana i to zbog same činjenice da je javni servis kao takav, znači RTRS potpuno odustao od temeljnih principa na kojima počivaju javni servisi, a to su postulati profesionalnog izvještavanja, davanja jednakog prostora svim političkim opcijama, svim građanima i njihovim stavovima. Na drugoj strani, kolika je zapravo ta naša medijska scena? Možemo govoriti o BN TV kao nekom drugom polu na kojem je dominantno zastupljena opozicija. Ako ništa, bar gledaoci mogu da dobiju uvid u ono šta kaže opozicija.” – ocjenjuje Gordana Katana.
Medijsku scenu u RS je dodatno potresla i nedavna prodaja banjalučke Alternativne televizije tajkunu Slobodanu Stankoviću, vlasniku Konzorcijuma ‘Integral Inžinjering’ koji je takođe u bliskoj sprezi sa vladajućim SNSD-om.
Medijski rat vlasti i opozicije u RS je nastavljen i uz pomoć ‘fake news-a’ , navodi Siniša Vukelić:
“Kod nas se pojavljuju čitavi ‘fake’ mediji. Naime, osnivaju se privremeni internet portali koji služe samo kao motiv da bi se preko njih plasirala potpuno izmišljena, neprovjerena informacija kako bi je mogli preuzeti RTRS i novinska agencija Republike Srpske ‘SRNA’. Na osnovu toga, onda se vijest nadograđuje kroz reakcije zvaničnika koji komentarišu zapravo izmišljenu, nepostojeću vijest. Samo u posljednjih par mjeseci je osnovano blizu desetak takvih internet portala. U tome je zanimljivo da ovaj put to nije samo od strane medija koji su naklonjeni vladajućoj koaliciji. Čini se da to radi i opozicija, koja takođe ima svoje portale koji nemaju impressum, adresu ni kontakt telefona. Ovdje će borba biti dokazati šta je činjenica, a šta je zapravo izmišljotina.”
“Danas možete objaviti veliku priču, ali određene ličnosti ih veoma uspješno ignorišu preko svojih medija tako što nameću svoju priču koja nije istinita. Na taj način skrivaju istinu od javnosti dok to ne padne u zaborav.” – dodaje Vukelić.
Kulminacija medijskih podjela u RS, kao i politička potčinjenost RTRS-a došla je do izražaja upravo ovih dana dok u Banjaluci na Trgu Krajine protestuju članovi porodice i brojni građani tragajući za istinom o smrti mladića Davida Dragičevića.
David je nestao u noći sa 17. na 18. mart, a pronađen je 6 dana kasnije na ušću rijeke Crkvene u rijeku Vrbas. Par dana nakon pronalaska, 26. marta su započeli svakodnevni protesti jer je Davidova porodica posumnjala u zvanični policijski izvještaj da se 21-ogodišnji mladić u toku noći potukao u centru Banjaluke, zatim jeo burek, potom opljačkao kuću, a nakon toga pod dejstvom opojnih droga upao u plitku rijeku Crkvenu i utopio se. Pri tome su brojni podlivi na tijelu okarakterisani kao ‘lakše tjelesne povrede’. Vrhunac protesta desio se 21. aprila, kada se na Trgu Krajine, okupilo više hiljada ljudi. Na proteste su došli građani iz cijele BiH.
Dok je TV BN proteste direktno prenosila, na RTRS-u je apel Davidovog oca Davora za istinom i pravdom, uz bunt naroda, tek spomenut u 15. minutu centralne informativne emisije. Tačnije, voditelj je pročitao vijest uz prikazanih nekoliko kadrova sa protesta. Protesti su nastavljeni i nakon toga, grupa ‘Pravda za Davida’ danas okuplja više od 130 hiljada članova na društvenim mrežama.
“Sa te strane, ako već pričamo konkretno o javnom servisu, imamo jednu čudnu situaciju da, iako se Milorad Dodik odlučio da bude, na neki način dio jednog od tih okupljanja pred Okružnim tužilaštvom u Banjaluci, javnom servisu ni to nije bilo dovoljno da se uključi ozbiljnije u praćenje ove situacije. I to, u stvari, govori kolika je rigidnost uredničkog kadra na RTRS-u, koji smatra da u ovoj situaciji znaju kako da se ponašaju, bolje i od Dodika. I usljed jedne velike nepopularnosti koja ih prati kod velikog broja građana, oni su uspjeli, na neki način, još dodatnu nepopularnost da nametnu svom programu. Nametnuli su i negledljivost isto, jer nemoguće je da ignorišete jedan tako veliki događaj. Desilo se okupljanje više hiljada ljudi u centru koje inače nije uobičajeno za ovaj grad. Ako vi to potpuno izignorišete, kako mislite da će vas ljudi tretirati? Na koji način će smatrati da je to što radite u redu?” – komentar je ovo urednika Magazina ‘Buka’ Aleksandra Trifunovića.
Politika se mora skloniti iz javnih medija. Da, to je poruka naših sagovornika, ali kako to učiniti i natjerati političare da urede oblast finansiranja i biranja urednika i direktora mimo uticaja politike?
Na loše stanje u medijima upozorio je i predstavnik OSCE-a za slobodu medija Harlem Desir koji je krajem aprila boravio u Bosni i Hercegovini. Upozorio je kako politika ne smije uticati na slobodu medijskog izražavanja niti bi smjela imati doticaja kod biranja medijskog menadžmenta.
Loša ekonomska situacija kao i sve manje prisustvo jačih oglašivača jednostavno tjera i lokalne medije u zagrljaj cenzure, ali i autocenzure. Najveću žrtvu zapravo na kraju ne podnose ni mediji ni novinari koji rade u tim medijima, već sami građani, pogotovo u opštinama i gradovima, koji ostaju uskraćeni za mnoge informacije i drugačije poglede na stanje oko sebe.
Kraj ovog teksta bi se mogao sažeti i kroz zaključak panel diskusije o slobodi medija održane 3. maja u Banjaluci. Jasno je rečeno da se “Bosna i Hercegovina, kao zemlja u tranziciji, nalazi na samom kraju mnogih svjetskih lista kada se radi o napretku i društvenom i ekonomskom razvoju svih vrsta, o čemu svjedoči zadnji izvještaj komisije EU. Mnogi mediji, koji su u službi vladajućih partija, pokušavaju prikazati idealnu sliku BiH, što ne odgovara stvarnosti u kojoj se nalaze građani ove zemlje. Iz tog razloga, kao i mnogih drugih, postojanje slobodnih i kritičkih medija je osnovni preduslov uspješnog razvoja društva, te bi se istraživačko novinarstvo trebalo njegovati, a medijske slobode i etički kodeksi poštovati.”
Ovaj članak je objavljen u sklopu projekta ‘’Stvarni glas novinarstva’’. Projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.

author: Milorad Milojević


text:
Doba „žutog zlata“: Život hercegovačkih duhandžija pedesetih godina prošlog vijeka | Balkan Diskurs
Monija Markić
4. juna, 2018.
Duhan je u Hercegovini već desetljećima način života nekih obitelji, ali pamte se i vremena kada je slobodna trgovina duhanom bila zabranjena. Oni koji su trgovali duhanom u to vrijeme, sjećaju ga se kao ”doba žutog zlata”.
„Većina je duhan nosila zbog siromaštva. Čak je i moj ćaća nosio za vrijeme prve Jugoslavije (1918-1941). Ja nisam morao nositi, ali kako su svi nosili i ja sam htio“, kaže Ljubo Mihalj Skokić, 78-godišnji duhandžija iz Rakitna, sela u Hercegovini u blizini Posušja.
Duhan se u Rakitnu nije mogao uzgajati zbog nadmorske visine, ali iz svake kuće u ovom naselju nedaleko od Posušja bilo je jedno, dvoje ili troje koji su nosili duhan na prodaju u Bosnu. Najčešće se nosilo dva puta mjesečno, a neki su nosili i 30 puta godišnje, većinom mladići od 14 ili 15 godina. Nosile su ga i žene.
„Bilo nas je po desetak u grupi. Najviše je bilo Mihalja” prisjeća se Ljubo koji je duhan nosio desetak godina.
Nosili su i u Lepenicu, Kreševo, Draževiće, Romaniju. U svakom selu bio je muškarac koji je probao duhan i ako bi on potvrdio kvalitetu, kako kaže Ljubo, prodao bi se kao maslo. Zarada od takvog jednog ruksaka koji je sadržavao 20 do 25 kilograma „žutog zlata“ iznosila je 2.000 do 2.500 KM. Iako bi duhan kupovali, uvijek su imali i više nego dobru zaradu. Oni „jači“, kako kaže Ljubo, nosili su i po 30kg.
“Bili smo mladi, ali nismo se bojali jer smo nosili puške i bombe. Ja sam imao dvije kragujevke tada. Nekad bi se u pet sati ujutro vraćali iz Mostara i hvatali teretnjake na Visokoj Glavici te tražili duhan“, nastavlja Ljubo, koji je duhan nosio desetak godina. „Jednom prilikom došli smo u Jasenik, blizu Ostrošca, gdje nije bilo vage. Odlučili smo duhan stavljati na pušku s pet metaka i kad bi pukla puška, bilo je kilo“, priča Ljubo.
Bilo je i nezgodnih situacija, prisjeća se Ljubo. Dogodilo se to 1954. ili 1955., kada su kupili rani duhan koji se zapalio. Morali su ga oprali. „Sreli smo radnike na Ilidži koji su išli za Nemilu kraj Zenice pa smo i mi krenuli prvi put. Noćili smo kraj potoka. Kazali su nam da im nitko u toj Jugoslaviji nije donio duhan pa im je bilo drago. Tada nam je ruksak bio vlažan i težak, a oni nisu ni žake odbijali. Računali smo da ćemo dobiti 500 dinara, a dobili smo 1.000. Prošli smo tada bolje nego što smo nekad tri puta nosili“, dodaje Ljubo.
I Rakićak Ante Markota, Ljubin prijatelj, prodavao je duhan od 1954. do 1965. godine. Jedino su njih dvojica od te generacije, rođenih 1939., još živi.
„Ostao sam bez oca s pet godina, a s 14 otišao u Bačku na berbu kukuruza i zaradio svoj prvi dinar. Nakon povratka počeo sam nositi duhan. Nisam išao dalje od Fojnice i Visokog. Neki su nosili s ćaćom, bratom, a ja sam uvijek sam pa sam hodao za drugima i slušao ih. Svoj prvi komad zemlje kupio sam 1957. Nikad mi kilo duhana nije propalo, jer sam ga čuvao, a hodao sam nekad i dva kilometra po snijegu, po šest sati“, kaže Ante.
Tek sedmi ili osmi dan stigli bi ponovno kući. Na takvim putovanjima uvijek se znalo gdje su prenoćišta. Pomagali su im svi, Hrvati, Bošnjaci, Srbi. Nacionalnost nije bila važna.
„Uvijek smo morali gledati oko sebe jer nas je milicija mogla uhvatiti. U svakom mjestu imali smo poznanike“, nastavlja Ante.
Bilo je i onih koji su ih prijavljivali policiji. „Imali smo izdajnike i nismo znali tko su oni bili. Došli bi drugi koji bi nas upozorili da se čuvamo milicije tu večer i da ne idemo tim putem. Nikad nismo polazili od kuće, a da nismo znali gdje je milicija. Bilo je to, kao radari danas“, priča Ante.
Njegova žena Dragica, a Ljubina rodica, također je nosila duhan.
„Dva puta sam nosila iz Gruda po 18 kilograma. Bilo je to drugačije doba. Mučilo se i radilo, ali zdravije živjelo. Nismo se nikome zamjerali i sve je bilo dobro“, kaže Dragica.
Duhandžije kažu da je bilo i naporno i opasno, nosilo se i po kiši i po mrazu, ali bili su fizički spremni. Obitelj je kući čekala i trebala novac. Neki su kupovali zemlju, strojeve, životinje, a drugi pak trošili na zabavu. Danas se slažu da je to vrijeme brzo prošlo i da je to bilo doba „žutog zlata“.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Monija Markić


text:
Uvjetna kazna: Jedini odgovor sistema na obiteljsko nasilje u Federaciji BiH | Balkan Diskurs
Marko Mlikota
6. juna, 2018.
Najčešći vid kažnjavanja počinitelja nasilja u porodici u Federaciji Bosne i Hercegovine, prema podacima Gender Centra, uvjetna je kazna, iako takav vid kazne otvara mogućnost za ponovno počinjenje nasilja ili nekog drugog krivičnog djela.
U FBiH prema podacima kantonalnih ministarstva unutrašnjih poslova od 2006. do 2015. godine zabilježeno je 15.813 prijava slučajeva nasilja u porodici, a od toga tek za 8.007 slučajeva postoji izvještaja o počinjenom krivičnom djelu.
Prema statistikama iz godišnjih izvještaja Gender Centra koji djeluje pri Vladi Federacije BiH, navedeno je kako su u najvećem broju slučajeva žrtve porodičnog nasilja žene, a počinitelji nasilja su muškarci u čak 97 posto slučajeva. Navedeni Centar nije nam mogao dostaviti statistike za 2017. godinu zbog toga što lokalne i kantonalne institucije nisu finalizirale svoje izvještaje.
Od ukupnog broja osuđujućih odluka koje od 2010. do 2016. godine varira od 300 do 400 slučajeva u općinskim sudovima najčešći vid kažnjavanja počinitelja nasilja je uvjetna kazna za 70 do 80 posto slučajeva, što i dalje otvara mogućnost za ponovno počinjenje istog krivičnog djela.
Samo u 2016. godini broj izrečenih zaštitnih mjera žrtava bio je 644, dok je broj zahtjeva za izricanje zaštitnih mjera bio 532, a 235 osoba je samo zaštićeno. Kao zaštitne mjere najčešće se smatra zabrana približavanja žrtvi, zabrana uznemiranja ili uhođenja od strane nasilnika.
Iako je krajem prosinca 2017. godine medijima rečeno iz Gender Centra da na području Federacije godišnje bude prijavljeno između 2.000 i 2.500 slučajeva nasilja u porodici, prema izvještajima koje smo dobili iz iste vladine institucije stoji da godišnje u prosjeku bude prijavljeno 1.500 slučajeva, što je za 500 do 1000 slučajeva manje.
Kao jedan od oblika zaštite žrtava porodičnog nasilja je postojanje sigurnih kuća. U tim kućama žrtve mogu besplatno boraviti, a za boravak je potrebna preporuka Centra za socijalni rad ili policije. Tako na području Federacije postoji šest sigurnih kuća koje su često, zbog nebrige vlasti, neko vrijeme prestajale s radom. Sigurne kuće se nalaze samo u većim gradovima u sklopu nevladinih organizacija, odnosno u Sarajevu, Zenici, Tuzli, Bihaću, te dvije u Mostaru.
Broj žrtava porodičnog nasilja koje se nalaze u sigurnim kućama od 2015. i 2016. je manji nego prethodnih godina. Tako se u tim kućama nalazi 264 žrtava u 2015. godini, odnosno 245 u 2016. U kućama mogu boraviti žene s djecom koje se u najvećem broju slučajeva u kućama zadržavaju do mjesec dana.
Gender Centar je uz pomoć organizacija koje su ujedno i voditelji sigurnih kuća pokrenuo ‘SOS telefon – 1265’. Ovaj telefon je, kako tvrde, najbrži način reakcije i pružanja pomoći žrtvama nasilja. Tako je od 2009. do 2016. godine zabilježen pad broja poziva na SOS telefon, koji je 2009. godine iznosio 2.978 poziva, dok je 2016. Taj broj smanjen na 654 poziva.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Marko Mlikota


text:
Rudi: legenda grada Sarajeva | Balkan Diskurs
Alma Mujanović
14. juna, 2018.
Rudolf Slomo zvani Rudi je jedna od neobičnih legendi grada Sarajeva. Čovjek koji je bio prepušten samom sebi, živio je boemski život. Volio je ljude. Mnogi su ga znali kao dobrog čovjeka, punog života, neumornog i aktivnog. Rudi je takođe bio gluha osoba.
Bio je mjesec juni 2017. godine kada sam nakon dužeg vremena srela Rudija. Imala sam zadatak da fotografišem starca ili staricu kako bih saznala nešto o životu za vrijeme Jugoslavije i kako bi mogla uporediti prošlost sa sadašnjošću, pričati o pomirenju i saznati čega nam to danas u našem društvu manjka.
Sjetila sam se Rudija, kako smo ga odmilja zvali, i otišla do grafičke firme Pismolik. Iako je već odavno u penziji, stekao je tu naviku da svaki dan navraća tamo, pozdravi se sa svojim bivšim kolegama, donese neke novosti koje je saznao u gradu, popije kafu i onako drugarski se nasmije sa njima.
Čim sam ušla na vrata odmah sam pogledom tražila njega. Nije bio tu. Ubrzo je došao. Rekla sam mu onako ozareno: ,,Potreban si mi za jednu portretnu fotografiju, pa da mi ispričaš svoje životne priče za vrijeme Jugoslavije.”
Bio je obučen u majicu Kid's festivala, sa akreditacijom oko vrata, već spreman za otvorenje dvanaestog po redu Kid's Festivala u Sarajevu.
„Nisam u svom najboljem odijelu“, reče mi. Imao je običaj za svečane prilike obući svoje najdraže bijelo odijelo sa jednom od svojih brojnih kravata. Otišli smo do parka Svjetlost. Bio je predivan sunčan dan i on je usput pričao o sebi i svom životu.
Rođen je 1950. godine u Sarajevu. Odmah je prešao na temu školovanja, jer su se lokacije škola za gluhu djecu mijenjale. Rudi je bio jedan od rijetkih pripadnika te generacije koji je imao priliku vidjeti razvoj te škole od početka pa sve do sada. ‘’Svijet gluhih je jako mali, i mi nastojimo održati jaku međusobnu vezu i prijateljstvo.’’, objasnio je Rudi.
Za njega se zna da je napušten. Niko sa sigurnošću ne zna gdje je rođen i odakle zapravo dolazi. Od njegovih vršnjaka, penzionera sam saznala da je rođen na Palama, i odmah nakon rođenja majka ga je napustila. Tada je dom za nezbrinutu djecu preuzeo odgovornost za njega.
U mlađim danima je bio aktivni član Udruženja gluhih, volio je folklor i glumu, a često je odlazio na takmičenja, predstave i putovao je po Evropi, ponosno predstavljajući Bosnu i Hercegovinu.
Za Rudija znamo i da je radio osam godina kao uslužnik u hotelu Evropa. Nakon toga se zaposlio u grafičkoj firmi „Pismolik“, gdje je radio do svoje penzije.
Iako nije imao svoju porodicu, za njega je njegova porodica bio svijet gluhih, grad Sarajevo, svi oni ljudi koje je volio i koji su mu pomogli u životu.
Pitala sam ga za majicu Kid's festivala i akreditaciju koju je nosio. Bio je asistent već dvanaest godina za redom. Kada sam ga kasnije ugledala na festivalu i vidjela njegovo ozareno lice i ponos što je dio tima, shvatila sam da su za njega male stvari neprocjenljivo bogatstvo. Ljudi su mu bili sve što mu je trebalo i što je imao.
Nastavili smo razgovor o pomirenju. Pomenuo je kako je on zapravo osoba koja vjeruje u Boga, ali ne obilježava se nijednom religijom, jer je religija po njemu stvorila jaz i tenzije u međuljudskim odnosima. Od svega što je želio, jeste da bude dobar čovjek i da pomogne svim ljudima kojima je pomoć potrebna. Isto je savjetovao i drugima, da budu ljudi, humaniste i žive od ljubavi i prijateljstva. ,,To je ono što nas održava u životu i čini boljim ljudima.’’, govorio je Rudi.
Uslikala sam nekoliko fotografija i na putu od parka Svjetlost do Katedrale smo nastavili razgovor. Usput je zastajkivao i pozdravljao svakog poznanika kojeg bi sreo.
Mjesec dana poslije, jednog jutra sam vidjela da je njegova fotografija koju sam uslikala postala fotografija dana na instagram stanici Balkan Diskurs.
Dan kasnije, saznala sam i da je preminuo. Ono što mnogi pamte i što će pamtiti za Rudija, jeste to da je bio od riječi, uvijek je praštao, volio je i podsticao je na ljubav i međusobno poštovanje, kao i na pomirenje u svakom smislu. Ovaj članak napisan je u sjećanje na Rudija, legendu Sarajeva.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog 2018 takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.Pobjednici takmičenja će biti proglašeni tokom narednih mjeseci.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Alma Mujanović


text:
Nastavnici u misiji širenja ljubavi i istine kroz religiju u Šamcu | Balkan Diskurs
Goran Cvjetković
15. juna, 2018.
Mnogi teoretičari tvrde da su mjesta na kojima dolazi do susreta različitih nacija, vjera i kultura najpovoljnija za izbijanje sukoba, kako verbalnih, tako i onih koji predstavljaju produženje politike oružanim putem. Kao tačnost svoje teorije najčešće su za primjer navodili bivšu Jugoslaviju.
Malo je vjerovatno da bi se ratna dejstva na ovim prostorima izbjegla da su ljudi više poznavali druge kulture, ali je sigurno da bi se mržnja među narodima barem malo smanjila, koja je prisutna i danas, 20 godina poslije rata. Odličan primjer prevazilaženja religijskih i drugih različitosti pronalazimo u srednjoj školi „Nikola Tesla“ u Šamcu.
U ovoj opštini na sjeveroistoku Bosne i Hercegovini nalaze se tri vjerska objekta – pravoslavna i katolička crkva, kao i džamija. Iako predstavljaju velelepne građevine, kako izvana tako i iznutra, veliki broj mještana je posjetio samo jednu od njih. Razlog tome su većinom predrasude, koje se vezuju za sve druge religije.
Da u predrasudama nema ništa dobro dokazuju i učenici šamačke škole, koji svake godine sa profesoricom Hanom Tabaković u okviru predmeta „Kultura religije“ organizuju obilazak sva tri vjerska objekta. Oni se kroz obilazak objekata i razgovore sa sveštenim licima upoznaju sa vjerovanjima i kulturom ljudi koji žive u njihovom neposrednom okruženju.
Profesorica Hana kaže da je ideja proizašla iz same prirode predmeta.
„Ideja se nametnula sama po sebi, kroz realizaciju nastavnih sadržaja koji predmet obuhvata. Jedan od ciljeva jeste i fizički kontakt, pored intelektualnog i emotivnog, koji je možda i najvažniji, jer tek preko njega dolazi do prave spoznaje stvari. Zasluge za sprovođenje ovog projekta idu i učenicima koji su pokazali želju i ineteres da do njegove realizacije dođe“, navodi ona.
Važnost upoznovanja različitosti profesorica vidi u stvaranju tolerancije neophodne za dalji razvoj društva u kojem živimo.
„Jako je važno omogućiti mladim ljudima da postanu svjesni različitosti u kojoj živimo i koju bi trebalo da živimo. Jedan od zadataka ‘Kulture religije’ nije samo razvijanje znanja, nego i osjećaja tolerancije na kojoj svi insistiramo“, zaključuje profesorica.
Interes za ovaj projekat u Šamcu pokazali su i predstavnici duhovnih zajednica. Pop Jovo, fratar Josip, kao i efendija već tri godine primaju djecu u svoje vjerske objekte, gdje ih upoznaju sa osnovama vjere.
„Zapravo tu i nema neka velike razlike, posebno u pogledu katoličanstva i pravoslavlja. Kao što znamo, to je hrišćanska vjera. Međutim, ako poredite sa islamom, i to je monoteistička vjera, vjera u jednog Boga. I u njenoj osnovi su ljubav i mir. Post je prisutan i u toj vjeri, tako da razlike nisu toliko velike, samo se previše naglašavaju“, kaže fratar Josip.
Učenici naglašavaju da ih je uvijek zanimalo kako vjerski objekti izgledaju iznutra, ali ih ranije nisu posjećivali.
„Kroz razgovor sa sveštenim licima spoznate da svaka vjera u svojoj osnovi sadrži ljubav i istinu što je važno znati, jer na takav način prestaje povezivanje sa radikalnim vjernicima, koji svojim načinom ponašanja ne poštuju ni osnovne postulate svoje vjere“, govori učenica Jovana Vuković.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED) i Robert Bosch Stiftung.

author: Goran Cvjetković


text:
”Postali su ono što su bili za vrijeme opsade”: Intervju sa Amrom Bakšić Čamo, koproducenticom filma ”Simpatija za đavola” | Balkan Diskurs
Charlotte McKee
18. juna, 2018.
Novi film ”Simpatija za đavola” istražuje iskustva novinara koji se izvještavali sa frontova u BiH. Balkan Diskurs je razgovarao sa koproducenticom filma Amrom Bakšić Čamo o filmu i njenim iskustvima rada u filmskoj industriji BiH.
Tokom rata u BiH, porodice širom svijeta sjedile su u svojim dnevnim sobama i svake večeri gledali scene opkoljenog Sarajeva. Novi film, koji se trenutno snima na ulicama Sarajeva, razmotriće iskustva novinara koji su ove priče tako živopisno prenijeli ostatka svijeta.
Amra Bakšić Čamo, koproducentica filma ”Simpatija za đavola”, šefica godišnjeg koprodukcijskog marketa Sarajevskog filmskog festivala ”CineLink” i osnivačica produkcijske kuće , nedavno je za Balkan Diskurs razgovarala o njenom predstojećem filmu i iskustvima rada u filmskoj industriji BiH.
Film ”Simpatija za đavola” zasnovan je na memoarima francuskog ratnog dopisnika Paula Marchanda. Dok je bio u Sarajevu, Marchand je postao zloglasan zbog svog bahatog ponašanja. Podmuklo je ismijavao jakne drugih reportera i vozio se ulicama u skršenom automobilu sa natpisom “Ne pucajte. Trošite metke. Ja sam besmrtan.” na haubi. Upamćen je po tome kako se spuštao užetom u atrij hotela Holiday Inn, a čak je ubjedio dirigenta Orkestra Sarajevske filharmonije da učini isto kada je 1993. godine održan koncert u hotelu.
Amra o Paulovom bahatom ponašanju kaže: “Naravno da su ovi ljudi adrenalinski ovisnici. Ovo nije jedini posao u kojem morate biti ovisnici o adrenalinu, a takođe morate shvatiti koliko su mladi neki od ovih ljudi bili tada, a mladost i ludost idu zajedno… Kada imaš 22 godine, normalno je da misliš da si besmrtan. Šta drugo misliti?” Razmišljajući o tome koliko su mladi bili mnogi od filmskih likova, Amra se prisjetila sopstvenog iskustva: “Bila sam dio te generacije: mislila sam da sam zrela zbog iskustva koje sam imala. Ali nisam. Bila sam dijete.”
Tokom opsade Sarajeva, grad je bio pun novinara, a film ”Simpatija za đavola” pokazuje ovaj dio opsade na jedinstven način. Film istražuje Sarajevo kao “ključno mjesto gdje je nastala cijela generacija evropskih ratnih novinara i fotografa. Ovi 20-godišnjaci su došli u Sarajevo i postali su ono što su danas tokom opsade”, kaže Amra.
Ovaj film nije prvi put da Amra istražuje ulogu stranih dopisnika stacioniranih u Sarajevu tokom opsade. Takođe je radila na filmu Sweet Dreams o italijanskom novinaru koji se kroz ratna dešavanja borio sa svojom životnom istorijom. “Film je koristio rat u Bosni kako bi pokazao kakva je uistinu osoba bio taj ratni fotograf, koliko je bio zatvoren i nije mogao izraziti svoje emocije.”
Amra vrlo dobro zna da je Sarajevo ostavilo dubok trag u životima velikog broj novinara, a Marchandova priča je od posebne važnosti zbog trajnog utjecaja opsade na njegov životni put. U tom gradu je ranjen u ruku što je u velikoj mjeri završilo njegovu novinarsku karijeru na frontovima. Marchand je preuzeo mnoge rizike kao reporter i bio je oštar kritičar onoga što je vidio kao otuđenost novinara od stvarnih života ljudi o kojima su izvještavali. Kao rezultat svojih iskustava, razvio je snažnu ličnu vezanost prema Sarajevu i njenim ljudima, a tu je bila i njegov bivša djevojka, Slobodanka Lizdek, koja je Amru upoznala sa Guillaume de Fontenay-om, režiserom filma ”Simpatija za đavola”.
“Film je također njena priča na mnogo načina, jer je radila s Paulom i bila njegova djevojka tokom rata. Sada živi u Sarajevu.”, kaže Amra. “Dakle, ona je u osnovi upoznala nas dvoje i shvatila sam da je njegova priča stvarno zanimljiva. Ovo nije bio tipičan momak koji dođe, vidi dijete, snimi fotografiju i ode. Ova priča je ono što ovo čini drugačijim tipom filma… zato što se radi o moralnosti.”
Mnogi su posmatrali opsadu Sarajeva kao test novinarskog integriteta, a određeni broj novinara je optužen za pristrasnost i površno izveštavanje o informacijama koje su im bile poznate. Ostali novinari su se osjećali bespomoćno zbog ravnodušnosti međunarodne zajednice. Iz perspektive nekih stanovnika Sarajeva, novinari su bili hladni i bezbrižni.
Bosanska filmska režiserka, Jasmila Žbanić, istražila je ovu perspektivu u njenom dokumentarcu iz 2003. godine, Images from the Corner. U ovom dokumentarcu, Žbanić je pratila priču o djevojci koja je ranjena u njenom naselju. Djevojka je ostala u sjećanju režiserke jer dok je ona ležala na ulici, francuski fotograf umjesto da joj pomogne je fotografisao, a fotografije su kasnije osvojile međunarodnu nagradu.
Amra priznaje da je čula mnogo katastrofalnih priča o novinarima i njihovim postupcima tokom rata i vjeruje da ”Simpatija za đavola” služi za rješavanje važnih tema vezanih za etičko izvještavanje. “On je novinar, ali dok je on ovdje, on dobija više razumjevanja i postaje građanin Sarajeva i kroz ovaj proces počinje da ispituje šta znači biti objektivan”.
Amrin prethodni rad je također doprinjeo da bude svjesna izazova objektivnosti u ratnom izvještavanju. “Radila sam na dokumentarcu Opsada Rémy Ourdana, osnivača WARM Fondacije, koja je udruženje ratnih novinara i fotografa. Tokom ovog procesa imala sam priliku da upoznam neke članove udruženja. To su profesionalci koji nisu samo bili u Sarajevu tokom rata, već idu iz jedne krizne situacije u drugu i kroz priče sa njima saznate da je za takav posao potrebna određena doza dobrote”, kaže Amra.
Također je shvatila da se ratni reporter ne može uvijek odvojiti od svojih subjekata. ”Simpatija za đavola” je utoliko zanimljivija jer govori o novinaru koji napušta tipično novinarsko okruženje. On odjednom ima prijatelje koji gube članove porodice i nemaju šta da jedu. Za većinu novinara, to je kao blitzkrieg: dođu tu na kratko vrijeme, urade priču, vrate se kući i trude se da ne dozvole da ta iskustva utiču na njihov svakodnevni život. Ali, onima koji su ostali i koji su bili u Sarajevu duže vrijeme, životi su zauvijek promjenjeni”, objašnjava Amra, nakon čega se pita: “Kako su oni mogli praviti liniju između objektivnosti i života ljudi u Sarajevu?”
Za razliku od većine filmova zasnovanih na događajima u Bosni, snimanje filma ”Simpatija za đavola” u potpunosti je obavljeno u BiH. “Autentičnost je bila stvarno važna. Obično se samo nekoliko dana provede u zemlji kako bi se snimilo nekoliko scena. Zatim se snimanje prebacuje u Mađarsku ili Hrvatsku gdje možete dobiti poreske olakšice”, kaže Amra. Prema njenim riječima, rekonstrukcija opkoljenog Sarajeva na autentičan način se pokazala kao izazov. Ne samo da morate rekonstruisati ratnu zonu, već morate vratiti grad u dvadeseti vijek.
Međutim, producenti se još uvijek nisu susreli sa većim izazovima zbog odluke da snimanje u potpunosti bude u Sarajevu, s obzirom da su dobili podršku za film i imaju nadu u potencijalne finansijske dobiti koje će film donijeti u grad. “Sretni smo što smo pronašli razumijevanje za ovaj film među zvaničnicima Vlade kantona Sarajevo. Zbog toga što je film baziran u Sarajevu, oni su zaista pružili velikodušnu podršku, ne samo u smislu finansija, već u obliku usluga koje će nam pomoći da završimo produkciju.”
Iako filmovi kao što su ovi imaju potencijal da privuku investicije u Bosnu, po pitanju budućnosti bosanske kinematografije u cjelini, Amra priznaje: “Nisam ni malo optimistična”. Izazovi s kojima se suočava bosanska filmska industrija ograničavaju strana ulaganja i razvoj domaćih talenata. Na primjer, BiH ne daje porezne olakšice, pa je teško privući strane ulagače.
Postoji i društveni problem. “Naše društvo trenutno ne pokazuje razumijevanje prema kulturnoj umjetnosti. Kultura se posmatra kao zabava za bogate ili se ona smatra nebitnom jer ne donosi ekonomsku dobit. Niko ne brine o tome šta ćemo mi kao društvo ostaviti za buduće generacije.” Uprkos svim poteškoćama i izazovima, Amra nije izgubila svu nadu. “U Bosni postoje nevjerovatni ljudi, autori i režiseri. S obzirom na to koliko je mala zemlja i koliko se malo investira, filmska umjetnost koju imamo je i dalje nevjerovatna”, tvrdi Amra.
Na pitanje čemu se nada da će ”Simpatija za đavola” doprinjeti u oblasti izvještavanja u ratu, Amra kaže da želi da film, kao i svi ostali filmovi na kojima ona radi, budu ocenjeni na osnovu dugoročnog uticaja. “Mislim da uvijek moramo biti svjesni da ne pravimo samo filmove za sutra; filmove pravimo za vječnost. Dakle, nije samo pitanje neposrednog uticaja koji će prikazivanje filma imati u BiH ili Francuskoj u sadašnjosti, već o tome kako će se na ovaj film gledati 40 godina nakon premijere”, zaključuje Amra.

author: Charlotte McKee


text:
Alijansa za istorijski dijalog i odgovornost | Balkan Diskurs
Christina Hasenhüttl
22. juna, 2018.
Alijansa za istorijski dijalog i odgovornost (AHDA) je dio novog studijskog područja koje istražuje uticaj sukoba na savremenu politiku, društvo i kulture. Ovaj istraživački okvir može poslužiti kada se primjeni na aktivnosti izgradnje mira i pomirenja na Zapadnom Balkanu, ali i u drugim postkonfliktnim društvima.
Alijansa za istorijski dijalog i odgovornost (AHDA) je dio Instituta za proučavanje ljudskih prava na Univerzitetu Columbia i uspješno okuplja studente, naučnike, novinare, pedagoge, umjetnike, političare i predstavnike civilnog društva u nastojanju da se adresiraju političke posljedice nedavnih sukoba, te radi na istorijskom pamćenju i istražuje uticaj istorije na savremenu politiku, društvo i kulturu.
Kroz AHDA program, učesnici stvaraju veze sa drugim međunarodnim i lokalnim organizacijama.[1] Učesnici programa imaju priliku da steknu nove vještine u prikupljanju sredstava, zagovaranju i liderstvu, produbljujući tako razumijevanje o tome šta znači raditi u oblasti istorije i postkonflikta. Ove vještine im pomažu da dostignu svoj glavni cilj, a to je jačanje istorijskog dijaloga i svrsishodne diskusije u njihovim zajednicama.[2] Godišnji izvještaj programa dodatno ističe njihove napore u izgradnji mreže zagovarača unutar dinamičnog akademskog okruženja koje pogoduje razvoju uspješnih i inovativnih projekata.
Osnivačica i predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), Velma Šarić, je bila jedna od dvanaest učesnika u programu koji je održan 2016. godine.[3] Uz podršku Robert Bosch Fondacije, Šarić je odlučila da rad tokom programa fokusira na ulogu istorije u stvaranju konstruktivnih nacionalnih identiteta. Interes za ovu temu Šarić je razvila tokom akademske i profesionalne karijere u temama koje se tiču rata na prostorima Bosne i Hercegovine. Njeno kontinuirano suočavanje sa prošlošću je samo ojačalo potrebu za artikulisanjem „emocija i neopisivih iskustava“ kroz tekst, pa se tako stvorio činjenični zapis koji prevenira „kulturu poricanja“. Pored istorijskih zasluga njenog rada, Šarić je takođe unaprijedila razumijevanje sopstvene prošlosti, njene nacije i svijeta koji se globalizira.[4]
AHDA program je Šarić pružio dosta prilika i aktivnosti poput različitih seminara, radionica, terenskih posjeta i predavanja. Ona je odabrala da tokom programa radi na daljem razvoju projekta Obični heroji. To je multimedijalno edukacijski projekat koji koristi narative moralne hrabrosti da promoviše toleranciju, pomirenje i međuetničku saradnju na Zapadnom Balkanu. U raznolikom i dinamičnom okruženju, AHDA je Šarić pružio platformu kako bi akademski učvrstila svoje istraživanje. Rad Šarić je kasnije predstavljen drugim organizacijama i potencijalnim donatorima, na pojedinačnoj i institucionalnoj osnovi.[5]
Jedna od učesnica programa je bila i Maria Jose Kahn Silva. Kahn Silva je istoričarka umjetnosti iz Argentine koja predvodi edukacijski, umjetnički i muzičko-geografski odsjek ESMA Memory Site Muzeja u Buenos Airesu, gdje sarađuje sa međunarodnim organizacijama na promociji vrijednosti ljudskih prava i istorijskog pamćenja. Tokom programa, Kahn Silva je razvila edukacijski program gdje su studenti-vojnici i zaštitari posjećivali ESMA Memory Site kako bi naučili o strahotama koje su počinjene tokom vojne diktature u Argentini. Ona je, također, iskoristila program da nauči o kulturalnoj specifičnosti projekata ostalih organizacija za ljudska prava poput CPI.[6]
Osim jačanja povezanosti među učesnicima i stvaranja novih veza, AHDA program je koristio i u druge svrhe. Simon Kaneneka, koji je rođen u Demokratskoj Republici Kongo je preživio dva rata koja su razorila njegovu državu. Za Kaneneku, AHDA program je ne samo pooštrio njegove novinarske i zagovaračke vještine, nego ga je inspiriso da se bori za odgovornost i pravdu kroz medije. Nakon učešća u programu, Kaneneka je postao direktor za komunikacije i razvoj u organizaciji IMPACT. IMPACT je nevladina organizacija koja unaprijeđuje dijalog unutar grupa koje su pogođene ratom. Kroz dokumentarce i priče, IMPACT nastoji da pomogne žrtvama seksualnog zlostavljanja i bivšim borcima da se ponovo integriraju u društvo.
Još jedna od istaknutih učesnica bila je Natalie Petrova, direktorica za odnose sa javnošću Memorial International Society iz Moskve. Ovo društvo je osnovano 1989. godine sa vizijom da se bavi pitanjima naslijeđa političkih progona u Sovjetskom savezu. Kao dio AHDA programa, Petrova je radila na „Burying the Dead and Ghosts of Soviet and Stalin's Past“ (Sahranjivanje mrtvih i duhova sovjetske i staljinske prošlosti). Riječ je o izložbi koja predstavlja „društvene uspomene“ Oktobarske revolucije iz 1917. godine. Veliki broj ljudi je dao svoje lične stvari ovoj kolekciji, uključujući pisma, memoare i slike. Zahvaljujući ovom iskustvu, Petrova trenutno dizajnira kampanje i umjetničke projekte koji istražuju lična i društvena sjećanja na sovjetski režim.
Iako iz različitih dijelova svijeta, učesnike AHDA programa ujedinjuje projekat njegovanja istorijskog dijaloga što je ujedno i glavna komponenta izgradnje mira kojoj teži CPI. Centar prepoznaje činjenicu da istraživanja za ljudska prava trebaju nadmašiti tradicionalne akademske granice. Kao dio globalne i regionalne mreže, učešće organizacije u ovom programu je pomoglo da se prošire glavni ciljevi rada, a to su prevencija nasilja i tranziciona pravda.
[1] http://www.humanrightscolumbia.org/ahda/overview
[2] Godišnji izvještaj, strana 8
[3] Godišnji izvještaj, strana 9
[4] Godišnji izvještaj, strana 26
[5] Godišnji izvještaj, strana 38
[6] Intervju sa Kahn Silva (26:40)

author: Christina Hasenhüttl