text:
Sportske tribine - nacionalna podkusurivanja | Balkan Diskurs
Abdullah Kozlić
6. januara, 2016.
Fenomen ispoljavanja mržnje na tribinama i stadionima bosanskohercegovačkih fudbalskih klubova još uvijek ne jenjava. Stručnjaci smatraju da se na tribinama ispoljava bijes nagomilan u ličnom životu.
Navijač A.S. (čiji je identitet poznat Balkan Diskursu) kazao je da svi neredi na tribinama dolaze na nacionalističkoj osnovi i obično su prisutni kada navijači dolaze iz drugog entiteta.
“Problema nikada neće biti ako dođu “Horde zla” iz Sarajeva u Zenicu. Biti će navijanja i prepucavanja, ali toga ima svugdje u svijetu i predstavlja dokazivanje ko je bolji. Mnogo je gore kada iz Zenice odemo u Banja Luku”, kazao je A.S.
Bahrija Savarymoottoo, socijalna radnica u Domu zdravlja u Zenici pojašnjava da navijač u grupi od 200, 500 ili više crpi snagu od svih tih ljudi i tako u masi postaje mnogo jači i opasniji.
”Većina navijača dolazi na stadion da isprazni sav svoj bijes nagomilan od raznih ličnih dešavanja u životu. Sve probleme koje ima riješava na tribini stadiona bijesnim urlanjem, uništavanjem imovine svog ili tuđeg kluba, uništavanjem državne i privatne imovine, te nanošenjem fizičkih i emocionalnih povreda prema drugoj skupini navijača”, kazala je Savarymoottoo.
Državni i entitetski zakoni nemaju odredbe kojima bi se moglo spriječiti nasilje i mržnja na sportskim terenima. U nekim kantonima, poput Zeničko-dobojskog, situacija se rješava Zakonom o sigurnosti održavanja sportskih takmičenja koji sankcioniše unošenje ili isticanje transparenata koji vrijeđaju nacionalna, vjerska ili druga osjećanja građana ili potiču mržnju i nasilje.
Osim propisanih pravila ovim zakonom su propisane i kazne kako pojedincima tako i sportskom društvu koje organizuje sportsku priredbu. Sportsko društvo za nemar i nepoštivanje stavki ovog zakona može dobiti prekršajne prijave i kazne u iznosu od 1.000 do 5.000 maraka. Fizička lica mogu dobiti kazne od 300 do 500 KM uz zabranu dolaska na utakmice u trajanju od tri mjeseca ili cijelu godinu.
U svrhu istraživanja pojavnih oblika govora mržnje na sportskim terenima širom BiH, Balkan Diskurs je organizovao online anketu koja je podjeljena preko nekoliko sportskih stranica i foruma u BiH. U anketi su ukupno učestvovale 204 osobe, od kojih 165 muškaraca i 39 žena.
Neka od pitanja i rezultati ankete:
Nesportsko ponašanje grupa ili pojedinaca nije nepoznanica ni u drugim državama i naziva se huliganstvom. Taj izraz se koristi za opisivanje navijača koji svojim ponašanjem prave štetu društvu i u suprotnosti su sa primjerenim ponašanjem.
Smatra se da su huligani nastali u Velikoj Britaniji. Riječ huliganizam se upotrebljavala u opisivanju tadašnjih uličnih bandi i njihovih pojedinaca sredinom i krajem 19. vijeka.
Na britanskim stadionima vladala su pravila huligana. Svaki klub je imao svoje “navijače“ koji su se međusobno mrzili, tukli pa i ubijali. Osim toga svoju mržnju su ispoljavali i na igrače, sudije, policajce i redare. Ponašanje na tribinama se prenijelo izvan njih, pa su uništavali privatnu i državnu imovinu, palili auta, lomili stakla, krali i pravili haos u grad.
Danas je huliganizam još uvijek poznat, ali za razliku od ranijeg stanja je dosta bolje. Rigorozni zakoni u Velikoj Britaniji i ulaganje napora zajednice i klubova su imali veliku ulogu u spriječavanju mržnje i nasilja, ali huliganizam u potpunosti nije iskorijenjen.

author: Abdullah Kozlić


text:
Nedovoljna kažnjivost govora iz mržnje | Balkan Diskurs
Zlatan Likić
11. januara, 2016.
Govor iz mržnje je češći od zločina počinjenog iz mržnje, a što podstiče i neregulirana sfera internet komunikacije.
Poticanje na nasilje i mržnju veoma je prisutno u bosanskohercegovačkoj javnosti, a neke ga ličnosti koriste za postizanje političkih ciljeva, kazala je Vladana Vasić, pravnica Sarajevskog otvorenog centra, koji je član Koalicije za borbu protiv govora mržnje i zločina iz mržnje.
Govor iz mržnje najčešće je usmjeren prema osobama druge nacionalnosti, vjerske pripadnosti, nacionalnim manjinama, LGBT osobama i ženama.
Da bi se situacija promijenila, predstavnici nevladinih organizacija smatraju da se trebaju pooštriti odredbe entitetskih kao i krivičnog zakona Brčko distrikta.
Sadašnje odredbe zakona u Federaciji BiH govor mržnje zabranjuju na vjerskoj, rasnoj i nacionalnoj osnovi. Vasić ističe da se radi o zabranama na vrlo malom broju osnova. U Republici Srpskoj i Brčko distriktu zločin iz mržnje je definiran kao svako krivično djelo motivirano predrasudom.
Govor iz mržnje je češći od zločina počinjenog iz mržnje, a što podstiče i neregulirana sfera internet komunikacije.
U Koaliciji za borbu protiv govora mržnje i zločina iz mržnje tvrde da dokumentiraju govor mržnje koji se pojavljuje na internetu. Žrtve im se obraćaju najčešće online, mailom i vrlo rijetko se odlučuju da idu na prijavljivanje istražnim organima jer se boje posljedica. Pojašnjavaju u Koaliciji da se radi o ljudima koji su u teškom ekonomskom ili socijalnom položaju, koji smatraju da većina ima negativno mišljenje prema njima.
U analizi Vijeća za štampu BiH navodi se da je govor mržnje u medijima evoluirao. U devedesetim godinama najizraženiji oblici govora mržnje su bili nacionalna i vjerska netrpeljivost. Danas se govor mržnje najčešće manifestira kroz negiranje zločina, afirmaciju totalitarnih doktrina, drukčiju političku i seksualnu orijentaciju.
Nekadašnji promotori jezika mržnje – političari, vjerske vođe i novinari, postali su oprezniji. Međutim, njihove uloge su prihvatili korisnici interneta, koji su sakriveni iza lažnih identiteta.
U svojoj anonimnosti osjećaju sigurnost i spokoj u širenju netrpeljivosti i mržnje prema drugom i drugačijem, ispoljavaju nacionalizma, ideološke isključivosti, ksenofobije i homofobije.
Govor mržnje i zločin iz mržnje ne obrađuje se posebno ni na Pravnom fakultetu u Sarajevu. Ta oblast se uglavnom razmatra na treninzima i seminarima nevladinih organizacija.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Zlatan Likić


text:
Simboli bosanskog spajanja | Balkan Diskurs
Marta Vidal
13. januara, 2016.
Marta Vidal istraživala je bosanske mostove i priče ljudi koji ih prelaze, razmišljajući o mostovima kao poveznicama u zemlji koja je još uvijek podijeljena i oštećena ratom.
“Od svega što čovjek u životnom nagonu podiže i gradi, ništa nije u mojim očima bolje i vrednije od mostova. Oni su važniji od kuća, svetiji, opštiji od hramova. Svačiji i prema svakom jednaki, korisni, podignuti uvek smisleno, na mestu na kome se ukršta najveći broj ljudskih potreba, istrajniji su od drugih građevina i ne služe ničem što je tajno i zlo”, napisao je bosanki nobelovac.” — Ivo Andrić
Da je Bosna i Hercegovina zemlja mostova, postoji više primjera. Sarajevo je poznato po svojih 13 mostova, među kojima je Latinska ćuprija na kojoj je ubijen nadvojvoda Franc Ferdinand, što je izazvalo Prvi svjetski rat.
Stari most u Mostaru je na naslovnoj strani skoro svih turističkih vodiča za BiH. Ratne slike njegovog uništenja progone mnoge državljane BiH.
Stanovnike Višegrada povezuje most Mehmed Paše Sokolovića ili Stari most o kojem je pisao Andrić u knjizi “Na Drini ćuprija” za koju je dobio Nobelovu nagradu.
Mostovi imaju i važan simbolički značaj. Jedna poslovica kaže da se ljudi svađaju i da su usamljeni jer prave previše zidova a premalo mostova. Kao element povezivanja, most je predivan simbol debate i pomirenja među kulturama, što je naročito važno u zemlji koja je još uvijek podijeljena i oštećena skorašnjim ratom.
Mostovi takođe simboliziraju mobilnost, komunikaciju i razvoj. Oni mogu povezati ljude i promovisati razumijevanje dozvoljavajući im prelazak na “drugu stranu”. Tokom mog vremena u Bosni, otkrila sam njene mostove i nadahnjujuće ljude koji ih prelaze. Ovo su njihove priče.
Brisko Corda – Stari Most u Mostaru
Most u Mostaru je rekonstrukcija osmanlijskog mosta iz šesnaestog stoljeća koji je uništen 9. novembra 1993. godine, tokom rata u BiH. Grad Mostar je dobio ime po čuvarima mosta koji su se zvali mostari, i Stari Most, koji je više od 400 godina stajao na rijeci Neretvi, bio je bitan simbol grada. Bio je mjesto sastanka na kom su se održavala poznata godišnja takmičenja skakača.
Brisko je rođen u Mostaru i tu je proveo čitav život. On je posljednja osoba koja je prešla most prije njegovog uništenja.
“Dan kad sam zadnji put prešao most, moja porodica je podijeljena napola – na dvije strane rijeke. Mogli smo se vidjeti samo prešavši most”, prisjeća se Brisko. Tog dana nije bilo vode na jednoj od strana, tako da je Brisko morao ići na rijeku. “Prešao sam most da donesem vode svojoj porodici. Kada sam se vraćao, most je bombardovan”, kaže on.
Most je bombardovan 8. novembra tokom dana i bio je na samoj ivici kolapsa. U jutro narednog dana, most se srušio nakon što su ga pogodile tri granate dok ga je Brisko prelazio.
“Ne mogu da shvatim da sam iskusio takvo nešto i preživio. Pitam se šta sam to učinio pa da me Bog spasi”, pita se Brisko, prisjećajući se kako je mislio da će umrijeti na mostu i zajedno sa njim pasti u vode Neretve. Trčao je najbrže što je mogao, i kada je došao do kraja mosta bio je pokriven bijelom prašinom. “Nisam imao ni ogrebotine na sebi, samo sam bio bijel kao mlinar”, smije se Brisko.
Ipak, on osjeća da je dio njega pao skupa s mostom. “Ne samo dio mene, nego svih ljudi koji su rođeni u Mostaru i koji su osjećali da je Most dio njihovih života”, kaže Brisko. Ljudi širom svijeta su žalili most, i čuvši vijest o njegovom uništenju, padali su u očaj.
“Smrt ljudi je očekivana, ali most i njegova ljepota i dražesnost su izgrađeni da nas nadžive. Bio je to pokušaj da se dokuči vječnost. To nadilazi sudbine pojedinaca. Mrtva žena je jedna od nas – ali most smo svi mi, zauvijek”, napisala je Slavenka Drakulić, hrvatska novinarka i spisateljica, o rušenju Starog Mosta.
Rad na obnovi je počeo 1997. godine uz podršku UNESCO-a, i most je obnovljen koristeći istu tehniku koja je korištena pri prvobitnoj izgradnji. Hrvati i Muslimani su radili skupa na obnovi. Zvanično je otvoren u julu 2004. godine. “Kada sam po prvi put prelazio novi most, noge su mi bile teške”, prisjeća se Brisko, ističući da je to bio neobjašnjiv osjećaj.
Danas turizam igra važnu ulogu u Mostaru, pošto obnovljeni most privlači veliki broj posjetilaca. Most je i dalje najvažniji simbol ovog grada, a njegova obnova daje nadu za pomirenje.
Elvin Redžepović – Most Olge i Suade u Sarajevu
Most Olge i Suade, koji je dobio ime po prvim žrtvama opsade Sarajeva, Olge Sučić i Suade Dilberović izgrađen je nakon Drugog svjetskog rata. Petog aprila 1992. godine, održani su mirovni protesti u Sarajevu. Dok su ljudi marširali za mir, snajperi su otvorili vatru na civile.
“Peti april je moj rođendan i dan kada je Suada ubijena na mostu. Za mene je to jako tužan dan”, kaže Elvin Redžepović, koji je učestvovao na mirovnim protestima. “Sjećam se kad je Suada pala ispred mene. Samo sam bio na mostu u isto vrijeme kao i ona, nisam je poznavao”, prisjeća se Elvin.
Suada je bila studentica medicine na Univerzitetu u Sarajevu. Bila je na šestoj godini studija kada je rat počeo. Elvin je bio blizu Suade kada je upucana i kada ju je vidio na tlu počeo je plakati jer su ljudi umirali pred njegovim očima. Još šestoro ljudi je umrlo taj dan. “Odvezli smo je u bolnicu Koševo, želio sam dati krv da je pokušam spasiti, ali nažalost umrla je. I dalje mi je pred očima stravična slika kako njeno tijelo na krevetu voze kroz bolnicu.”
Zbog loših uspomena, Elvin ponekad poželi da ovaj most ne postoji. “Kada god prođem pored njega, okrenem se i vidim lica onih koji su umrli”, kaže on. Ali on ipak voli mostove. “Oni mogu povezati ljude, gradove, zemlje. Najljepše priče su priče mostova.”
Još jedna priča povezuje Elvina sa još jednim mostom. Par minuta nakon što je srušen most u Mostaru, 9. novembra 1993. godine, on je teško ranjen u Sarajevu. “Taj datum mi je kao novi rođendan. Doktori su me proglasili klinički mrtvim. Bio sam teško ranjen ali sam uspio preživjeti.”
Elvin je ranjen boreći se da odbrani Sarajevo. Svake godine na taj datum on ide u Mostar da posjeti Stari Most. “Ja taj most smatram skoro živim bićem. Stavim ruke na njega i kažem: ‘Ti si pao, a i ja sam. Ti si opet ustao, a i ja sam.'”
Bojan Kanlić – Most Festina Lente
Pješački most Festina Lente ispred Akademije likovnih umjetnosti u Sarajevu je izgrađen 2012. godine. Postao je znamenitost grada zbog svog originalnog modernog dizajna. Natjecanje za dizajn mosta održano je 2007. godine ispred akademije. Pobjednički projekat je dizajnirala grupa studenata sa Akademije.
Bojan Kanlić je studirao na Akademiji likovnih umjetnosti i bio je druga godina kad je žiri odabrao projekat koji je on izradio sa dvoje kolega, Amilom Hrustić i Adnanom Alagićem. “Mislim da smo pobijedili na tom takmičenju jer nismo razmišljali o pobjedi”, kaže Bojan, dodavši “To nam je dalo mogućnost da uradimo nešto izvanredno, nešto potpuno drugačije.”
Njihova petlja od aluminija i čelika koja prkosi sili teže je pobijedila, ali Bojan i njegove kolege su morali čekati pet godina da počnu izgradnju, zbog neobičnog dizajna mosta.
“Sprva su se ljudi protivili mostu, smatrali su ga previše modernim i previše ružnim”, kaže Bojan. Ali on vjeruje da “nove stvari moraju biti ružne jer su drugačije”. On sada predaje na Akademiji i svaki dan vidi ljude kako sjede na klupama i fotografišu. “Mislim da je naša ide uspjela i da je most na neki način postao simbol grada”, zaključuje Bojan.
Akademija se nalazi u bivšoj Evangelističkoj crkvi, pa su Bojan i njegove kolege željeli ujediniti sekularno i duhovno. Ideja da se napravi petlja se rodila iz metafore za umjetnost. “Umjetnost je nešto što mnogi ljudi vide kao okrenuto potpuno naopako. Nešto što vam daje drukčiju perspektivu na svijet. Stoga je koncept bio da se stvori kapija, poveznica između svijeta umjetnosti i svakodnevnice”, objašnjava Bojan.
Festina Lente, što na latinskom znači “požuri polako” je, za Bojana, simbol grada. “Povezano je sa mentalitetom ljudi ovdje. Vrijeme je drukčije, ljudi su sporiji. Ali kad su ljudi sporiji oni razmišljaju brže”, kaže Bojan. Ideja je bila da prelazak mosta bude iskustvo. “Naravno, ako idete prebrzo, nećete obraćati pažnju na detalje arhitekture ili na ljepotu Akademije”, dodaje on.
Bojan vjeruje da Sarajevo određuju njegovi mostovi i za njega, svaki most ima svoju priču. Bila mu je čast izgraditi most u svom rodnom gradu. “Mostovi su jako važni ovdje, iako imamo malu rijeku. Tokom rata, rijeka je dijelila grad, i ovi mostovi su simbol odvajanja i kasnijeg povezivanja. Puni su značenja”, smatra on.
Boris Gojković – Most Mehmed-paše Sokolovića u Višegradu
Most Mehmed-paše Sokolovića u Višegradu je jedan od najvažnijih mostova u Bosni. U knjizi “Na Drini ćuprija”, najpoznatijem romanu Ive Andrića, nobelovac opisuje život u Višegradu kroz stoljeća, i priče onih čiji se životi vrte oko poznatog mosta kojeg su Osmanlije izgradile u šesnaestom stoljeću.
Boris, koji je rođen u Višegradu i čitav život je proveo u njemu, kaže: “Kad sam bio mlađi, ovaj most je za mene bio samo običan most, ali sada znam da su spomenici poput ovog u našem gradu istinsko blago. Zbog mosta sam shvatio kako je ovaj mali grad lijep i značajan.”
“Most je ovdje već 400 godina, i simbol je trajanja i opstanka”, kaže on.
Ali most je takođe postao simbol smrti. U Andrićevom poznatom romanu, most je tihi svjedok krvoprolića počinjenih tokom Osmanskog i Austro-Ugarskog carstva. Tokom rata 90-ih godina, ovaj most je izabran kao mjesto redovnih javnih smaknuća muslimana, u sklopu kampanje etničkog čišćenja. Međunarodni krivični tribunal za bivšu Jugoslaviju navodi da je u Višegradu sprovedena “jedna od najopsežnijih i najsvirepijih kampanja etničkog čišćenja.”
Na mostu u Višegradu 1992. godine, muškarci, žene i djeca strijeljani su i bacani u vodu rijeke Drine. Pošto je vidljiv iz skoro svakog dijela grada, smaknuća su bila javnog karaktera.
Broj ljudi ubijenih na mostu je bio toliko visok da je na kraju juna 1992. policijski inspektor u Višegradu dobio žalbu iz rukovodstva hidroelektrane koja se nalazila preko granice sa Srbijom. “Može li ko god je odgovoran molim Vas usporiti tok leševa niz Drinu? Blokirali su odvodne kanale brane”, izvjestio je Ed Vulliamy, novinar za britanski list “The Guardian”.
Andrićeva knjiga je bila elegija za osmanlijski most i za način na koji je povezivao ljude is različitih etničkih skupina, vjera i kultura koje su živjele oko njega. Ali ovaj most više nije simbol povezivanja, pošto uspomene na zvjerstva počinjena na njemu tokom rata i dalje progone Višegrad.
Enver Hadžiomerspahić – Most Ars Aevi u Sarajevu
Poznati talijanski arhitekt Renzo Piano je dizajnirao most Ars Aevi, koji je izgrađen 2002. godine kao dio muzeja savremene umjetnosti Ars Aevi. Bio je zamišljen kao prilaz muzeju savremene umjetnosti čija je izgradnja planirana pored Zemaljskog muzeja u Sarajevu.
Ideja za osnivanje muzeja savremene umjetnosti se rodila u noći 27. aprila 1992. godine, tokom granatiranja Muzeja olimpijskih igara u Sarajevu. Projekat je nastao kao reakcija protiv vjerskih i etničkih podjela tokom rata.
“Bilo je suludo govoriti o izgradnji muzeja savremene umjetnosti tada, tokom tih sedmica i mjeseci kada niko od nas nije znao hoće li živ dočekati naredni dan“, rekao je Enver Hadžiomerspahić, koji je odgovoran za koncepciju i strategije projekta Ars Aevi.
Zajedno sa lokalnim umjetnicima i uz zvaničnu podršku ključnih osoba u Sarajevu, Enver je pozvao vodeće svjetske umjetnike da naprave zbirku za muzej savremene umjetnosti. Cilj ove inicijative je bio da odgovori na opsadu Sarajeva i rat “izrazom međunarodne kolektivne volje“.
“Željeli smo da Ars Aevi bude međunarodni projekat, da bude iznad svih nacionalnosti i vjera“, kaže Enver. Kada je projekat počeo dobivati donacije od svjetski poznatih umjetnika, Enver vjeruje da to nije bilo “samo zato što je Sarajevo bilo pod opsadom, nego kao emotivna reakcija umjetnika i njihovih osjećanja prema Sarajevu gdje se svjetovi sudaraju i susreću“.
Kada je arhitekta Renzo Piano došao u Sarajevo na otvaranje jedne Ars Aevi izložbe 1999. godine, oduševili su ga sarajevski mostovi. “Naš grad je rijetki primjer grada naseljenog mostovima. On je mislio da bi bilo divno izgraditi most ispred muzeja”, priča Enver.
Sam Piano je izgradio most sa partnerima iz svoje fondacije. Enver se s osmijehom prisjeća: “Ovaj most je poklon Renza Piana gradu Sarajevu. Kada mi je rekao da ima ideju da napravi most, rekao sam da bi to bilo lijepo. On je rekao: ”Naravno da bi, ja ću ga napraviti.”
Renzo Piano je takođe dizajnirao projekat za muzej – međutim, izgradnja još nije počela. “Prepreke su mnogobrojne. Niko ne razmišlja o općem interesu, zato ovaj projekat ostaje marginaliziran”.

author: Marta Vidal


text:
Visočki memorijal za srebreničke žrtve genocida | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
18. januara, 2016.
U Visokom je 5. oktobra ove godine svečano otvoren Trg posvećen žrtvama genocida u Srebrenici. Tim činom Visoko je postalo jedina općina u Bosni i Hercegovini, koja je na ovaj način odala počast žrtvama.
Trg žrtava genocida u Srebrenici nalazi se u samom centru Visokog. U sklopu trga, na čijem je otvorenju bio prisutan veliki broj zvanica i građana Visokog, nalazi se amfiteatar, fontana, te spomen ploča uz šetnicu. Načelnica općine Visoko, Amra Babić rekla je da je postojala obaveza da trajno odaju počast žrtvama u Srebrenici.
”Zadužilo nas je na to 6.777 do sada ukopanih žrtava koje su u Visokom identifikovane, opremljene i ispraćene na posljednje putovanje, mjesto na kojem su pronašli konačni mir – Memorijalni centar u Potočarima”, naglasila je Babić.
John Clark, forenzički patolog koji je radio u Visokom od 1999. do 2001. godine kao glavni patolog Međunarodnog krivičnog tribunala za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) istaknuo je krucijalnu ulogu općine Visoko u rasvjetljavanju zločina. Clark se obratio prisutnima ispred više od 100 stručnjaka iz 33 zemlje svijeta koji su radili pod njegovim vodstvom.
“Razlog zašto je Visoko izabrano u tu svrhu jesu predviđanja pojedinih ljudi koji su osmislili i ponudili nam prostorije za rad”, kazao je Clark. U izvještajima koje je poslao u Haag, Visoko je navedeno kao polazna tačka. Radost što je lokalna vlast osjetila obavezu da vezu između Srebrenice i općine Visoko učini još vidljivijom i trajnom nije krio, te je naveo kako ovaj trg predstavlja još jedan razlog zašto će on i njegove kolege uvijek se tu vraćati.
Na otvaranju trga u Visokom bila je i Suada Selimović, kćerka srebreničke majke Šuhre Malić koja je 2001. godine otvorila Memorijalni centar u Potočarima. Razlog njenog dolaska su crteži trojice mladih umjetnika, koji se nalaze na zidovima šetnice. Trojica mladića su od općine zatražili dozvolu za rad i njihova djela su poklon Visokom, a ujedno i način odavanja počasti žrtvama genocida.
”Ovi portreti moje majke i komšije Rame koji doziva sina Nermina biti će vječni podsjednik na užas koji se desio u Srebrenici i zaista nemam riječi kojima bih zahvalila momcima koji su došli na ovakvu ideju”, kazala je Selimović.
Trojica umjetnika članovi su umjetničkog kolektiva HAD, koji su kroz projekat Silence, na 35 metara dugom zidu uklesali portretne i figurativne prikaze kao trajnu uspomenu na žrtve.
Članovi HAD-a bili su motivisani osjećajem odgovornosti i želje da utiču na buduće generacije, tako da im svojim radom približe ovu tematiku koja je obično suviše teška i nejasno predstavljena. Jedan od članova HAD-a, Anel Lepić naglasio je: ” Želimo da ova tematika bude aktuelna češće a ne samo 5 dana prije 11. jula. Naše istraživanje, koje je prethodilo izradi Silence, pokazalo nam je da ljudi već zaboravljaju, te da je materijal nedostupan ili da čak i ne postoji u određenim slučajevima”.
Rad mladih umjetnika službeno je otvoren 19. novembra mirnom šetnjom.
Priče o tome da li je izgradnja trga odličan potez lokalne vlasti ili pak neadekvatno postavljen podsjednik na stradanja u medijima su zamijenjene drugim temama. Unatoč tome, veza između Srebrenice i Visokog je ostala uklesana u kamen za buduće generacije. Projekat izgradnje trga finansiran je iz budžeta Federacije BiH u iznosu od 300.000 maraka.

author: Lejla Bečar


text:
Pionirska kuća - šutnja i poricanje u Višegradu | Balkan Diskurs
Marta Vidal
25. januara, 2016.
Rat u Bosni je završio prije 20 godina, ali se istočnobosanski grad Višegrad i dalje bori sa historijom. Lokalna vlast je željela porušiti kuću u Pionirskoj ulici, gdje je živo spaljeno 70 civila muslimana. Protesti su zaustavili odluku, ali stalno rješenje još nije nađeno.
Grupa naoružanih Srba, 14. juna 1992. godine, odvela je 70 muslimanskih civila u kuću u Pionirskoj ulici u istočnobosanskom gradu Višegradu. Zaključali su ih u podrum, zapalivši im tepih pod nogama. Najmanje 59 ljudi je umrlo goreći.
U kući u Bikavcu u Višegradu, 27. juna 1992., podmetnut je još jedan požar koji je ubio 60 civila, svi su bili bosanski muslimani. Kuća u Bikavcu je uništena. Ostala je kuća u Pionirskoj, koja je danas memorijal za žrtve. Ona je trenutno među malim brojem spomenika za civile muslimane koje su ubile srpske snage u Višegradu.
“U čitavoj predugoj, tužnoj i bijednoj istoriji čovjekove neljudskosti prema čovjeku, požari u Pionirskoj ulici i Bikavcu moraju biti pri vrhu spiska”, rekao je predsjedavajući sudija Patrick Robinson izričući prvostepenu presudu Milanu Lukiću i njegovom rođaku Sredoju Lukiću, koji su osuđeni za zločine protiv čovječnosti u Međunarodnom krivičnom sudu za bivšu Jugoslaviju (MKSJ).
“Postoji jedinstvena okrutnost u zatiranju svih tragova pojedinačnih žrtava, što stavlja dodatnu težinu na ovaj zločin”, rekao je sudija.
Milan Lukić je proglašen krivim za progone, ubistva, istrijebljenje, okrutnost i nehumane postupke i osuđen je na doživotnu zatvorsku kaznu. Sud ga je takođe proglasio odgovornim za ubistva 59 muslimanskih žena, djece i staraca u kući u Pionirskoj ulici.
“O Lukiću neki ljudi ovdje misle da je heroj, a neki misle da je loš”, kaže mladić srpske nacionalnosti koji živi u blizini Pionirske ulice. Njegova porodica se doselila u Višegrad na početku rata, i njegova majka je vidjela požar iz svoje kuće. “Lukić je to uradio”, kaže mladić, hodajući zajedno sa nama na putu ka svojoj kući.
Negiranje genocida
Na nedavno obnovljenoj i u bijelo okrečenoj memorijalnoj kući nalazi se spomen-ploča za one koji su u njoj umrli. Na ulazu u podrum je osušeno cvijeće ostavljeno kao znak sjećanja na žrtve.
Lokalne vlasti žele srušiti ovu kuću kako bi napravili put, što bi izbrisalo ovaj podsjetnik na kampanju etničkog čišćenja sprovodenu u Višegradu tokom rata. Kuća je trebala biti srušena u decembru 2013. godine. Protesti su privremeno zaustavili tu odluku.
“Predložena eksproprijacija i rušenje ove kuće su brutalan pokazatelj negiranja genocida u Višegradu”, kaže David Pettigrew, profesor filozofije i izučavanja holokausta i genocida na Državnom univerzitetu Južnog Connecticuta. “Lokalne vlasti traže izgovor da sruše ovu kuću kako bi izbrisali uspomenu na zlodjela počinjena u njoj”, ističe Pettigrew.
On je prvi put posjetio Višegrad u julu 2010. godine, kada je pozvan da se pridruži Institutu za nestale osobe i Međunarodnoj komisiji za nestale osobe (ICMP) tokom ekshumacija vršenih duž obale rijeke Drine. Radovi na brani hidroelektrane Bajina Bašta 2010. godine su uzrokovali pad nivoa rijeke, pa su stručnjaci iz Instituta i ICMP-a smatrali da je velika vjerovatnoća da će naći ostatke žrtava koje su ubijane na mostu Mehmed-paše Sokolovića u Višegradu, a potom bacane u rijeku.
“Čim smo došli na obalu, odmah smo pronašli ljudske kosti”, prisjeća se profesor.
U martu 2014. godine, profesor Pettigrew je posjetio memorijalnu kuću u Pionirskoj ulici sa Bakirom Hasečić, predsjednicom Udruženja ‘’Žena – žrtva rata’’, koja je učestvovala u obnovi kuće kako bi se spriječilo njeno uništenje 2013. godine. Kazala je da je policija zastrašivala i sud ju je novčano kaznio zbog učešća u obnovi kuće. Ona vjeruje da lokalne vlasti koriste ovu kuću kao “političku strategiju” i kaže: “Ovo je ponovno ponižavanje žrtava.”
Dok postoji opasnost da će Pionirska kuća biti srušena, u centru grada stoji statua posvećena srpskim vojnicima. “Statua usred Višegrada koja odaje počast počiniocima je samo još jedan primjer poricanja genocida i psihološkog zastrašivanja sa ciljem mijenjanja historije i obeshrabrivanja izbjeglica glede povratka u njihove prijeratne domove”, kaže profesor Pettigrew. On je nedavno pisao Samanthi Power, ambasadorici Amerike pri Ujedinjenim Nacijama (UN), kako bi izrazio svoju zabrinutost zbog plana opštine Višegrad da uništi kuću u Pionirskoj ulici.
Psihičko zastrašivanje
Za Višegrad Hasečić kaže: “Ovo je moj rodni grad, ali osjećam da ga je država napustila.” Tokom rata, Hasečić je bila svjedok mnogih stravičnih zvjerstava i bila je žrtva seksualnog nasilja. Nekoliko članova njene porodice je ubijeno tokom kampanje etničkog čišćenja. Međunarodni krivični tribunal za bivšu Jugoslaviju smatra da je Višegrad bio podvrgnut jednoj od “najopsežnijih i najsvirepijih kampanja etničkog čišćenja.”
Nakon rata, Hasečić je postala istaknuta aktivistkinja za ljudska prava i osnovala je udruženje “Žena – žrtva rata” u Sarajevu. Cilj ovog udruženja je da pruži podršku žrtvama seksualnog zlostavljanja i silovanja. “U ovom udruženju svako može postati član, ne zanima nas etnička pripadnost”, kaže Hasečić, dodajući da je “Udruženje multietničko i multinacionalno… Ratni zločinci nemaju etničku pripadnost, oni su jednostavno zločinci.”
Hasečić sada živi u Sarajevu, ali često posjećuje Višegrad obzirom da posjeduje kuću u okolini tog grada. “Više se ne bojim ići tamo. Nema oružja.” objašnjava ona. Međutim, priznaje da se još uvijek osjeća psihički zastrašeno tokom posjeta.
“Mnogo je stvari koje mi smetaju. Spomenici počiniocima. Viđamo ratne zločince na ulici.”, kaže Hasečić, navodeći da smatra da činjenica da protiv mnogih počinilaca nisu podignute optužnice i da oni slobodno hodaju gradom sama po sebi je vid zastrašivanja i kršenje prava na povratak koje je definisano Dejtonskim sporazumom. Kao rezultat toga, “postojao je projekat za povratak izbjeglica, ali nije uspio.” Iako ih se više vratilo u okolna sela, samo par muslimana se vratilo u Višegrad.
Ured za turizam u Višegradu je odbio odgovarati na pitanja o memorijalima u gradu. Profesor Pettigrew smatra da je šutnja o ratu dio “kulture poricanja” koja preovladava diljem Republike Srpske.
“Mi ne pričamo o ratu”, kaže konobar zaposlen u toplicama hotela Vilina Vlas, koji je pet kilometara udaljen od Višegrada. Ovaj hotel je tokom rata bio jedan od glavnih logora u kojem su se dešavala silovanja i mučenja. Konobar s kojim smo razgovarali smatra: “Rat je prošlost, mi ne pričamo o tome. Prošlost je prošlost, mi smo okrenuti ka budućnosti.”
Međutim, izgleda da za muslimane u Višegradu nema mnogo budućnosti. Grad je sada skoro potpuno naseljen bosanskim Srbima. Groblje je jedino zemljište koje je ostalo bosanskim muslimanima, odnosno Bošnjacima. Većina džamija je uništena u ratu, dok su dvije preostale prazne. Muslimansko groblje je bilo zatvoreno kada smo ga pokušali posjetiti, ali sa zelene kapije smo mogli vidjeti datume na bijelim nišanima: 1992., 1992., 1992. Između maja i jula 1992. godine u Višegradu je poubijano minimalno 2.000 Bošnjaka.
“Osjećam se kao da ovo više nije moj grad”, kaže Hasečić. Ona želi napraviti ogradu oko kuće u Pionirskoj ulici i organizovati izložbu fotografija žrtava na prvom spratu kuće, ali se bori sa prigovorima i prijetnjama onih koji sad žive u njenom rodnom gradu. To je ne spriječava da se bori za pravdu. “Borit ću se za ovo dok god sam živa”, kaže Hasečić.


text:
Govor mržnje koji može prerasti u zločin | Balkan Diskurs
Danka Cvijić
27. januara, 2016.
Svjedoci smo da se govor mržnje manje koristi nego što je to bilo tokom 90-tih godina, ali da ipak postoji najviše u političkim kampanjama. S toga se mora spriječiti kako ne bi prerastao u zločin.
Trovanje riječima brzo i lako se prenosi na svu populaciju. Takav način govora je izazvao neke od najgorih konflikata, ratova i zločina. Primjer je prostor bivše Jugoslavije. Kroz medije tokom 90-tih, propagandom je suprotna strana pozivana na linč. Iako su 90-te iza nas, često postoje poruke u kojima se skriva govor mržnje.
Profesorica sa Fakulteta političkih nauka u Banjoj Luci Radmila Čokorilo smatra da je govor mržnje najjače oružje, naročito u ratnim dešavanjima, jer psihološki djeluje na onog kome je upućen.  Prema rječima Čokorilo, jedna od funkcija govora mržnje je zastraživanje populacije.
Ukoliko takav govor, kako je kazala, bude emitovan putem masovnih medija, dolazi do stanja straha među građanima, potpune nesigurnosti, kao i straha za lični opstanak.
“Smatram da povjerenje građana u medije nije ni blizu kao što je bilo, izuzimajući posljednju deceniju 20. vijeka.  Danas se propaganda koristi prvenstveno u političke svrhe.  Političari ne biraju riječi tokom predizborne kampanje samo da bi psihološki uticali na potencijalne birače“, navodi profesorica Čokorilo.
Ipak, govor mržnje smatra Čokorilo nije toliko zastupljen kao što je to bio u ratnim i posljeratnim godinama.
“Mislim da govor mržnje polako, ali sigurno, odlazi u istoriju, gdje mu je mjesto. Nadam se da su mediji naučili lekciju i da se više neće dozvoliti davanje prostora i vremena govoru mržnje. Svi zajedno treba da  doprinesemo da nikada više ne  bude govora mržnje“, zaključila je Čokorilo.
Od svih medija, web portali su još uvijek najmanje kontrolisani. Vlasnici portala ostavljaju čitaocima slobodan prostor za komentare, što oni često znaju da zloupotrijebe oslanjajući se na slobodu govora.
Magistar komunikologije i stručnjak za medije Borislav Vukojević poredi ratnu propagandu sa govorom mržnje u medijima danas i opasnost od nesankcionisanja komentara na portalima.
“Propaganda devedesetih je bila takozvana crna, otvorena propaganda, koja se plasirala putem medija i nije bila sankcionisana. Danas ne možemo govoriti o takvom širenju huškanja (ako su u pitanju klasični mediji), ali možemo ako uzmemo u obzir web portale koji ne zaustavljaju govor mržnje u komentarima’’, kazao je Vukojević.
Kako je pojasnio, širenje govora mržnje putem radija, štampe, televizije ili uredničkog sadržaja web portala je krivična odgovornost. Međutim, zbog još nejasne pozicije web portala, Vukojević naglašava da su se vratili u period crne propagande.
“Odgovorni ćute, pravdaju se da nemaju pravo da zaustavljaju slobodu govora, ne shvatajući da to nije sloboda, već zloupotreba“, dodaje Vukojević.
Poslijeratna mržnja kako preko medija, izražena je i u vidu vandalizma – grafita po zidovima, zatim u pojedinim muzičkim numerama umjetnika koji sebe nazivaju rodoljubima.
Na raznim skupovima i obilježavanjima praznika, mržnja između pripadnika naroda različite nacionalnosti vrlo je izražena, često u vidu poruka, koje se šire putem medija i onda izazivaju popratnu reakciju – konflikt. Još jedan oblik gdje je jasno izražena mržnja su komentari na društvenim mrežama, koji takođe imaju jak uticaj na osobe koje čitaju takve komentare.
Ako pitamo mlade šta misle o govoru mržnje i koliko je po njihovom mišljenju zastupljen u medijima, neće nam dati potpun odgovor, jer medijski stručnjaci znaju dobro da “upakuju“ govor mržnje tako da bude na suptilan način plasiran u podsvijest građaninu.
“Svakodnevno pratim medije, ako ne televiziju, onda pročitam novine ili pogledam šta ima novo na portalima. Ne primjećuje se toliko govor mržnje koliko zastrašivanje stanovništva raznim vijestima i porukama. Vrijeđanja su prisutna u komentarima na portalima i to na rasnoj, polnoj, vjerskoj i svim drugim osnovama”, kazala je A.R. studentica iz Banja Luke. Diskriminacija je, kako je kazala najviše prisutna kada je u pitanju LGBT populacija, te politički govor tokom izbornih kampanja.
Ono što se može zaključiti jeste da je rat odavno završen i oružje odloženo, ali da se ponekad čini kao da bi i dalje jedni druge ubijali. Zbog toga, mediji ali i svi drugi trebaju raditi na suzbijanju govora mržnje, koja, kao što se vidjelo 90-tih, može biti smrtni pokretač.

author: Danka Cvijić


text:
Grafiti u ime umjetnosti ili mržnje? | Balkan Diskurs
Nataša Kondić
1. februara, 2016.
Grafiti predstavljaju jednu vrstu poruke u pisanoj i likovnoj formi, kao reakcija na stanje u društvu. Potiču ljude da razvijaju svoju kreativnost i originalnost stvarajući djela koja malo koga mogu ostaviti ravnodušnim, bez obzira da li su pozitivni ili negativni.
Profesor sociologije na Fakultetu političkih nauka u Banja Luci, Ivan Šijaković smatra da su grafiti izraz bunta, proizvod neke zarobljene svijesti.
“Ljudi slabijeg mentalnog sklopa, koji imaju određenu vrstu zarobljenosti ili nisu ostvarili svoje sopstvo, pa ne mogu da prihvate i razumiju druge su najčešće autori. Takvi ljudi su skloni pisanju uvredljivih grafita koji su usmjereni protiv nekoga, neke etničke ili religiozne grupe. Pokazuju svoj identitet da izraze protest protiv nečijeg identiteta”, ističe Šijaković.
Svjedoci smo da negativni grafiti koji pozivaju na diskriminaciju nadmašuju pozitivne, koji na šaljiv način predstavljaju viđenje stanja u društvu.
“Grafiti nemaju samo pozitivnu, humorističku poruku nego imaju i određene stavove pa se svako zaoštravanje u društvu, da li etničko, vjersko, nacionalno koristi da bi se napisao jedan grafit protiv nekoga.  Oni mogu da podstiču mržnju zato što su izrečeni na javnom mjestu. Oni sami ne mogu proizvesti govor mržnje koliko su sami izraz toga. Taj neko ko ispisuje grafite već ima u sebi tu vrstu mržnje koju kasnije napiše na javnom mjestu”, ističe Šijaković.
On smatra da se njihove akcije trebaju kontrolisati i smanjiti. Kao pokretače takvih akcija najčešće se navode navijačke grupe, osobe koje svoje mišljenje i statove o određenoj situaciji nemaju smjelosti prezentovati jasno i glasno pred društvom, nego to rade na jedan podmukli način. To je, kako kaže Šijaković, jedna vrsta poruke primitivnog, zarobljenog ili ograničenog nivoa svijesti koja će ljudima biti prezentovana. Upravo takve osobe, kako dodaje, stavljaju u drugi plan osobe koji grafite stvaraju u cilju širenja jedne vrste umjetnosti.
Jedan od profesionalnih Tattoo majstora koji se u slobodno vrijeme bavi grafitima ističe da se trudi poslati što više pozitivnih poruka ljudima koji to gledaju sa strane. Smatra da je potrebno što više murala kojima bi smanjili broj prijetećih poruka na nacionalnoj osnovi. Svjestan je da se takvi sadržaji ne mogu spriječiti, jer takve osobe najčešće to rade kada na ulicama nema nikoga. Ističe da je velika razlika između crtanja grafita, murala i šaranja grafita običnim slovima po zidovima koji su uvredljivog sadržaja. To predstavlja vandalizam.
Kada pitamo mlade o grafitima, odgovaraju da iako postoje pozitivni grafiti koji uljepšavaju građevine, više je onih negativnih koji skrnave ljepotu. Smatraju da je to izraz frustracija najčešće mlađe generacije, i prije svega, odraz nevaspitanja i nekulture.
Na pitanje da li grafiti mogu dovesti do mržnje a potom i do diskriminacije, jedna od studentica Fakulteta političkih nauka u Banja Luci ističe da razni oblici vandalizma, a najčešće su to grafiti, dovode do diskiminacije.
‘’Najčešće su to navijači raznih sportskih klubova, pripadnici različitih političkih partija i različitih nacionalnosti. Oni grafitima žele da prenesu svoju poruku mržnje i time zatruju  ostalo stanovništvo’’ dodaje ona.
Ono što je činjenica jeste da su grafiti postali neka vrsta kolektivnog izražavanja stavova. Moguće je da cijela grupa ima isti stav ali osoba koja ispisuje je prezenter i traga za istomišljenicima. Grafiti imaju dvostruku ulogu. Prije svega, imaju ulogu da čovjek  izrazi svoj stav dok je na neki način sakriven od očiju javnosti. Takođe, mogu da potaknu mišljenje onih koji ih gledaju kako bi vidjeli njihovu reakciju.

created: 1. februara, 2016.

author: Nataša Kondić


text:
Novinari djelomično krivi za govor mržnje | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
8. februara, 2016.
Huškanje, kleveta i drugi oblici govora mržnje prisutni su u medijskom prostoru ali kao glavno oružje političkih struja. Podjeljena su mišljenja da li su novinari krivi za takvo stanje.
U javnom prostoru, a što predstavlja veliki problem, izdvaja se huškanje, kleveta i diskriminacija, smatra profesorica Vesna Đurić sa katedre za novinarstvo Univerziteta u Banjaluci.
Prema njenim rječima, huškanje, kleveta i govor mržnje su nedopustivi u javnom prostoru, a djelomično za to su krivi i sami novinari.
“Novinari, zarad ‘zvučne priče’ propuste da sagovorniku napomenu da ne može se koristiti takav jezik i zbog toga, indirektno, doprinose da takav način komunikacije postaje ustaljena forma”, kazala je Đurić.
Zlatiborka Popov Momčinović, profesorica sa Filozofskog fakulteta Pale jedna je od voditeljica istraživanja čiji je fokus bio prisustvo govora mržnje u medijskim sadržajima. Ono što je, prema njenom mišljenju problem, jeste podatak da su akteri govora mržnje i drugih oblika neprikladnog govora najčešće političari.
“Riječ je o porukama koje su najčešće huškanje i diskriminacija koji su usmjereni protiv etničkih, a zatim seksualnih i drugih manjina“, kazala je Popov Momčinović.
Podsjetila je na presudu “Sejdić – Finci”, kada su politički dužnosnici koristili krajnje neprimjeren jezik. “Posebno se u javnom diskursu ističu različita negiranja suvereniteta BiH, negiranje genocida i to na način da takve izjave postaju svojevrsno obilježje tokom istupa političkih dužnosnika“ dodala je Popov Momčinović.
Najvažnijim podatkom pomenutog istraživanja naša sagovornica smatra činjenicu da u većini slučajeva novinari nisu akteri govora mržnje. “Iako je medijska scena predmet različitih kritika u smislu poštivanja profesionalnih standarda podatak da novinari nisu akteri govora mržnje ohrabruje u smislu promjena na bolje, obrazovanosti novinara i senzibiliteta za ovo pitanje“ pojasnila je Popov Momčinović.
Bedrana Kaletović, novinarka iz Tuzle smatra da je direktan govor mržnje doživio određenu promjenu.
“To su sada indirektni, nerijetko alegorični opisi i konstatacije koje sagovornici (ne)spretno koriste. Problem njihove neosvještenosti jači je kada shvatite da uopšte nisu svjesni izgovorenih riječi, teških kvalifikacija, a pogubnije je da to novinari ne sankcionišu“, kazala je Kaletović.
Sa njom se slaže i nezaposlena novinarka Jana Bjelica iz Istočnog Sarajeva.
“Rijetko ko zaista mrzi, želi nekome zlo (bar vjerujem u to), nego takvim govorom pokušava skupiti neke poene ili simpatije dijela javnosti a to je jako loše za sve, posebno za nas mlade“ kazala je Bjelica.
Nataša Crkvenjaš, studentica novinarstva iz Istočnog Sarajeva kazala je da na fakultetu uče kako pravilno, etički pristupiti situaciji kada sagovornik koristi jezik mržnje ali ostaje pitanje kako ćemo mi u praksi prekinuti, na primjer, visokog dužnosnika u takvom govoru.
Naše sagovornice zaključuju kako govor mržnje nikad ne možemo pravdati slobodom govora ali društvo mora jasno pokazati da neće tolerisati govor mržnje ni pod kakvim uslovima.

created: 8. februara, 2016.

author: Mladen Lakić


text:
Zauzimanjem stava protiv govora mržnje | Balkan Diskurs
Elma Karahodžić
10. februara, 2016.
Sve veći broj nevladinih organizacija, neformalnih grupa ili pak pojedinaca pokrenuo je niz inicijativa sa ciljem suzbijanja govora mržnje i diskriminacija koji su sve više prisutni u BiH.
Prema nevladinim, ali i međunarodnim organizacijama govor mržnje u BiH je zastupljen u medijima, školama ali i u javnosti. Zbog uporedbe sa slobodom izražavanja kao jednim od osnovnih ljudskih prava, govor mržnje postaje općeprihvaćen oblik izražavanja i djelovanja.
U zadnjih nekoliko godina u našoj zemlji pokrenute su mnogobrojne inicijative od strane nevladinih organizacija, neformalnih grupa ili individualaca – aktivista, a koje se tiču prevencije govora mržnje i diskriminacije općenito.
Inicijativa Supergrađani/Supergrađanke pokrenuta je 2013. godine od strane OSCE Misije u BiH, a okuplja 19 koalicija koje se bore protiv govora mržnje, predrasuda, netolerancije, diskriminacije i svih drugih oblika ovakvog ponašanja. Njihova web stranica pruža mogućnost prijave primjećenih slučajeve govora mržnje, uvredljivih grafita, fizičkog nasilja ili oštećenja imovine.
Koalicija “Zanemari razlike“ formirana je u junu 2013. godine na inicijativu Vijeća mladih općine Novo Sarajevo, sa ciljem suzbijanja govora mržnje i stvaranja društva bez predrasuda. U svom radu fokusirani su na preventivne mjere, ali reagiraju i na negativne pojave u zajednici tako što svaki grafit sa mržnjom ili incident počinjen iz mržnje javno osude i pozovu odgovorne da urade isto.
Mirela Geko, ispred Koalicije “Zanemari razlike“ kazala je da je posebno sretna jer svake godine na različite načine pokušavaju doprijeti do različitih grupa mladih ljudi u rješavanju problema.
“Prošle godine smo bili posebno fokusirani na sport to jest kako sportski tereni treba da budu manje otrovani mržnjom. Igrači i igračice su naglasili da to ne vole i da im smeta”, kazala je Geko, istaknuvši da su se ove godine dotakli religije i vjere, kako bi mladi shvatili da je prema propovjedima svake vjere ispravno da se drugi poštuju i da smo svi isti.
Najveći izazov za Geko je nedozvoljavanje politici da upravlja i dijeli ljude u našoj državi jer trebamo biti svjesni da su naše razlike naše bogastvo.
Učenik Eldar Komar, koji je aktivista Inicijative mladih za ljudska prava u BiH i član rukovodstva Vijeća mladih Starog Grada smatra da je društvo u BiH u tranziciji, podložno utjecajima, promjenama i problemima. Zbog toga, kako je kazao nismo svjesni posljedica govora mržnje koji nije vezan samo za kontekst komunikacije između pripadnika različitih etnosa ili nacija, već uveliko postoji i u drugim aspektima života u BiH.
“Nevladin sektor naše zemlje, osobito organizacije koje se bave antidiskriminacijom i ljudskim pravima, nastoji spriječiti govor mržnje i utjecati na mlade. Ipak, taj problem nije moguće riješiti bez potpune uključenosti građana i njihove samosvijesti o postojanju ovog problema“, kazao je Komar.
Koalicija za borbu protiv govora mržnje i zločina iz mržnje, osnovana 2013. godine, radi na poboljšanju zakonskih okvira kojima bi se sankcionisali slučajevi govora i zločina iz mržnje te se zalaže za implementaciju već postojećih zakona. Ova Koalicija okuplja deset nevladinih organizacija iz cijele BiH koje se bave promocijom ljudskih prava i tolerancije te se bore protiv govora mržnje i zločina iz mržnje. Zasluge za uspješan rad ove Koalicije pripadaju i Centru za mlade KVART iz Prijedora.
“Motiv za bavljenje ovim problemima leži prije svega u činjenici da su članovi i članice naše organizacije jedno vrijeme bili žrtve govora mržnje i napada od strane pripadnika radikalno desnih grupacija, ali i predstavnika političkih struktura u našem gradu“, kazao je Goran Zorić, izvršni direktor Centra za mlade KVART, organizacije koja je u prethodne dvije godine realizovala niz akcija uklanjanja grafita i poruka mržnje iz javnog prostora.
“Načini našeg djelovanja kombinuju već definisane kanale borbe protiv ovih pojava, kao što su institucije nadležne za ova pitanja (prijavljivanje policiji, tužilaštvu, praćenje njihovog rada na ovim slučajevima, eventualno uključivanje drugih institucija i organizacija), ali i kreiranje vlastitih mehanizama borbe kroz medije, javno ukazivanje i osude ovih pojava. Težimo da u budućnosti što više uključimo nadležne institucije kako bi iste preuzele odgovornost u sprečavanju govora mržnje u javnom prostoru“, pojasnio je Zorić.
Govor mržnje je sveprisutna pojava u većini zemalja, naročito u postkonfliktnim kao što je BiH. Gotovo ga je nemoguće iskorjeniti u potpunosti, ali ono što je potrebno, a naglašavaju i predstavnici nevladinih organizacija i aktivisti, jeste lična reakcija svakog pojedinca a ne stavljanje poveza na oči ili ruku na uši.

author: Elma Karahodžić


text:
Bullying i nevidljivi dječak | Balkan Diskurs
Sara Velaga
16. februara, 2016.
Nasilničko ponašanje između vršnjaka mora se prepoznati, kako ne bismo imali tragične slučajeve sa smrtnim posljedicama.
Nakon uobičajnog zadirkivanja u školi, 12-godišnjak iz Jajca se povukao u sebe i otuđio. Na časovima likovne kulture njegovi crteži su govorili više nego što je sam htio reći. Korištenjem crne boje i likovima koji su visili sa stropova iskazivao je tugu, ljutnju i žalost. Njegovo ponašanje nije shvaćeno kao problematično, a on je u međuvremenu počinio samoubistvo.
Ove detalje saznali smo od njegovih usvojitelja koji i nisu bili otvoreni za razgovor. Da li kao društvo prepoznajemo nasilje između vršnjaka ili to smatramo prihvatljivim dijelom odrastanja sa obrazloženjem “tako djeca jačaju”.
“Istina je da je sukoba između djece uvijek bilo, no postoje razlike između dječijeg sukoba i bullyinga. Bullying je dugotrajan, kroničan, nema stvarnog povoda za sukob, a žrtva je uvijek zbog nečega slabija od počinitelja, odnosno grupe počinitelja. I zato je toj djeci potrebna pomoć odraslih”, kazala je profesorica Gordana Buljan Flander.
Prema njenim rječima i stručnjaci koji rade sa djecom opravdavaju izostanak reakcije nakon što dobiju informaciju o nasilju između vršnjaka.
Pojam vršnjakog nasilja, profesorica Tanja Dejanović Šagadin pojašnjava kao zlostavljanje ako se ponavlja ili postoji prijetnja za ponavljanjem na neki duži period.
“Važno je znati da to nije samo fizičko nasilje, bullying nije samo udaranje, već i razni drugi oblici nasilnog ponašanja. Osim fizičkog nasilja (udaranja, guranja, čupanja, podmetanja noge, oštećivanja ili bacanja stvari…) postoje i drugi oblici vršnjačkog nasilja koji nisu svima lako uočljivi.  Vršnjačko nasilje je i ako te neko ogovara, zlobno trača ili širi laži o tebi, vrijeđa, omalovažava, ismijava ili izaziva, ignorira, govori drugima da se ne druže s tobom, prisiljava te da radiš nešto što ne želiš ili ti prijeti ili te prati na putu od škole”, pojasnila je Dejanović – Šagadin.
Prema njenim rječima, veoma je problematično ustanoviti oblike vršnjačkog nasilja jer kao što vidimo oni se kriju i u sferama koje nisu tako lako vidljive, a često mnogo više bole od fizičkih povreda.
Kod 12-godišnjaka koji se počinio samoubistvo izostala je pomoć. Nakon što se dogodilo samoubistvo, svi su skidali odgovornost sa sebe pravdajući se time da nisu to mogli predvijeti jer se činio zadovoljnim i družio sa ostalima.
Poučeni ovim primjerom, potrebno je preventivno raditi sa djecom jer su posljedice nikada ne mogu obrisati.

author: Sara Velaga


text:
Vrtlog tišine | Balkan Diskurs
Yorgos Konstantinou
8. marta, 2016.

author: Yorgos Konstantinou


text:
Jevrejski život u Sarajevu kroz 450 godina | Balkan Diskurs
Mads Jacobsen
14. marta, 2016.
Ove sedmice Mads Jacobsen istražuje jevrejska iskustva u Bosni i Hercegovini iz perspective rođenog Sarajlije, rabina Eliezer Papoa.
“Ako zamislite Bosnu kao somun, hljeb koji jedete uz Ramazan, ne možete reći da su Jevreji voda u tijestu tog somuna, niti da su brašno, ali možete reći da su crna zrnca ćurekota na somunu. Eh, da li bi somun mogao preživjeti bez toga? Da. Da li bi to i dalje bio isti somun? Apsolutno ne. Jevreji su trenutno mali postotak bosanskog stanovništva, ali su važan dio urbanog stanovništva i mnogo su doprinijeli Bosni. A da li bi Bosna mogla bez Jevreja? Da. Da li bi to i dalje bila ista Bosna? Apsolutno ne”, pojašnjava rabin Eliezer Papo u razgovoru za Centar za postkonfliktna istraživanja.
Ove godine, jevrejska zajednica u Sarajevu proslavila je 450 godina postojanja održavši u Askenaskoj sinagogi međunarodnu konferenciju posvećenu folkloru, lingvistici, istoriji i vezi između jevrejske i drugih zajednica. Tim povodom smo razgovarali sa rabinom Eliezerom Papo, Sarajlijom, o jevrejskom iskustvu u BiH tokom različitih etapa u istoriji ove zemlje.
“Svaki život je obilježen traumatičnim događajima”, počeo je rabin Papo. “Jako je traumatično biti rođen, i vjerovatno je prilično traumatično umrijeti, ali između to dvoje nalazi se čitav život. Niko ne svodi život na ta dva traumatična događaja. Tako da je, za razliku od iskustva Jevreja u mnogim drugim krajevima svijeta, njihovo iskustvo u Bosni bilo dobro.”
Najraniji zapisi pokazuju da su se Jevreji u Sarajevo naselili do 1565. i bili Sefardi – potomci Jevreja koji su živjeli u Španiji i Portugalu prije nego što su izgnani 1492. godine.
Kako bi dočarao do koje mjere je prisustvo sefardskih Jevreja u Sarajevu tokom osmanskog perioda bilo snažno, rabin nam je ispričao o jurisprudenciji kojom je bosanska jevrejska zajednica doprinijela Halakhi, jevrejskom zakonu, tih godina.
Pobožnom Jevreju je zabranjeno da na Sabat loži vatru, ali kako će on pušiti? Rabin Papo objašnjava: “Eh, ako u petak zapalite nargilu, ali da vučete dim u šišu, a ne u pluća, a kad nakupite dovoljno dima, začepite šišu s obje strane, možete je koristiti tokom Sabata bez paljenja vatre… Tako su živjeli Jevreji u Sarajevu. Razmislite, ako su ovo bila pitanja kojima su se rabini bavili, ako su ulagali vrijeme i napor da smisle način kako pušiti tokom Sabata, to znači da su svi drugi problemi bili riješeni i da je život bio vrlo dobar i lagan.”
Kada su se Sefardi naselili u BiH, potpali su pod kontrolu Omerovog ugovora, koji je dio islamskog prava. Po ovom zakonu, nemuslimanima u Osmanskom carstvu je zagarantovana sigurnost ako se budu pridržavali raznih strogih zabrana vezanih za njihove vjerske prakse. Jedan od uslova je glasio da će nemuslimanske bogomolje slobodno djelovati, ali da se ne smiju praviti nove i da se ne popravljaju postojeće. Ovo je predstavljalo problem pošto u Bosni nisu postojale sinagoge prije dolaska Jevreja u 16. stoljeću.
Ali Sefardi su uskoro počeli pregovarati sa osmanskim namjesnicima koji su, riječima rabina Pape, rekli sljedeće: “Uredu, znate šta? Hajde da ovo bude isplativo za nas sve. Srca nas bole kada moramo kršiti šerijat, tako da morate platiti za to.” Rabin je nastavio: “Ako izgradnja sinagoge košta milion dolara, ustvari bi koštala dva miliona u Osmanskom carstvu, jer biste morali platiti mito svima od Sarajeva, preko Travnika, do Istanbula.”
Ovaj sistem je nastavljen do kraja devetnaestog stoljeća, kada je Bosna potpala pod vlast Austro-Ugarskog carstva.
“Kada je došla Austro-Ugarska, stvari su se promijenile sa dobrog na bolje”, objašnjava rabin Papo. “Mislim, zemlja je i dalje bila okupirana, ali bilo je više kao: zbogom starom umirućem carstvu, a zdravo nečem mnogo prosvjetljenijem. Jevreji su počeli još više napredovati nakon što su novi evropski koncepti slobode, građanstva i jedinstva donijeti u državu.”
Tokom Austro-Ugarske okupacije Sefardima se pridružio dio njihove braće Askenaza koji su stigli iz Habsburške monarhije, iako su imali različite bogomolje i jezike.
Jevrejsko učešće u javnom i političkom životu je takođe bilo vrlo visoko u ovom periodu. Jevreji su slobodno imenovani na razne funkcije u regionalnim i lokalnim vladama, i naprimjer, u Sarajevu su Austro-Ugari osnovali gradsko vijeće u kom su tri do četiri mjesta bila osigurana za članove Jevrejske zajednice.
Onda je stigao Prvi svjetski rat, nakon kog je Bosna postala dio Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, kasnije preimenovane u Kraljevinu Jugoslaviju. Tokom ovog perioda, Jevrejima u Sarajevu je išlo još bolje. Rabin Papo objašnjava:
“Sarajevo je postalo centar mnogo veće jevrejske zajednice. Postalo je centar jevrejskog života za čitavu Kraljevinu Jugoslaviju. Kako znamo ovo? Kad su odlučili izgraditi školu za rabine, sve rabine u Jugoslaviji, napravili su je u Sarajevu. Nisu je izgradili u Beogradu, niti u Zagrebu, nego u Sarajevu. Zato što su vođe jevrejske zajednice rekli: ‘Jevrejski život je najjači u Sarajevu i tim putem moraju proći budući rabini.’ Ako ste upoznati sa Sarajevom, možete vidjeti koliko je sinagoga bilo u gradu. Ustvari, svaka peta osoba u Sarajevu za vrijeme Kraljevine Jugoslavije je bila Jevrej.”
Ali stvari će se dramatično promijeniti dolaskom Drugog svjetskog rata u Sarajevo, 1941. godine. Hrvatska je okupirala Bosnu i jevrejskoj zajednici u procvatu su nasilno oduzeta prava, imetak, pa čak i život. Prvo su opljačkane jevrejske ustanove, potom su Jevreji isključeni iz ekonomskog i političkog života, a zatim su zatvorene njihove organizacije.
Deportovanje sarajevskih Jevreja je počelo 3. septembra 1941., i mnogi su transportovani u koncentracioni logor Jasenovac, mjesto iz kog su samo rijetki izašli živi. Prema podacima sa Evropskog jevrejskog kongresa pred sami početak Drugog svjetskog rata oko 14 hiljada Jevreja je živjelo u Bosni – od toga deset hiljada u Sarajevu. Do avgusta 1942. godine, procjenjuje se da je u Sarajevu ostalo samo 120 Jevreja.
Tokom rata, mnogi bosanski Jevreji su se dobrovoljno priključili Titovom partizanskom pokretu jer se aktivni otpor i “bratstvo i jedinstvo” činilo boljom alternativom od čekanja deportacije i smrti. Broj poginulih Jevreja je bio visok, i na kraju rata, oko deset hiljada Jevreja u Bosni je bilo mrtvo ili nestalo, od toga 7.092 njih iz Sarajeva. Oni su činili 68 posto predratnog jevrejskog stanovništva u regionu. Isto tako, od 450 Jevreja koji su se priključili Partizanima ili su služili Komunističku partiju, 316, to jest 70 posto je izgubilo život.
Jevreji koji su preživjeli su ostali u BiH i nakon Drugog svjetskog rata. U Jugoslaviji je jevrejska zajednica dobila priliku da se ponovo oporavi. Rabin Papo objašnjava da se, nakon rata, većina Jevreja ženila van svoje etničke grupe. Usljed toga, mnogi Srbi, Hrvati, i Muslimani su asimilirani u jevrejsku zajednicu. Prisjećajući se tog perioda, Rabin kaže: “Bilo da je otac Srbin a majka Jevrejka ili majka Hrvatica a otac Jevrej… Bilo bi glupo reći da su se djeca iz miješanih brakova osjećala ‘jevrejski’ jer su svi bili Jugosloveni. Biti Jevrej je značilo biti urban. Biti Jevrej je značilo ne biti ruralan. Značilo je dobro znati engleski i imati međunarodne kontakte. Biti Jevrej je bilo dobro.”
Ovi miješani brakovi su se ispostavili važni u Sarajevu tokom rata od 1992. do 1995. godine, pošto je jevrejska zajednica od oko 2.000 ljudi bila jedina jednako povezana sa tri zaraćene strane.
“Prije rata, zajednica nije bila svjesna svoje snage; bili su traumatizirana zajednica koja je preživjela Holokaust”, objašnjava rabin Papo. “Ali Jevreji su naučili puno iz prošlog rata, i sad su bili vrlo organizovani, i na lokalnom i na globalnom nivou. Jevrejska zajednica je bila dobro povezana sa svim zaraćenim stranama, i bili smo u stanju donijeti pomoć u grad. Mogli smo donositi namirnice iz inostranstva, koje smo jednako dijelili svima u gradu. Mi smo bili jedina grupa koja je mogla preći kontrolne punktove i Hrvata i Srba i Muslimana. Vjerovatno je bilo i drugih koji su mogli uraditi to isto, ali moći ne znači da ćete to ustvari učiniti, tako da je bilo jako posebno vidjeti tako malu zajednicu da radi nešto tako veliko.”
Rabin se sjeća jednog događaja iz rata, kada je napisana jedna rečenica na zgradi Jevrejske zajednice u Sarajevu. Po njemu, ta rečenica tačno izražava ono što je grad tada osjećao, a ironično je glasila: “Ćifuti spašavaju grad”. “Meni se sviđa”, prokomentarisao je rabin Papo. “Iako mi se ne sviđa riječ ćifut, sviđa mi se ta rečenica.” Prema EJK tokom rata 1.500 Jevreja je evakuisano i danas ih je oko 500.
Sa krajem rata i potpisivanjem Dejtonskog sporazuma došao je novi problem. Jevreji, zajedno sa drugim etničkim manjinama, nisu priznati u Ustavu BiH kao konstitutivan narod, što je značilo da ne mogu biti izabrani u Dom naroda BiH.
Jakob Finci, koji se smatra de facto vođom jevrejske zajednice u BiH je taj slučaj donio pred Evropski sud za ljudska prava 2009. godine. U slučaju Sejdić-Finci protiv Bosne i Hercegovine, sud je presudio u njegovu korist ali reforme kojima bi se to primijenilo još lebde u međuprostoru.
Na pitanje o njegovom ličnom stavu na tu temu, rabin Papo objašnjava:
“Neodlučan sam na tu temu. S jedne strane smatram da Jevreji, nakon 450 godina života u Sarajevu, imaju pravo voditi ovu zemlju kao i svako drugi ko je rođen ovdje. A s druge strane, ne bih htio da ispadne kako jevrejska zajednica sarađuje sa jednom nacionalnom grupom protiv druge dvije da naruši Dejton. Ja, lično, ne bih tužio, ne zato što je Dejton sveta krava, nego zato što se Bošnjaci – muslimani snažno zalažu za ustavnu reformu ka centralizaciji zemlje i ja ne smatram da bi Jevreji trebali nasjedati na to.”
Ipak, rabin Papo smatra da bi Jevreji odlično vodili Bosnu i ističe da je Emerik Blum, jevrejski gradonačelnik Sarajeva od 1981. do 1983. godine, u svom mandatu izuzetno doprinio napretku grada.
Rabin Papo planira još jednu konferenciju u Sarajevu, koja će se vjerovatno održati u ljeto 2016. godine. Tema je “Veliki rat i jevrejske književnosti”. Ubistvo austrougarskog prijestolonasljednika nadvojvode Franca Ferdinanda od strane Gavrila Principa 1914. godine čini Sarajevo prikladnom lokacijom za razgovore o Prvom svjetskom ratu.
Prije 450 godina, jevrejski život u Sarajevu je počeo nakon traumatičnog izgona jevrejske zajednice sa Pirinejskog poluotoka. Jevreji su iskusili 400 godina blagostanja pod vladavinom različitih carstava i kraljevina, dok zajednicu nije ponovo pogodila tragedija tokom Drugog svjetskog rata i hrvatske okupacije od 1941. do 1945. godine. Zatim ponovo, od 1992. do 1995. godine, uprkos fragmentiranosti i malobrojnosti, zajednica se uspjela ujediniti, koristeći svoj puni kapacitet da pomogne napaćenim civilima u ratom razorenoj Bosni.
Donia, Robert J. 2006. “Sarajevo: A Biography”, paperback edition from 2009. London: C. Hurst & Co. Ltd.
Ibid.
Ibid.
European Jewish Congress. n.d. “The Jewish Community of Bosnia-Herzegovina”. [online] Available at: http://www.eurojewcong.org/communities/bosnia-herzegovina.html
Donia, Robert J. 2006. “Sarajevo: A Biography”, paperback edition from 2009. London: C. Hurst & Co. Ltd.
European Jewish Congress. n.d. “The Jewish Community of Bosnia-Herzegovina”. [online] Available at: http://www.eurojewcong.org/communities/bosnia-herzegovina.html
Donia, Robert J. 2006. “Sarajevo: A Biography”, paperback edition from 2009. London: C. Hurst & Co. Ltd.
European Jewish Congress. n.d. “The Jewish Community of Bosnia-Herzegovina”. [online] Available at: http://www.eurojewcong.org/communities/bosnia-herzegovina.html
Ibid.

author: Mads Jacobsen


text:
Borba protiv govora mržnje u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
16. marta, 2016.
Ovaj posebni izvještaj istražuje širenje govora mržnje u Bosni I Hercegovini. Balkan Diskurs je sačinio kolekciju članaka naših mladih dopisnika pružajući tako uvid u borbu protiv govora mržnje širom zemlje. Izvještaj je trenutno dostupan samo na engleskom jeziku.

author: Balkan Diskurs


text:
Ron Haviv: Fotografije za dokumentovanje zločina | Balkan Diskurs
Marta Vidal
21. marta, 2016.
Američki fotograf Ron Haviv proveo je deset godina dokumentujući ratove na Balkanu. Njegovi radovi korišteni su kao dokazni materijal na suđenjima ratnim zločincima. Izložba njegovih radova “Krv i med: Dnevnik balkanskog rata” se održava u Galeriji 11/07/95 do aprila 2016. godine.
Ron Haviv je proveo skoro 25 godina dokumentujući sukobe širom svijeta, od ratova u BiH i Ruandi, do gladi u Somaliji. Proveo je deset godina fotografišući ratove na Balkanu, i neke od najpoznatijih fotografija rata u BiH su djelo njegovih ruku. Sreli smo se u Sarajevu, gdje je postavljena izložba njegovih ratnih fotografija nazvana “Krv i med: Dnevnik balkanskog rata“ u Galeriji 11/07/95, i biće otvorena do aprila 2016. godine.
“Kao fotograf i novinar, odrastao sam u bivšoj Jugoslaviji. Naučio sam kako pričati priče, naučio sam mnogo o snazi fotografije i njenim implikacijama, ovdje sam stekao velike prijatelje i ovdje sam izgubio prijatelje“, kaže Haviv, objašnjavajući svoje snažne veze sa ovim krajevima, naročito sa BiH.
Kada je 1992. godine počeo rat, Ron Haviv je imao 27 godina i skoro dvije godine je bio međunarodni fotograf.
“Već sam imao nekog iskustva s uticajem fotografije, i smatrao sam da ona može imati veći uticaj“, kazao je Haviv.
U BiH je naučio koliko će njegove ratne fotografije biti ograničene u izazivanju odgovora koji bi mogao promijeniti budući tok događaja. U proljeće 1992., prije zvaničnog početka rata, on je fotografisao kako srpske snage šutaju, tuku, i ubijaju civile muslimane u Bijeljini.
“Mislio sam da će te fotografije biti vizuelni dokaz brutalnosti – ovdje nenaoružane srednjovječne muškarce pogubljuju na ulici. Nije bilo apsolutno nikakve reakcije“, kazao je Haviv, koji je bio “krajnje razočaran“.
Kasnije, radeći u Sarajevu, Haviv i njegove kolege su i dalje bili frustrirani nedostatkom odgovora na njihovo dokumentovanje ratnih svireposti. On se prisjeća: “Najveće razočarenje je bilo što, već 1993. godine, kad bi nas ljudi vidjeli s kamerama, prišli bi da kažu: ‘Trebate se vratiti kući, mi vas ne želimo ovdje.’ Mi smo bili predstavnici Zapada i oni su izražavali svoju frustraciju onim što se dešavalo.“ Obzirom na ranjavanje i smrt novinara i fotografa, mnogi na kraju i jesu odlučili da napuste Bosnu.
Ali Haviv je odlučio ostati. “Bilo je važno dokumentovati [rat]. Pošto sam bio tu od početka, htio sam ostati do kraja. Bilo je važno stvoriti dokaze kako bi se počinioci izveli pred lice pravde“, pojasnio je.
Iako je shvatio da njegove fotografije možda neće izazvati značajnu reakciju, i dalje je vjerovao da one mogu imati uticaja, ali nije mogao predvidjeti do koje mjere. On navodi generala Divjaka kao primjer. Jovan Divjak, bosanski Srbin, bio je general kog su smatrali “jednim od velikih branilaca Sarajeva“. Divjak je rekao Havivu da, nakon što je vidio njegove fotografije iz Bijeljine, “nije mogao da se bori u srpskim redovima“.
“Siguran sam da je bilo i drugih faktora koji su uticali na njegovu odluku, ali u tome leži ljepota fotografije. Pošaljete je u svijet, i nemate pojma kako će ona uticati na druge ljude“, dodao je Haviv.
Iako njegove fotografije nisu zaustavile rat, Havivovo ustrajno dokumentovanje zločina je dovelo do možda najznačajnije upotrebe njegovih djela. Njegove fotografije su korištene na suđenjima za ratne zločine u Međunarodnom krivičnom tribunalu za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) u Hagu, između ostalog u optužnici protiv Željka Ražnatovića Arkana, vođe elitne jedinice “Tigrovi“.
Haviv je fotografisao Arkana u jesen 1991. godine, i nakon što je zadobio njegovo povjerenje, dozvoljeno mu je da prati Tigrove u boj. Fotografisao je vojnike kako ubijaju civile u Bijeljini, i kada su te slike objavljene, Arkan je stavio Havivovo ime na crnu listu.
“Rekao je da jedva čeka dan kad će mi se napiti krvi.“, kazao je Haviv, dodajući da je narednih osam godina proveo izbjegavajući Arkana. “Imao sam sreće što se nismo ponovo sreli“, istaknuo je.
U jesen 1995. godine, Haviv je pratio Peti Korpus, jedan od sedam korpusa Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH), u kom su većinom bili vojnici koji su se borili da povrate svoja sela koja su izgubljena 1992. godine. Jedan mladi vojnik, Senad Medanović, poveo je Haviva u svoje selo, gdje je zatekao svoju srušenu kucu. On je jedini ostao živ, ostalih 69 stanovnika tog sela je pobijeno, i svi su zakopani u masovnoj grobnici u njegovom dvorištu.
“Kad smo odlazili, obuzele su ga emocije, i samo je klonuo na jedno stablo i počeo je plakati“, prisjeća se Haviv.
Kao ratni fotograf, Ron Haviv je vidio najgoru stranu čovječanstva. Nakon dokumentovanja genocida u BiH, Ruandi i Darfuru, on priznaje: “Nemam mnogo vjere u čovječanstvo. Vidim šta su ljudi u stanju uraditi jedni drugima i prilično je šokantno.“
S druge strane, on je svjedočio djelima herojstva, nježnosti i dobrote, i to mu daje nadu.
“Kada vidite te male trenutke u kojima neko pokušava pomoći nekom drugom, ili čak kad samo vidite hrabrost pokušavanja da se normalno živi tokom rata… Zadivljen sam izdržljivošću čovječanstva i njegovom željom za opstankom“, kaže on.
“U Sarajevu, kada su ljudi bili ranjeni ili pod snajperskim mecima, potpuni stranac bi istrčao na ulicu da ih spasi od pucnjave i da ih odvede na Koševo u bolnicu“, prisjeća se Haviv, ističući da su ljudi rizikovali svoje živote da pomognu totalnim strancima i to “instiktivno i hrabro“.
To mu je davalo nadu.
Haviv smatra da nisu krivi samo komandiri ili političari koji su izdavali naredbe, ili vojnici koji su ih izvršavali. Kriva je i opšta javnost. Njegova djela pozivaju na odgovornost sve one koji nisu učinili ništa dok su hiljade ubijane, a milioni protjerivani iz zemlje.
Haviv je predan dokumentovanju sukoba i podizanju svijesti o problemima u domenu ljudskih prava, i kaže: “Za mene je privilegija… gledati kako se istorija odvija i biti u stanju da pokažem svijetu čemu sam svjedočio.”
Nakon povratka u BiH, Haviv kaže da je “sretan što vidi da nema sukoba i da ljudi donekle koegzistiraju” ali se takođe osjeća “izuzetno razočarano što se Bosna nije više pomjerila naprijed od kraja rata.”
“Podjele još uvijek dominiraju, ne samo među ljudima, nego i unutar vlasti”, kazao je Haviv, istaknuvši da je to znak “izuzetnog nepoštovanja” prema svim ljudima koji su izgubili živote na svim stranama sukoba. On se nada da će političari obavljati bolji posao sa ovim “novim poticajem ka Evropskoj uniji (EU)” i pod “pritiskom od strane naroda”.


text:
(Ne)kultura življenja | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
31. marta, 2016.
Uprkos skorašnjim poboljšanjima situacije otpad i dalje predstavlja veliki problem u dijelovima Visokog. Istražuje Lejla Bećar.
Prije nekoliko godina problem otpada u Visokom, kako komunalnog tako i animalnog, bio je u žiži interesovanja lokalnih medija. Grad je bio nesnošljivo prljav, a deponije su se stvarale svuda. Danas je situacija bolja barem kada je u pitanju sami centar grada. Tačnije duž ulica Alije Izetbegovića i Čaršijska otpada nema. Međutim, ukoliko izađete iz tih ulica situacija je drugačija.
Uz kino, muzej i parking nalazi se “urbano odlagalište otpada koje predstavlja modernu umjetničku instalaciju životnih navika u Visokom“.
Centar je izgrađen da bi se obavljala trgovačka djelatnost, a danas služi za prezentaciju (ne)kulture življenja stanovnika.
Tokom dana uposlenici lokalnog komunalnog preduzeća rade na odstranjivanju ovih mini deponija. No upornost stanovnika koji očigledno na ovoj lokaciji žele pravu gradsku deponiju je vidljiva svaku noć.
U neposrednoj blizini jedne od dvije gradske osnovne škole možete vidjeti kako se djeca od malena uče da je bacanje otpada u kante Sizofov posao. Ovaj raritetni primjerak kante, stoji tu decenijama i decenijama ne služi svojoj svrsi.
Ni novo gradsko šetalište nije pošteđeno ustaljenih navika stanovnika da se smeće baca “gdje je najbliže“. Uz dekoraciju smećem, šetalište su pozdravili i vandalskim uništavanjem urbanog mobilijara – klupa, ograda i betonskih saksija.


text:
Nova generacija demokratije i međureligijski dijalog - odgovor na nasilni ekstremizam | Balkan Diskurs
Marko Kljajić
25. aprila, 2016.
Na Bošnjačkom institutu u Sarajevu održana je panel diskusija o ulozi međureligijskog dijaloga kao načina borbe protiv nasilnog religijskog ekstrimizma. Pišu: Angelika Hoerner, Tasha Fell i Marko Kljajić
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) učestvovao je 2. februara 2016. godine na međunarodnom forumu “Nova generacija demokratije i međureligijski dijalog – odgovor na nasilni ekstremizam” u Bošnjačkom institute u Sarajevu. Domaćin foruma bila je Fondacija društva zajedničkih vrijednosti – neprofitna organizacija čija je misija da promoviše koncept zajedničkog društva kako u Bosni i Hercegovini tako i širom svijeta. Forum se bavio pitanjima nasilnog ekstremizma u doba globalizacije, vrijednostima međureligijskog dijaloga u smanjivanju nasilnog terorizma i radikalizacije religije te pozitivne uloge koju religija može imati u kreiranju inkluzivnog, tolerantnog i pluralističkog društva.
Kako bi objasnila blizak odnos religije i politike, sa fokusom na kompatibilnost i konflikt između Islama i zapadnih liberalnih demokratija, Fondacija je pozvala doktora Ismaila Serageldina, bivšeg potpredsjednika Svjetske Banke i trenutnog direktora biblioteke Aleksandria, gospodina Kjell Magne Bondevika, bivšeg premijera Norveške i osnivača i predsjednika Centra za ljudska prava iz Osla, te doktora Hilmu Neimarliju, profesora na Fakultetu Islamskih nauka u Sarajevu i člana upravnog odbora Bošnjačkog instituta. Panel je moderirao osnivač Fondacije, doktor Zlatko Lagumdžija.
Panelisti su govorili o istorijskim lekcijama religijskih konflikata, ali i perioda mira u Evropi i na Bliskom istoku, te praksi i ulozi međureligijskog dijaloga u smanjenju religijskog ekstremizma. Pozivajući se na svoje analize, naglasili su načine na koje kreatori politika mogu uzdići međureligijski dijalog do nivoa instrumenta za rješavanje budućih konflikata i izgradnju mira, kako u Bosni i Hercegovini tako i u svijetu.
Osvrćući se na istorijske primjere tolerancije u Islamu, doprinose šerijatskog prava modernoj jurisprudenciji i islamska načela slobodnog izražavanja, doktor Serageldin je izrazio shvatanje da je Islam organski demokratičan i da muslimani žive u koegzistenciji sa drugim religijama kroz istoriju, te tako opovrgao sve popularnija pogrešna tumačenja da je Islam anatema zapadnim liberalnim demokratijama.
Doktor Serageldin rekao je publici kako je jedno od osnovnih načela Islama sloboda vjerovanja, a da je vjerovati ili ne vjerovati privatna stvar između individue i Boga. Prema Kur’an-u, objašnjava doktor Serageldin, muslimane se ohrabruje da koegzistiraju sa drugim vjerskim grupama i da održavaju mir i dobrosusjedske odnose. Uzimajući u obzir ovo pravilo, Islamski ekstremisti, koji propovjedaju i upražnjavaju nasilje protiv tzv. nevjernika, iskazuju netrpeljivost i šovinizam, a ne islamske principe.
Da bi pojasnio pogrešna shvatanja vezana za strogost šerijatskog prava, doktor Serageldin se osvrnuo na vladavinu Umar ibn Al-Khattab-a (634-644 po Hristu), jednog od najsnažnijih i najuticajnijih muslimanskih kalifa u istoriji, koji je, zahvaljujući svojoj pravnoj ekspertizi te pobožnoj i pravednoj naravi, zaradio naziv Al-Farooq (onaj koji razlikuje ispravno od pogrešnog). Tokom njegovine vladavine imperija se proširila, te su Muslimani, Hrišćani i Jevreji živjeli u harmoniji, gdje je svako bio tretiran jednako, uživajući socijalnu zaštitu prema muslimanskom kodu.
Citirajući “Umarov sporazum”, jedan od najnaprednijih ugovora u pravnoj istoriji, koji je garantovao vjerskim manjinama slobodu izražavanja vjerskih ubjeđenja i sigurnost u muslimanski dominiranom društvu, doktor Serageldin je naglasio odgovornost modernih mulismanskih lidera u izbjegavanju rigoroznih interpretacija šerijatskog prava i potrebe da se islamski principi oblikuju prema trenutnim kontekstima.
Sloboda izražavanja je prva od sloboda u ljudskom postojanju jer ona garantuje sve ostale slobode, tvrdi doktor Serageldin. Na ovu temu on je podjelio svoje mišljenje vezano za stripove Charlie Hebdo i kontraverzu koja ih okružuje, te tragični ishod događaja kao posljedicu istih. Iako je osudio terorističke napade protiv satiričnog magazina, bio je razočaran reakcijom zapadnih medija i većine nemuslimanskih političkih lidera koji su, umjesto da osude magazin i okarakterišu ga kao magazin koji promoviše govor mržnje, odlučili pružiti podršku njihovim publikacijama pozivajući se na slobodu govora.
Doktor Serageldin upitao je publiku da li bi, po njihovom mišljenju, reakcija bila ista da su u pitanju rasističke ili antisemitske publikacije. Podrška magazinu privukla je više pažnje nego što je potrebno i učvrstila poziciju islamskih ekstremista koji su njihove publikacije mogli predstaviti kao napad na Islam.
Iako cenzura nije odgovor, kaže doktor Serageldin, takve publikacije, kao oblik govora mržnje, trebale bi izazvati društveno odbijanje. Demokratske vlade u zemljama sa muslimanskim manjinskim grupama ne smiju favorizirati jednu religijsku grupu ispred druge ukoliko žele graditi istinsko pluralističko društvo koje cijeni vjerovanja, običaje i prakse svih svojih članova.
Pomjerajući se iz prošlosti ka budućnosti, gospodin Bondevik opisao je okvir za kvalitetno demokratsko upravljanje u 21. vijeku. Zasnovano na univerzalnom principu ljudskog dostojanstva i utvrđenih kodova ljudskih prava, gospodin Bondevik zacrtao je konture za “Novu generaciju demokratije”, vrstu političke organizacije karakterizovanu slobodnim i fer izborima i podjelom vlasti, te inkluzivnim ideologijama koje prevazilaze razlike i donose socijalnu koheziju i virtuozno liderstvo. Naglasio je važnost ovih principa u sučeljavanju sa nasilnim ekstremizmom, posebice uzimajući u obzir pad demokratskih standarda u svijetu u proteklih deset godina. Kako proces globalizacije sve više povezuje, prenosi i miješa ljudske zajednice i kreira pluralistička društva, imperativno je promovisati autentičnu demokratsku vladavinu i otvorena društva u kojima se vodi konstantni javni dijalog, posebice između manjinskih i većinskih grupa, jer je to lakmus test za legitimne demokratije, objasnio je Bondevik.
Tvrdeći da je primarni izvor nasilnog ekstremizma isključivanje iz društva, gospodin Bondevik je naglasio da je od iznimne važnosti za državu da kultiviše inkluzivna društva da bi kreirali osjećaj pripadnosti i jedinstva i tako spriječili ekstremizam. Političke i duhovne vođe koristile su religiju kroz istoriju da prikriju vlastite interese, iskorištavajući socijalne razlike te manipulišući skrivenim strahovima i strepnjama. Međureligijski dijalog, kako je gospodin Bondevik objasnio publici, je stoga osnovni alat za izgradnju otvorenih društava jer on otvara prostor da se izazovu radikalne interpretacije vjere i da se pokaže ljudima kako su mir, pravda i ljudsko dostojanstvo zajedničke vrijednosti svih religija.
Da bi kontekstualizirao izazov nasilnog ekstremizma, doktor Neimarlija je diskutovao o važnosti Sarajevske deklaracije iz 2015. godine, jedinstvenog apela političara, duhovnih i intelektualnih Bošnjačkih lidera protiv Islamskog ekstremizma u BiH i šire. Važnost deklaracije, prema doktoru Neimarliji, jeste ta što nasilni ekstremizam postavlja i kao lokalni i kao globalni fenomen čija se kompleksnost često pojednostavljuje, vodeći time do donošenja loših strategija za borbu protiv istog, te lošeg vođenja politike vezano za ovo pitanje.
Usvojena od strane preko četrdeset muslimanskih lidera u Bosni i Hercegovini, uključujući i Reis Ul Ulemu Husein efendiju Kavazovića, Deklaracija možda neće ponuditi konkretna rješenja za izazove vjerskog ekstremizma, ali pokazuje da se većina Bosanskih Muslimana protive radikalnom islamu. Deklaracija također postavlja osnove za inkluzivan Islam zasnovan na principima slobode, mira i zajedničke egzistencije, kazao je doktor Neimarlija.
Nakon predavanja panelisti su odgovorili na pitanja vezana za stagnaciju naučnih istraživanja i tehnološkog napretka te kulturnih inovacija u modernom Muslimanskom svijetu, kao i ulogu edukacije u smanjenju radikalnog ekstremizma i odnos neoliberalnog kapitalizma i Islama.
Kao zaključak sesije, doktor Lagumdžija je upozorio publiku na činjenicu da ne postoji plan B za međureligijski dijalog. Ukoliko žrtvujemo naše kolektivne ljudske interese za sebične interese pojedinaca, onda nema šanse za koegzistenciju, kohabitaciju i kooperaciju u i između zajednica. Podsjetio je sve u publici da imamo sredstva, znanje i strast da se nosimo sa kritičnim izazovima nasilnog ekstremizma, ali da će bez međureligijskog dijaloga, naši napori biti uzaludni.

author: Marko Kljajić


text:
Ferhadija: Test tolerancije u međuetničkoj podjeljenosti | Balkan Diskurs
Lidia Kurasińska
24. maja, 2016.
Nakon 23 godine od kada su je uništili srpski nacionalisti u sklopu kampanje etničkog čišćenja velika džamija u Banja Luci – Ferhadija, otvorila je svoja vrata 7. maja. Uprkos postojećim tenzijama između Srba i Bošnjaka u Banja Luci, ceremonija otvaranja Ferhadije je prošla bez incidenata i time ostavila važan trag u problematičnoj historiji.
“Danas je sretan dan za muslimane Banja Luke i sve one koji su došli da proslave s njima. Mnogi hrišćani i katolici, kao i ateisti slave povratak Ferhadije. Kažu da je Banja Luka ponovno kompletan grad”, kazao je Osman efendija Kozlić, banjalučki muftija na otvaranju Ferhadije.
Kozlić se obratio mnoštvu koje je uprkos velikom osiguranju i strahovima od međuetničkog nasilja prisustvovalo otvorenju džamije. Oko 8.000 okupljenih – djece, porodica, starijih osoba ali i onih koji nisu muslimani, uz udobnost subotnjeg sunca uživali su u sceni koja je više podsjećala na izlet nego na događaj visokog sigurnosnog rizika.
Ferhadija nije uvijek bila mjesto međureligijskog slavlja. Napravljena je sredinom 16. stoljeća po zahtjevu Ferhat Paše Sokolovića, otomanskog generala i prvog beglerbega Bosne. Uništena je 1993. godine kao dio kampanje etničkog čišćenja muslimanske populacije Banja Luke od srpskih nacionalista. Raznesena je, zajedno sa džamijom Arnaudijom, koja se nalazi u blizini, u noći između 6. i 7. maja 1993. godine u opsežnoj i dobro planiranoj operaciji.
Ukupno 16 džamija je uništeno u Banja Luci u periodu između 1992. i 1995. Ostaci Ferhadije, dragulja otomanske arhitekture i jednog od bosanskohercegovačkih nacionalnih spomenika, skriveni su na okolnim deponijama ili bačeni u korita rijeka, gdje su stajali godinama. Islamska zajednica BiH je 2001. godine, dobila dozvolu da rekonstruiše džamiju.
Ceremonija polaganja novog kamena temeljca održana je na osmu godišnjicu uništenja džamije ali je pokvarena nasiljem počinjenim od srpskih nacionalista. Kao rezultat ovog događaja 30 Bošnjaka je povrijeđeno, a jedan je kasnije podlegao povredama. Preko 250 ljudi, uključujući čelnike Ujedinjenih Nacija (UN) u BiH i druge strane dužnosnike, je bilo zarobljeno u islamskom centru dok su napadači pravili nerede. Taj datum, 7. maj je kasnije izabran kao dan džamija u BiH.
Rekonstrukcija Ferhadije, koja predstavlja najznačajniji arhitektonski projekat od rekonstrukcije Starog Mosta u Mostaru, bio je mukotrpan proces koji je trajao preko 15 godina i stajao preko deset miliona konvertabilnih maraka. Preko 35.000 dijelova džamije, negdje oko 65 posto od ukupnog originalnog materijala korištenog za izgradnju, pronađeno je na različitim lokacijama zahvaljujući dojavama lokalnog stanovništva te je ponovno iskorišteno u izgradnji da se očuva autentičnost džamije.
Pronađeni ostaci su detaljno ispitani da se utvrdi da li pripadaju Ferhadiji ili nekoj drugoj od 15 džamija koje su uništene u okolini. Svaki dio je zatim skeniran u posebnom kompjuterskom programu koji je upoređivao dio sa digitalnim modelom džamije u pokušaju da identifikuje kojem dijelu džamije pripada.
Prema rječima jednog novinara, zidari koji su radili na obnovi Ferhadije vršili su molitvu u golim zidinama, udišući ponovno život u njih.
Proces rekonstrukcije je bio usporen ne samo zbog kompleksnosti da se očuva autentičnost, nego i zbog visokih troškova. Problem je prevaziđen kada je Islamska zajednica u BiH potpisala financijski ugovor sa Turskom agencijom za međunarodnom kooperaciju i koordinaciju.
Finansijski rad na rekonstrukciji je podržala i Vlada Republike Srpske. Neki od predstavnika te Vlade su poznati po svojim huškačkim izjavama po pitanju jedinstva BiH kao države, ali i u odnosima sa muslimanskim stanovništvom.
Vlasti u Republici Srpskoj (RS) su iskoristile ponovno otvaranje Ferhadije kao priliku da ublaže tvrdokornu nacionalnu sliku i dopru do manjinskog stanovništva u tom entitetu.
Milorad Dodik, predsjednik RS, često se susretao sa članovima Odbora za ponovno otvaranje Ferhadije a donirao je i ćilime kojima se tradicionalno u takvim vjerskim objektima pokrivaju podovi. Više puta je ponovio da RS “podržava obnovu svih porušenih religijskih objekata jer to vodi jačanju koegzistencije”.
Dodik je prisustvovao na ceremoniji otvorenja Ferhadije i kasnije čestitao muslimanskoj zajednici, rekavši da ovo promoviše koheziju, te da su ljudi svih religija i narodnosti dobrodošli u Banja Luku i RS.
Uprkos pozitivnoj retorici, demografski Banja Luka je dubinski izmjenjena od kraja rata. Trenutno u Banja Luci živi 8.000 muslimana, a prije rata bilo ih je 30.000. Proces povratka je veoma spor i često prigušen primjerima diskriminacije povratnika širom RS-a.
Islamska zajednica u BiH tužila je RS prije osam godina zbog ratnih razaranja muslimanskih spomenika u Banja Luci. Smatraju da su činovi nasilja bili okrenuti ne samo fizičkom uništenju zgrada nego i potpunom brisanju muslimanskog prisustva u području koje su kontrolisali bosanski Srbi.
Iako je lokalni sud presudio u korist Islamske zajednice, drugostepenom presudom najvišeg suda u BiH ova odluka je poništena uz obrazloženje da vlasti nisu mogle biti odgovorne za štetu koju su uradili pojedinci.
Međutim, činovi ratnog nasilja dešavali su se na svim stranama. Preko 90 posto crkvi u Banja Luci su uništene, veliki broj pravoslavnih i jevrejskih objekata takođe je pretrpio veliku štetu.
Ponovno otvaranje Ferhadije spojilo je lidere ovih religijskih zajednica na jednom mjestu. Zajednički, izbjegavajući međureligijske predrasude i slaveći doprinos svake vjere lokalnoj zajednici, oni su poslali snažnu poruku onima koji pokušavaju unjeti podjele da takvi činovi više nisu dobrodošli u Banja Luci i Bosni i Hercegovini.

author: Lidia Kurasińska


text:
Potreban konkretniji rad za spriječavanje terorizma u BiH | Balkan Diskurs
Danka Cvijić
6. juna, 2016.
Sve češće u medijima možemo pročitati ili vidjeti koliko je  osoba poginulo u eksploziji neke bombe – napadu člana ISIL-a. Često se terorizam povezuje sa BiH, u kojoj je takođe bilo nekoliko terorističkih akata. Jako je teško odgovoriti da li su ti koji oduzimaju živote negdje oko nas ili daleko. Da bi se izbjegla  sumnja da li su oko  nas, stručnjaci smatraju da je potreban koordinirani rad i veći angažman vlasti.
U pravnim knjigama terorizam je smišljena upotreba nezakonitog nasilja ili prijetnje nezakonitim nasiljem radi usađivanja straha, s namjerom prisiljavanja ili zastrašivanja vlasti ili društva kako bi se postigli ciljevi koji su politički, vjerski ili ideološki. Danas se terorizam veže za politizovanu religiju koja ne ostavlja prostora za bilo kakva pitanja.
Fra Drago Bojić franjevac franjevačke zajednice Bosne Srebrene, kazao je za portal novilist.hr da su religijske ideologije najopasnije jer se prikrivaju božanskim autoritetom.
“Cijela povijest religija prepuna je vjerskog fanatizma i svih mogućih oblika patologije i oboljenja koji se pokrivaju božanskim autoritetom. Vjerski fanatici  “ne padaju s neba“, oni se rađaju, odrastaju i stvaraju u srcu određene religije i hrane se njezinim rezervoarom mržnje, prezira i nepodnošljivosti prema drugima“, kazao je fra Bojić.
Nesumnjivo je da je mir u svijetu, nakon nekoliko ratova, ponovo narušen sve češćim terorističkim napadima. Stradaju nevini ljudi. Može se reći da imamo pasivni rat bez upozorenja koji se veže za ISIL.
Tokom gostovanja u emisiji ’’Teška riječ’’, muftija Muamer Zukorlić istakao je da Muslimani danas moraju da se pravdaju, jer su zapadni mediji stavili Islam u direktnu vezu sa terorizmom.
“Sada je dovoljno da etiketirate nekoga, pokažete prstom na Muslimana, i čovjek biva okarakterisan kao terorista i nestaje – to je vrlo ozbiljno stanje“, kazao je Zukorlić.
Muftija naglašava da Muslimane mediji pokušavaju satanizirati i učiniti legitimnim metama. On takođe navodi da ne postoji opravdanje za zločine, sa bilo koje tačke gledišta, a pogotovo sa vjerske, ali prvenstveno je potrebno otkriti i sasjeći uzrok problema.
U medijima se vrlo često pojavljuju tekstovi i zastrašujući kadrovi o terorističkim aktima. Na upit da li je terorizam uistinu prijetnja, dekan Pravnog fakulteta Univerziteta u Banjoj Luci Vitomir Popović kazao je da je riječ o jednom od najvećih zla koje je zadesilo čovječanstvo na svim meridijanima.
“Svi moramo da osudimo terorizam i da damo sve od sebe da se borimo i izborimo protiv terorizma kako bi svijet živio u miru, dostojanstveno i spokojno i da svoju sudbinu planira onako kako hoće, a ne da mu ta sudbina bude prekinuta u nekom bioskopu, na nekakvom skupu, u avionu ili bilo gdje drugo.“ dodaje Popović.
Poznata je činjenica da su neka od oružja, korištenih u terorističkim napadima, porijeklom iz BiH. Takođe je poznato da ima regrutovanih mladića iz naše zemlje koji se bore na stranim ratištima, a zatim se vraćaju u BiH.
Dekan Popović navodi da je za borbu protiv terorizma najvažnija koordinacija i sinhronizacija organa i službi koje djeluju na ovim prostorima. “Službe moraju da budu u stanju da se obračunaju sa tim početnim inicijativama za terorizam, kao što je isticanje islamske zastave u Maoči i regrutovanje mladića – Bošnjaka“, kazao je Popović.
Ekspert za borbu protiv terorizma u BiH Dževad Galijašević, okarakterisao je terorizam kao najveći izvor prijetnji sa mogućom eskalacijom.
“Terorizam je nešto što se razvijalo iz takozvanih islamskih milicija odreda El Mudžahedin u ratu i upravo njihovi nekažnjeni zločini doveli su do signala da mogu da organizuju mrežu u BiH. BiH je baza, u bazi se samo ponekad, sporadično, kao opomena izvode terorističke akcije“, pojasnio je Galijašević.
U borbi protiv terorizma Galijašević kaže, potrebno je preći sa načelnog na konkretan pristup ovom problemu, što bi podrazumijevalo imenovanje terorističkih grupa, lokacija na kojima se nalaze i razvijaju ove ideje.
Organizovanjem debata i konferencija na ovu temu, postiže se bolje razumijevanje problema i načina kako da se borimo. Krajem prošle godine je organizovana debata pod nazivom “Terorizam, svijet i mi“ na Pravnom fakultetu Univerziteta u Banjoj Luci. Na njoj su predavači pokušali da objasne studentima i prisutnima, zašto i kako je došlo do stanja straha u svijetu zbog terorizma.
Kakvo je stanje u BiH govori i portal ’’Vijesti Ummeta’’ koji slavi terorističke radnje i smrt mnogih ljudi. Na tom portalu sije se mržnja i budi teroristička misao kod mladih ljudi u BiH. Portal je “obaran“ nekoliko puta, ali ipak nastavlja sa radom. Niko nije saznao ko su mu administratori niti su ga uspjeli trajno ukinuti.
Među građanima BiH podijeljeno je mišljenje o terorizmu. Jedni ističu da su uplašeni stalnim napadima i ne planiraju da idu na duža putovanja, čak ni po BiH, jer smatraju da je prijetnja svuda i ne može se nikome više vjerovati. Stariji najviše se, kako kažu, boje za svoju djecu. Ima i onih koji smatraju da je terorizam daleko od nas i da teroristima nismo zanimljivi.
Koliko su tačna ova razmišljanja pokazaće vrijeme, ali i spremnost naroda, vlasti i institucija BiH na zajednički rad i borbu protiv terorizma.


text:
Ljudski nemar uništava prirodu | Balkan Diskurs
Nataša Kondić
9. juna, 2016.
Iako je poznata kao „grad zelenila“, Banja Luka pokazuje da ljudska nemarnost nadjačava spremnost i trud građana i službi koje su zadužene za održavanje grada. Na pojedinim mjestima možemo vidjeti primjere koji narušavaju davno dobijen epitet ove „ljepotice sa Vrbasa“.
Zaštita životne sredine, konkretno Banja Luke, ima značajan doprinost kako za bolji tako i za zdraviji život.
Činjenica da su životna sredina i turizam usko povezani, očuvanje životne sredine predstavlja  značajan uticaj  na turističke potencijale, ponude i uopšteno na atraktivnost destinacije.
Turizmolog Turističke organizacije Banja Luka, Mladen Šukalo smatra da turizam baziran na prirodi predstavlja najbrži rastući sektor turizma, čija je snaga često potcjenjena. Banja Luka je opredjeljena, što je formalizovano i putem Strategije razvoja turizma Banjaluka 2013.-2020., za održivi razvoj destinacije u kome princip zaštite životne sredine ima ključnu ulogu.
“Stanje životne sredine ima direktni uticaj i na potencijalne turističke proizvode Banja Luke kao što su: zdravstveni turizam, banjalučka avantura, speleološki objekti. Kvalitet turističkih proizvoda  zavisi od našeg odnosa prema životnoj sredini što sigurno opažaju potrošači”, ističe Šukalo.
Budući da je Vrbas rijeka na kojoj se održavaju brojna sportska takmičenja,  Turistička organizacija grada Banja Luka ima za cilj stvaranje nove turističke ponude na bazi principa održivog razvoja. Neki od njih su: Vrbas Adventure Resort, Banja Luka Hike Bike, Zelena potkovica, Banja Luka grad Zelenila, Uređenje pećine Ljubačevo, Uređenje izletišta Banj brdo, Obilježavanje svjetskog dana turizma, uređenje obala Vrbasa, zagovaranje zaštite područja, zagovaranje prečišćavanja otpadnih voda koje se ulijevaju u Vrbas.
“Značajna, za turističke ponuđače, su i pitanja stvaranja i zbrinjavanja otpada, energetske efikasnosti, odnosa prema biljnom i životinjskom svijetu, svijesti o životnoj sredini, te se iz tih razloga trudimo da utičemo i na građane i na službe i organizacije koje su zadužene za očuvanje prirodne sredine kako bismo te iste ljepote predstavili u što boljem svjetlu našim turistima”, kaže Šukalo.
Zaštita prirodnih resursa, ostvaruje se na tri glavna načina: proučavanjem, pravnom zaštitom i praktičnom zaštitom.  Predsjednik organizacije “Društvo za istraživanje i zaštitu biodiverziteta”, Jovica Sjeničić objašnjava da postoje mnoga udruženja koja se bore više pravnim i zagovaračkim metodama, podizanjem svijesti javnosti dok se njihova organizacija bavi istraživanjem biološke raznovrsnosti, sistematizovanjem znanja o određenim dijelovima prirode, da bi što bolje i kvalitetnije pratili njeno stanje.
“Pored toga trudimo se da radimo na edukaciji javnosti, pisanjem raznih edukativnih tekstova, izradom publikacija, radom sa djecom po školama i organizovanjem naučno – popularnih predavanja, te bar tri ili četiri manifestacije godišnje koje promovišu zaštitu prirode.”, kazao je Sjenčić, istaknuvši da u martu organiziraju konferenciju u saradnji sa herpetološkim društvom “Hyla” iz Hrvatske i “Rufford Fondacijom” iz Velike Britanije.
Na konferenciji će biti razmatrana iskustva i mogućnost regionalne saradnje među biolozima i ekolozima, istraživačima i zaštitarima prirode sa područja Balkana.
Svakako neki od efikasnijih načina zaštite prirodnih resursa su  edukacija javnosti i popularizacija zaštite prirode.
“Veliki problem nas koji se bavimo istraživanjem prirode jeste da animiramo ljude da se i oni zainteresuju za te oblasti. Razloga za nezainteresovanost je mnogo, a možda je najvažnije to što je današnje društvo otuđeno od prirode. Ljudi misle da su svi resursi neograničeni, jer ih ne poznaju i ne znaju odakle dolaze”, objašnjava Sjeničić.
Kada spomenemo edukaciju javnosti, ne možemo a da ne spomenemo medije koji osluškuju interesovanja javnosti i izvještavaju o onome što ljude zanima, teme vezane za zaštitu ugroženih vrsta i slične teme nisu baš u fokusu u našoj zemlji. To se najčešće pravda prioritetnim problemima kao što su nezaposlenost i slično, što uopšte nije opravdanje za nebrigu za prirodu.
“U našem slučaju u poslednje vrijeme dolazi do sve većeg interesovanja za naš rad, interesovanja javnosti za naše terenske aktivnosti, jer to većina ljudi gleda samo na National Geographic kanalu, a nema saznanja o našim ugroženim vrstama biljaka i životinja i o njihovom istraživanju kod nas. Pomoć institucija imamo u manjoj mjeri i to je najčešće u vidu logističke podrške, ali se i do nje teško dolazi”, priznaje Sjeničić.
Sličan ili gotovo identičan stav imaju članovi Centra za životnu sredinu koji ističu da će njihova borba biti teška dokle god se privatni interesi stavljaju iznad javnih.
“Mimo podizanja svijesti, koje je i dalje neophodno u čitavoj BiH, neophodno je da se nadležne institucije uozbilje i konačno shvate da se našim prirodnim resursima mora odgovornije upravljati. Svega je nekoliko novinara koji imaju slobodu i kontinuitet u praćenju ove teme i sa njima imamo dobru saradnju. Što se tiče institucija, jako dobru saradnju imamo sa Republičkim zavodom za zaštitu kulturno – istorijskog i prirodnog nasljeđa, koje je nas dugogodišnji partner”, kazala je predsjednica Centra za životnu sredinu Nataša Crnković.
Centar za životnu sredinu imao je nekoliko pozitivnih primjera kada su tražili od građana da se direktno uključe u odbranu prirodnih vrijednosti. Na nivou Banja Luke ogromni koraci su napravljeni i na osvještavanju ljudi o značaju zelenih površina u urbanim područjima i potrebi da se one sačuvaju i unaprijede, a ne unište.
“Kroz jednu građansku inicijativu skupili smo pet hiljada potpisa, što je ogroman i jasan pokazatelj da javnost želi da na mjestu planirane izgradnje crkvenog objekta ostane zelena površina. Javnost ima svoje mišljenje, ima volje i načina da se bori za prirodu, samo ih treba ohrabriti i uostalom, pitati za mišljenje, objašnjava Crnković.
Stanje svijesti neophodno je mijenjati prije nego dođe do određene ekološke katastrofe ili krize resursa jer će tada biti kasno za brza rješenja na koja smo navikli. Nije bacanje smeća u korpe jedini način na koji možemo uticati ako želimo voditi računa o okolini u kojoj boravimo, o rijeci u kojoj se kupamo, o vazduhu koji udišemo. Neophodno je da se uključimo u brojne  organizacije koje vode računa o životnoj sredini i na taj način damo naš doprinos u očuvanju prirode. A ukoliko nemamo vremena ni za to, onda ih bar podržimo u onom za šta se oni bore da bi nama svima bilo bolje.