text:
Slučajevi seksualnog nasilja pred MKSJ: Učinkovitost Tribunala i komplementarna uloga Suda BiH | Balkan Diskurs
Miriam Specka
5. aprila, 2024.
Međunoarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) je bio zadužen za gonjenje ogromnog broja kršenja ljudskih prava koja su počinjena u Bosni i Hercegovini tokom rata. Iako je imao nekoliko uspjeha i općenito je bio dobro prihvaćen od strane javnosti, Tribunal se suočio s poteškoćama i mnogi slučajevi ratnog seksualnog nasilja vjerojatno su ostali nekažnjeni. Budući da je Tribunal praktički imao datum isteka od samog početka, lokalne nadležnosti – poput Suda BiH – odigrale su ključnu ulogu u dovršavanju njegovog rada i izgradnji na presedanima koje je postavio.
Uspostava MKSJ-a
Seksualno nasilje povezano s sukobom (CRSV), koje je bilo posebno prisutno tokom rata na području bivše Jugoslavije, razlikuje se od seksualnih zločina izvan ratnih zona po tome što se često koristi sistematski kao oružje rata od strane sukobljenih strana kako bi se osigurali vojni ciljevi. Stoga nije rijetkost da se ratno seksualno nasilje počini kao dio “etničkog čišćenja” ili genocidne kampanje. Na primjer, CRSV može biti počinjeno s ciljem teroriziranja populacije do te mjere da nikada ne žele vratiti se na zemlju s koje su protjerani.
Kako kaže Bridget Quitter (2013), kao odgovor na velike povrede humanitarnog prava koje su počinjene u Bosni i Hercegovini (BiH) i okolnoj regiji, Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (UNSC) je donijelo Rezoluciju 827 (1993.) kojom je osnovan Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Ovaj Tribunal, zajedno sa Međunarodnim krivičnim tribunalom za Ruandu (MKSR), bio je prvi međunarodni krivični sud od procesa u Nirnbergu i na Dalekom Istoku, i osvijetlio je zločine koji su se dogodili u bivšoj Jugoslaviji – gdje su desetine hiljada žena, muškaraca i djece bili žrtve seksualnog nasilja. MKSJ je otvorio prostor za preživjele da svjedoče i pomognu u dovođenju počinitelja pred lice pravde.
Član 4 Statuta MKSJ-a omogućio je sudu da procesuira genocid, i – prema njegovoj definiciji ovog zločina – utvrdio je da genocid može biti počinjen “nanošenjem teških tjelesnih ili duševnih povreda pripadnicima grupe” (Statut Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju). Iako eksplicitno nije navedeno, silovanje i druge forme seksualnog nasilja mogu spadati u ovu kategoriju, što je omogućilo da se seksualno nasilje ne procesuira samo kao oružje rata, već i kao jedan od oblika genocida. Slično tome, Član 5 Statuta dao je Tribunalu moć da procesuira one koji čine zločin ropstva, mučenja i silovanja u oružanom sukobu, pod okriljem “zločina protiv čovječnosti”. Ovo je olakšalo kako eksplicitno (navođenjem silovanja kao zločina), tako i implicitno (obzirom da se seksualno ropstvo i seksualno mučenje mogu svrstati u kategorije “ropstva” i “mučenja”) procesuiranje seksualnog nasilja u sukobu. Međutim, budući da MKSJ nije utvrdio “seksualno ropstvo” kao zločin protiv čovječnosti, i stoga nije imao mogućnost direktnog suđenja za to (za razliku od procesuiranja ovog oblika seksualnog nasilja pod “širim zločinom ropstva kao zločinom protiv čovječnosti”), tek je uspostavljanjem Specijalnog suda za Sijera Leone (SCSL) seksualno ropstvo priznato kao zločin protiv čovječnosti u Statutu (Odsjek za mirovne operacije UN-a, 2010).
Do augusta 2016. godine, 78 osoba, ili 46 posto od ukupno 161 optuženika za ratne zločine pred MKSJ-om, bilo je optuženo za seksualno nasilje, uključujući silovanje, dok je 32 optuženih sa takvim optužbama osuđeno (MKSJ, “U brojakama”). MICT je osnovan kako bi obavljao funkcije koje su prethodno obavljali MKSJ nakon što je zatvoren 2017. godine (IRMCT, “O nama”). U periodu koji je prethodio njegovom zatvaranju, MKSJ je također prenosio slučajeve nacionalnim sudovima, poput Suda Bosne i Hercegovine (Sud BiH).
Efikasnost MKSJ-a u suđenju za seksualno nasilje u oružanom sukobu
MKSJ je bio uspješan na mnogo načina. On je otvorio put pomirenju kroz uspostavu tijela koje bi barem pokušalo osigurati da ratni zločini ne ostanu nekažnjeni. Jedan od načina na koji se uspjeh Tribunala manifestuje je kroz pozitivno mišljenje javnosti i povjerenje u sud. Prema članku iz 2021. godine objavljenom u časopisu International Criminal Justice Review, koji je istražio žrtve kršenja ljudskih prava u BiH koje su svjedočile pred MKSJ-om ili Sudom BiH, ispitanici su češće smatrali MKSJ kao pravedan u poređenju sa Sudom BiH (Ivković et al., 2021). Međutim, to ne znači da javnost nije imala povjerenja u Sud BiH. Iako je studija zabilježila veće povjerenje u MKSJ nego u Sud BiH, istraživanje iz 2007. godine pokazalo je da bh. žrtve i dalje smatraju Sud BiH jedinim “pravednim” domaćim sudom (Ivković i Hagan, 2016).
Međutim, MKSJ se suočavao s problemima koji su uticali na njegovu sposobnost borbe protiv nekažnjivosti i osiguranje da počinioci seksualnog nasilja u oružanom sukobu budu privedeni pravdi. Izvještaj Odsjeka za mirovne operacije navodi da MKSJ i drugi tribunali uspostavljeni u post-ratnim okruženjima – koji su namijenjeni da budu privremeni i stoga imaju rok trajanja – nisu u mogućnosti da se nose sa svim slučajevima zločina koji teorijski spadaju pod njihovu nadležnost – zbog velikog broja zločina koji su se dogodili (Odsjek za mirovne operacije UN-a, 2010). Nadalje, kako je teško prikupiti dokaze koji bi dokazali krivicu nekoga izvan razumne sumnje, tužioci obično neće podići optužbe za slučajeve za koje nisu potpuno sigurni da će izdržati u sudu, čak i ako postoje neki dokazi da je optuženi kriv za te zločine. Na primjer, 2009. godine, Amnesty International je kritikovao osudu Milana i Sredoja Lukića pred MKSJ-om zbog neuključivanja u optužnicu ratnog zločina seksualnog nasilja da su braća odgovorna za silovanje žrtava u blizini Višegrada (Amnesty International, 2010).
Još jedna prepreka s kojom se suočavaju takvi tribunali je ta što tužioci često pronalaze teškoću u uvjeravanju žrtava i svjedoka da pomognu u istrazi, jer oni koji su pretrpjeli ili bili prisutni tokom slučajeva seksualnog nasilja često ne žele govoriti zbog traume, stida ili straha od osvete. Ipak, MKSJ je postavio monumentalne presedane za standarde zaštite svjedoka i žrtava. Pravilo 96 Pravila postupka i dokaza MKSJ-a adresiralo je traumu koju mogu doživjeti preživjeli seksualnog nasilja u sudnici i utvrdilo da nije potrebno da žrtva seksualnog nasilja potkrepi svoje svjedočenje te da njena seksualna prošlost ne može biti priznata kao dokaz od strane odbrane (MKSJ, “Inovativne procedure”). Također je omogućio svjedocima, posebno preživjelim seksualnog nasilja, da budu zaštićeni omogućavajući im da sjede iza ekrana ili čak u potpuno drugoj sobi dok svjedoče kako bi se sačuvala njihova anonimnost i osiguralo da ne moraju vidjeti svog napadača (MKSJ, “Inovativne procedure”). Ipak, mnogi slučajevi seksualnog nasilja u BiH vjerovatno su ostali nekažnjeni, jer “seksualno nasilje u oružanim sukobima, uključujući ozbiljne seksualne zločine koji čine zločine protiv čovječnosti, mnogo je rašireniji ratni zločin nego što je prikazano u ovim presudama” (Odsjek za mirovne operacije UN-a, 2010).
Neophodna uloga lokalnih sudova
Kao dio svoje strategije završetka, Tribunal je prenio mnoge slučajeve lokalnim sudovima, kao što su Sud BiH, i većina prenesenih slučajeva obuhvatala je optužbe za seksualno nasilje (MKSJ, “Predmeti pred MKSJ koji su predstavljali prekretnice”). Između 2005. i 2013. godine, Sud BiH, Federaciju BiH i Republiku Srpsku, donijele su presude za 76 slučajeva ratnih zločina koji su uključivali seksualno nasilje, što je bilo više od 68 optužbi za seksualno nasilje koje je do tada izdao MKSJ (OSCE, 2014). Povećana prioritizacija slučajeva seksualnog nasilja u sudovima Bosne i Hercegovine je očigledna kada se uzme u obzir da je između 2011. i 2013. godine oko jedan od četiri slučaja ratnih zločina u ovim sudovima obuhvatao optužbe za seksualno nasilje, što se povećalo na jedan od tri u periodu od 2014. do 2016. godine (OSCE, 2017).
Nije nužno da su MKSJ ili Sud BiH bili efikasniji ili esencijalniji u rješavanju slučajeva od drugog. Umjesto toga, ove dvije institucije su se nadopunjavale, nudeći različite statute i nadležnosti. MKSJ nije osnovan da se bavi građanskim parnicama ili “običnim” zločinima prema međunarodnom ili nacionalnom pravu (naprotiv, bio je uspostavljen da procesuira “ozbiljne međunarodne zločine” i “stoga njihove presude koje se bave seksualnim nasiljem obično se odnose samo na ozbiljne slučajeve seksualnog nasilja” (Odsjek za mirovne operacije UN-a, 2010). Stoga, dodjela određenih slučajeva Sudu BiH mogla je, na mnoge načine, prevazići ovu prepreku, budući da ovaj organ djeluje u skladu sa domaćim zakonima zemlje i sposoban je da sudi slučajeve seksualnog nasilja koji ne čine “ozbiljne međunarodne zločine”. S obzirom na to da su osoblje Sud BiH činili državljani Bosne i Hercegovine, imao je i prednost što je mogao pružiti ono što je Tribunalu nedostajalo: okruženje u kojem osoblje razumije kulturu, društvene norme, mentalitet i jezik preživjelih.
U međuvremenu, administrativna i pravna podrška međunarodne zajednice bila je neophodna mjera tokom i nakon rata. Vjerovatno je da bez međunarodno uspostavljenih presedana i nadzora UN-a, lokalni sudovi poput Suda BiH nikada ne bi bili povjereni od strane lokalnog stanovništva. Također je moguće da, bez tribunala koji je osnovan i podržan od strane UN-a, postojao bi veći stepen nekažnjivosti za ratne zločine uopće, imajući u vidu da su mnogi ljudi koji su bili uključeni u sukob kasnije preuzeli visoke društvene i političke pozicije u regionu.
Međutim, i MKSJ i Sud BiH suočeni s zajedničkim izazovom u nastojanju da osiguraju pravdu: prolaz vremena. Žrtve seksualnog nasilja u ratu, potencijalni svjedoci i počinioci umiru, što postavlja scenu za određene slučajeve ratnog seksualnog nasilja koji nikada neće doći na vidjelo ili biti procesuirani. Kako bi se suprotstavili ovom problemu, uvođena je praksa od strane Suda BiH u kojoj se dokazi predstavljeni pred MKSJ-om prihvataju kao utvrđene činjenice, tako da određene činjenice ne moraju ponovo biti dokazane na suđenjima pred Sudom BiH, čime se smanjuje dužina postupka (Diane F. Orentlicher, 2017).
Uprkos postignućima, lokalno pravosuđe nije uspjelo priznati slučajeve CRSV kao ono što jesu, već ih označavaju kao “obična krivična djela”. Ovaj neuspjeh da se prepozna da su određeni seksualni zločini počinjeni u širem kontekstu oružanog sukoba problematičan je iz tri razloga, prema Organizaciji za sigurnost i saradnju (OSCE). Prvo, ovo uskraćuje “preživjelima priznanje specifične traume povezane s takvim zločinima” (OSCE, 2017). Također, znači da žrtve seksualnog nasilja u oružanom sukobu ne mogu koristiti sljedeći presedan uspostavljen od strane MKSJ-a: da tvrdnje o “saglasnosti” ne mogu biti korištene kao strategija odbrane u slučajevima CRSV. Naposljetku, kategorizirajući slučajeve CRSV kao “obična krivična djela”. Nametnuti su rokovi za ta djela dok se takvi rokovi ne mogu primijeniti na ratne zločine jer zločini ne zastarjevaju.

author: Miriam Specka


text:
Ratni reporteri rade na osnaživanju mladih u BiH | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
8. aprila, 2024.
Stvaranje medijskog prostora i radova koji se bave složenim socijalnim, ekonomskim i ljudskim pravima ciljevi su Akademije VII, nezavisne neprofitne strukture koja je proizašla iz Fondacije VII koju su osnovali poznati svjetski fotografi Ron Haviv i Gary Knight 2001. godine.
„Akademija VII radi na raznolikosti fotografije i novinarstva kroz proces stipendiranja polaznika širom nedovoljno zastupljenih zajednica u svijetu‟, objasnili su iz Akademije VII Sarajevo.
Na ovaj način brojnim mladim kreativcima/kama pružena je prilika da se profesionalno razvijaju slušajući predavanja brojnih stručnjaka/inja, ali i realizirajući svoje ideje.
„Naš rad uključuje finansiranje online 3-9-mjesečnih medijskih kurseva, od Bostona do Vanuatua, Mosula i Dhake za obuku nove generacije vizuelnog novinarstva, te finansiranje postdiplomskih studija za obuku nove generacije predavača‟, dodaju.
Predavanja se, kako objašnjava, održavaju na engleskom, francuskom, španjolskom, arapskom, bosanskom i ruskom jeziku, a također obučavaju i muškarce i žene koji rade u teškim uvjetima, poput tražitelja azila u Bosni i Hercegovini (BiH) i fotografa u Mjanmaru.
Uz podršku Savjetnice rukovodstva Mreže rješenja Ujedinjenih naroda za održivi razvoj, Jennifer Stengaard Gross i njene porodice, Akademiju je osnovao Gary Knight 2018. godine, no fotograf Ziyah Gafić bio je inicijator da ova Akademija stigne i u Sarajevo.
,,Gary i mnogi članovi VII foto agencije imaju duge veze s Bosnom i Hercegovinom. Dva naša fotografa Ziyah Gafić i Paul Lowe žive u Sarajevu, ali i mnogi od osnivača Fondacije VII, uključujući Garyja, Alexandru Boulat, Ron Haviva i Christophera Morrisa koji su radili u Sarajevu tokom rata‟, objašnjavaju povezanost ove Akademije s BiH.
Ne postoji program koji je polaznicima/cama najpopularniji jer je, kako ističe fotograf Gary Knight, svaki zanimljiv zbog prilike mladima da usvoje nove vještine i međusobno rade na rješavanju problema. Ovakvi programi koji uključuju umjetnost mogu značajno utjecati na pozitivne promjene u društvu. Tajna u tome je, kako navodi Knight, rad s pravim ljudima.
Akademija je 2019. godine bila domaćin „VII u Sarajevu: Festival slike‟, a program je obuhvatio tematiku stanja medija na Balkanu, razgovore sa fotografima foto agencije VII te izložbu ,,Her Take: (Re) Thinking Masculinity‟, na kojoj se prikazuje rad sedam fotografkinja ove agencije. Idući festival će ipak čekati 2022. godinu zbog situacije s pandemijom koronavirusa.
Ovakvi programi motiviraju brojne mlade da se dodatno usavrše u oblasti foto-novinarstva.
,,Veliki javni događaji poput ovoga vrlo su korisni studentima za umrežavanje i iz naše perspektive to je učinkovit način istodobnog prenošenja velikog broja znanja velikom broju ljudi. Posmatram ih kao aktivne građane koji, postavljajući važna pitanja, pokušavaju prijeći umjetne podjele radeći zajedno na stvaranju boljeg, poštenijeg, otvorenijeg i transparentnijeg društva, društva kakvo zaslužuju i koje odbacuje težinu naslijeđene historije‟, nastavlja Knight, koji opisuje mlade ljude s kojima rade kao jako impresivne, pametne, angažirane i aktivne.
Kroz projektne programe za mlade, Balkan Diskurs Journalism i Školu za mlade u Srebrenici, Akademija VII ostvarila je vrlo uspješnu suradnju s Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI). Jedan od predavača VII Akademije, dr. Paul Lowe, u Sarajevu 2019. i Vitezu 2021. godine održao je obuku iz foto-novinarstva, vizualne pismenosti i portretne fotografije.
,,Polaznici su naučili kako koristiti portretnu fotografiju da ispričaju intimne priče jedni o drugima i o ljudima koje bi intervjuisali. Također sam vodio radionicu o fotografiji i holokaustu u sklopu Škole za mlade u Srebrenici 2021. godine. Osim toga, sudionici obuke 2019. godine su uspješno sudjelovali u projektu BOLD i uz pomoć donacije, ostvarili nekoliko projekata‟, ističe dr. Lowe.
Tijekom Škole za mlade u Srebrenici, CPI je dr. Loweu dodijelio nagradu „Obični heroji: Nagrada za moralnu hrabrost‟ za njegov rad o borbi za ljudska prava u regiji. Da je fotografija i vizualna pismenost jako važna u izgradnji kritičkog mišljenja mladih tvrdi i fotograf Knight koji kaže da su vizualni mediji dio procesa društvenog nadzora i transparentnosti.
U bosanskohercegovačkom društvu koje je nestabilno, mladi se teže susreću s neformalnim obrazovanjem.
,,Iz perspektive autsajdera, čini se da Bosnu i Hercegovinu muči loše političko vodstvo, korupcija, kleptokracija, nepotizam, nedostatak pravde, nedovoljna transparentnost, loša odgovornost, velika dijaspora i vrlo ograničene mogućnosti za značajno zapošljavanje. Strane doznake iznose između 11 i 14% BDP-a koji je jedan od najvećih u svijetu, a obrazovni sistem je zanemaren i nedovoljno finansiran, što ga čini jednim od najslabijih u regiji. Ovo je vrlo izazovno okruženje za mlade ljude i njihovu budućnost‟, ističe Knight.
No, čak i tijekom pandemije koronavirusa, Akademija VII je uz pomoć Fondacije VII nudila i online obrazovanje te napredno stručno usavršavanje koje je dostupno svima koji imaju internetsku vezu putem VII Insider-a.
Do sada su podučili značajan broj mladih ljudi u zemlji i, kako ističe Zulić, izgradili čvrste odnose s lokalnim institucijama. Tako su s IOM-om radili na projektu koji pomaže migrantima, s Ambasadom SAD-a na njihovom BOLD projektu, a Zemaljski muzej će u aprilu sljedeće godine biti domaćin izložbe koja se bavi postkonfliktnim društvima.
Također je u planu i obuka mladih na polju novinarstva u organizaciji CPI i Kuma International, ali i brojni drugi programi. Na mladima je samo da se priključe i tako postanu dio ove kreativne atmosfere.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Kristina Gadže


text:
Mala nada i sudbina za pronalazak nestalih osoba u Libanonu i Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Yana Ghazi
12. aprila, 2024.
“Porodice nestalih su i preživjeli i žrtve rata, jer su preživjele rat, ali su izgubile člana porodice: nestalog.” (Abdel Latif, Porodice nestalih u Libanonu, 2021)
Sudbina nestalih ostavlja nezacijeljene rane decenijama nakon završetka sukoba. Njihova stalna odsutnost može biti podsjetnik na neuspjele institucionalne odgovore i trajni uticaj sukoba. Istraživanja o nestalim osobama i potraga za pravdom nakon rata u Bosni i Hercegovini (BiH) i Libanonu otkriva zanimljive sličnosti i razlike koje su vrijedne daljnjeg proučavanja.
Porodice koje pokušavaju istražiti prošlost ostavljene su da se suoče s nejasnoćama koje okružuju sudbinu njihovih nestalih. U Libanonu je nestalo više od 17.400 ljudi (Đokanović, Bojana, Dugo čekanje: Nestali u Libanonu) u građanskom ratu koji je zadesio zemlju između 1975. i 1990. godine, pri čemu je mnogo više ljudi izgubilo živote.
Prema Međunarodnom komitetu Crvenog krsta (MKCK), koji je prisutan na terenu od sredine 1960-ih godina, to znači da je trećina populacije pogođena gubitkom članova svoje uže porodice (Abdel Latif, Porodice nestalih u Libanu, 2021). Godine koje su uslijedile bile su turbulentne za udruženja porodica, koja su vodila borbu za zahtjevanje akcije i pravde. Pozitivni pomaci nisu doveli do velike promjene.
Postkonfliktna libanonska stvarnost i mjere koje su poduzeli akteri najviših vlasti ojačale su i snažno podržavale atmosferu zaborava (Young, Michael, Ironični osmijeh sjećanja: Nestali u Libanonu i postkonfliktna kultura, 2000), ili kako se još naziva amnezija podržana od strane države (ibid). Iosif Kovras opisuje ovu stvarnost kao institucionalizovanu tišinu. (Özgür Sevgi Göral, Nasilni sukobi lokalnih, sektorskih i međunarodnih aktera: Institucionalizovana tišina Libanona i šire). Među ovim mjerama je opća amnestija iz augusta 1991. godine (Zakon 84), koja predviđa opću amnestiju za sve zločine počinjene za vrijeme građanskog rata, uz neka izuzetke, uključujući zločine počinjene protiv političkih i vjerskih figura.
Važno je napomenuti da postoje oni koji tvrde da ova opća amnestija ne bi trebala vrijediti za zločin prisilnog nestanka. Osnova ovog argumenta leži u činjenici da je prisilni nestanak kontinuirani zločin, kako je navedeno u nacionalnom libanonskom zakonodavstvu, posebno u Općem zakonu o amnestiji iz 1991. godine (Odbijena pravda: Ispitivanje amnestije i amnezije u postkonfliktnom Libanonu, Yale magazin međunarodnih poslova, 2021).
Zakon 434 je usvojen 1995. godine, skraćujući potrebni vremenski period nakon kojeg nestale osobe mogu biti pravno proglašene mrtvima (ibid) od strane njihovih rođaka (Young, Michael, Ironični osmijeh sjećanja, 2000). Ova zakonodavna akcija smatrana je uvredljivom za mnoge porodice, jer su osjećale da ubija svaku nadu da će pronaći svoje voljene. Na taj način, počinitelji u vlasti, uključujući i vladine zvaničnike, efikasno su oprali ruke od odgovornosti nakon 15 godina zločina, uključujući prisilne nestanke. Usred nedostatka efikasne zakonodavne regulative i političke volje, odgovornost za pronalaženje nestalih i zastupanje u njihovo ime preuzela su udruženja porodica.
Uspjesi Bosne i frustracije Libanona
U Bosni i Hercegovini, rat u periodu od 1992. do 1995. rezultirao je nestankom oko 31.500 osoba. Više od 90 posto prijavljenih nestalih bili su muškarci (Hronešová, Jessie, Kosti i priznanje: Nadoknada porodicama nestalih osoba u Bosni i Hercegovini nakon rata, 2018). Do danas je oko 75 posto nestalih pronađeno. Ovaj postotak otkrivenih nestalih osoba je neuporediv s drugim postkonfliktnim društvima. Važno je napomenuti institucionalnu efikasnost koju je Bosna i Hercegovina uspjela izgraditi kako bi postigla ove brojke, nešto što Libanon nije mogao.
Međunarodna komisija za nestale osobe (ICMP), među mnogim drugim organizacijama, podržala je Bosnu i Hercegovinu u izgradnji sveobuhvatnog okvira za utvrđivanje sudbine svojih nestalih osoba. Bosna i Hercegovina potpisala je Deklaraciju o ulozi države u rješavanju problema nestalih osoba kao posljedice oružanog sukoba i kršenja ljudskih prava, zajedno s Hrvatskom, Srbijom i Crnom Gorom. Bosna i Hercegovina također je potpisnica Međunarodne konvencije o zaštiti svih osoba od prisilnog nestanka (ICPPED). Libanon je potpisao, ali još nije ratificirao konvenciju.
Jedan od razloga za značajan napredak postignut u BiH je, prema političkoj sociologinji Jessie Hronešová, činjenica da je genocid u Srebrenici stavio ovaj problem na dnevni red kako domaćih, tako i međunarodnih aktera u godinama nakon rata (Hronešová, Kosti i priznanje, 2018). Uz to, činjenica da je Međunarodna komisija za nestale osobe (ICMP) osnovana u Bosni i Hercegovini, u Sarajevu je bilo oficijelno sjedište više od 18 godina, kada su se preseli u Haag također je olakšalo neke od izazova s kojima se susretala u ostvarivanju svoje misije. Međunarodni komitet Crvenog križa (MKCK) već godinama pokušava postaviti temelje za nacionalni pristup ovom problem u Libanonu, uključujući prikupljanje podataka i pokušaje izgradnje kapaciteta vlasti da ispune svoje odgovornosti. Nažalost, ta nastojanja do sada su bila bezuspješna (Bell, Jennifer, Nestali u Libanonu: Bolna potraga za odgovorima traje 48 godina nakon građanskog rata, 2023).
Međunarodni centar za tranzicijsku pravdu (ICTJ) također je podržao Libanon u nastojanju da otkrije istinu o nestalima. S obzirom na to da nisu provedeni nikakvi sudski postupci i optužbe, čak i prikupljanje informacija u Libanonu postaje sve teže (Abdel Latif, Porodice nestalih u Libanonu, 2021).
Zajedničke bitke unutar društava
Građansko društvo, kako u Bosni i Hercegovini tako i u Libanonu, uporno izražava svoje zahtjeve za pravdom i napore u pronalaženju nestalih osoba. U BiH, bošnjačke porodice su osnovale 12 opštinskih udruženja za nestale (Hronešová, Kosti i priznanje, 2018). Majke Srebrenice i njihovi napori kulminirali su otvaranjem Memorijalnog centra Srebrenica. Njihov put ka pravdi nije bio lagan, posebno na početku kada ih vlasti nisu ozbiljno shvatale zbog toga što su žene iz ruralnih područja često neobrazovane (Khan, Amil, Znati gdje leži | Sjećanje na Srebrenicu, 2017). One neumorno podržavaju Međunarodnu komisiju za nestale osobe, dijeleći uzorke DNK-a i identificirajući tijela, kao i lične stvari. Do danas, više od 75 posto (7.607 osoba) nestalih osoba u BiH je pronađeno (Tesija, Vuk, et al, Međunarodni dan nestalih osoba obilježen u bivšim jugoslavenskim zemljama, 2023).
U Libanonu, napore za utvrđivanje sudbine nestalih pokrenulo je nekoliko organizacija, među kojima je i Odbor porodica otetih i nestalih osoba, koji je dobio podršku Međunarodnog komiteta Crvenog krsta (MKCK), Odbor za praćenje podrške libanonskih zatvorenika u izraelskim zatvorima i Podršku Libancima u pritvoru i egzilu. Jedna važna nevladina organizacija koja podržava ovu borbu je ACT za nestale osobe i njihova interaktivna platforma Fushat Amal (Prostor nade), na kojoj se prikazuju priče nestalih osoba. Žene imaju posebno važnu ulogu u vođenju ovih pokreta jer su mnoge njihove supruge bile otete (Abdel Latif, Porodice nestalih u Libanonu, 2021), što pokazuje rodni uticaj ovog problema prisutnog u oba postkonfliktna društva. Baš kao što su se Majke Srebrenice neumorno borile za pravdu za svoje nestale sinove i muževe (koji čine preko 90 posto nestalih u BiH), tako su se i žene u Libanonu borile da pronađu svoje nestale muškarce.
Nakon neumornog rada libanonskih udruženja porodica, posebno Odbora porodica otetih i nestalih osoba, formirane su dvije istražne komisije (2000-2001), a nakon njih i treća, zajednička libanonsko-sirijska komisija 2005. godine (Maalouf, Lynn, Bez rješenja za nestale osobe u Libanonu, 2016).
Međutim, ove komisije nisu dovele do bilo kakvih suštinskih nalaza. Predstavnici sigurnosnih službi među ostalima imenovani su od strane vlade kako bi istražili slučajeve preko 17.000 nestalih osoba u Libanonu, što baca sumnju na nepristrasnost njihovih nalaza u kontekstu opšte nekažnjivosti. Konačni izvještaj koji je proizvela jedna od komisija zaključio je da su većina nestalih najvjerojatnije mrtvi (ibid). Uznemireni nedostatkom djelovanja koje je preduzela vlada, udruženja porodica su nastavila neumorno se boriti, zahtijevajući da saznaju istinu o svojim nestalim voljenima, uključujući one otete od strane aktera tokom izraelske okupacije (Mowles, Chris, Izraelska okupacija Južnog Libanona, 1986) i sirijske intervencije u Libanu (Lawson, Fred H, Sirijska intervencija u libanonskom građanskom ratu, 1976: Objašnjenje domaćeg sukoba, 1984). Ovo dodatno komplicira već osjetljivo pitanje, jer se vjeruje da su neki od otetih prebačeni u zatvore i druge objekte za zadržavanje u dvije zemlje koje su vršile teritorijalnu kontrolu nad dijelovima Libanona do početka 2000-ih. Uprkos tim izazovima, porodice su nastavile boriti se za zakonodavnu reformu.
Uz podršku ICTJ-a, libanonski advokat Nizar Saghieh je 2010. godine kreirao Zakon o nestalim i prisilno nestalim osobama (Zakon 105). Najviša administrativna pravna instanca u Libanonu, Državno savjetodavno vijeće, priznala je pravo na saznanje 2014. godine. Nakon toga, porodicama je omogućen pristup prethodno povjerljivim arhivama koje je prikupila prva istražna komisija formirana 2000. godine (Tražeći istinu o nestalima u Libanonu: Intervju s Nizarom Saghiehom, 2014). Nova nada odjeknula je u odgovoru na donošenje Zakona 105 o nestalim i prisilno nestalim osobama u novembru 2018. godine. Ovaj zakonodavni korak koji je preduzela Administrativna i pravosudna parlamentarna komisija smatran je svjetlom nade za pravdu (El Bejjani Noureddine, Nour, Libanon se približava istini o nestalim i prisilno nestalim osobama, 2018). Ovaj zakon je uspostavio nezavisnu komisiju, Nacionalnu komisiju za nestale i prisilno nestale osobe u Libanonu (Vodič za Zakon 105 o nestalim i prisilno nestalim osobama: Pitanja i odgovori – Libanon, 2022), koja je zadužena za istraživanje sudbine nestalih osoba. Komisija je ovlaštena za iskopavanje masovnih grobnica i zaštitu uzoraka DNK-a (ibid), što su hitne mjere s obzirom na to koliko je dugo trajalo bilo kakvo djelovanje kako bi se riješio ovaj problem. Imenovanje članova Komisije dogodilo se 2020. godine. Vjerovalo se da će ovo graditi na rezultatima postignutim kroz civilni pritisak, uključujući pravno priznato “pravo na saznanje”.
Od tada, međutim, nisu preduzete nikakve mjere da se dalje unaprijedi ovaj proces pravde. S obzirom na višestruku krizu – političku i ekonomsku – s kojom se trenutno suočava Libanon, nade ostaju niske u pogledu bilo kakvog obnavljanja napora. Bez obzira na decenije pritiska civilnog društva, efikasno uključivanje državnih vlasti neophodno je za konkretne rezultate (Maalouf, Lynn, Bez rješenja za nestale osobe u Libanonu, 2016). Izvršna paraliza države predstavlja glavnu prepreku naporima civilnog društva.
U Bosni i Hercegovini, uprkos mnogim izazovima, usvojen je bez presedana sveobuhvatan zakon o nestalim osobama na državnom nivou. Parlamentarna skupština Bosne i Hercegovine usvojila je Zakon o nestalim osobama 2004. godine. S obzirom na strukturnu složenost inherentnu modelu upravljanja Bosne i Hercegovine, usvajanje ovog zakona može se smatrati ogromnim uspjehom. Jedna od predviđenih institucija je Institut za nestale osobe (INO), koji je zadužen za pronalaženje nestalih osoba i izdavanje potrebnih dokumenata u tom procesu. Uz stvaranje Fonda za porodice nestalih, ovo pokazuje snažan institucionalizirani pristup koji je rezultirao visokim postotkom pronađenih nestalih osoba.
Član 3 Zakona o nestalim osobama propisuje pravo da porodice nestalih saznaju za sudbinu nestalih članova prorodice i rodbine. Zakon propisuje odgovornosti entiteta za zaštitu ovog prava: Federacije BiH, Republike Srpske, kao i Brčko Distrikta. Obavezuje ih da pruže potrebnu pomoć i informacije tijelima koja su uključena u potragu za nestalima. Ta tijela uključuju Međunarodni komitet Crvenog križa, ICMP, Institut za nestale osobe i Crveni krst (Član 6, Zakon o nestalim osobama 2004, Bosna i Hercegovina). Slično Zakonu 105 u Libanonu, i Zakon o nestalim osobama u BiH sadrži pravnu definiciju “nestale osobe”. Zakon također utvrđuje protokol za podnošenje zahtjeva za traganje, kao i specifičnosti oko prestanka statusa nestale osobe. Kako bi se sačuvali prikupljeni podaci, također je stvorena Centralna evidencija nestalih osoba u BiH koju će održavati stručnjaci INO-a.
Današnja bitka
Nastavljaju se iskopavanja ostataka nestalih osoba u Bosni i Hercegovini. U 2021. godini, otkriveno je 80 žrtava uprkos izazovima uprkos izazovima i ogrničenjima vezanim za COVID-19 (Grebo, Lamija, BiH pronašla više nestalih osoba iz ratnog perioda u 2021. godini, 2021). Prošle godine, ostaci žrtve genocida u Srebrenici pronađeni su od strane Instituta za nestale osobe u Brčkom (Talha Öztürk, Mustafa, Bosna otkriva ostatke žrtve genocida u Srebrenici iz 1995. godine, 2023). Tokom prošlogodišnjeg komemorativnog skupa u Srebrenici u julu, sahranjeno je 30 novoidentificiranih žrtava (Kurtic, Azem, 30 žrtava Srebrenice bit će sahranjeno na komemoraciji genocida, 2023). U međuvremenu, porodice nestalih osoba u Libanonu ne mogu pronaći svoje voljene kako bi ih spustili na vječni počinak. Kako vrijeme prolazi, nade blijede.
Dok međunarodna pažnja na ove postkonfliktne zemlje opada, podizanje svijesti o borbi za istinu je jednako važno kao i prije. Na Dan nestalih, 30. augusta prošle godine, Balkanska istraživačka mreža Bosna i Hercegovina pokrenula je video kampanju sa članovima porodica nestalih (Stamatoukou, Eleni, BIRN BiH lansira video kampanju o nestalim osobama, 2023). U junu 2023, ICTJ i Odbor porodica otetih i nestalih osoba u Libanonuu objavili su knjigu pod nazivom Vjetrenjače naših srca, sastavljenu od kratkih priča 15 ženskih srodnika nestalih i prisilno nestalih osoba. Udruženja porodica i međunarodne organizacije i u Libanonu i u Bosni i Hercegovini nastavljaju osvjetljavati nejasnoću koja i danas progoni porodice nestalih, decenijama nakon završetka sukoba.

author: Yana Ghazi


text:
Sassja: Svi smo drugačiji ali imamo tu jednu zajedničku nit | Balkan Diskurs
Slobodan Blagovčanin
14. aprila, 2024.
Dama bosanskohercegovačke rap scene, prepoznatljivog glasa i stavova. U privatnom životu prije svega majka, zatim magistrica farmacije i radoholičarka. Sanelu Halilović Sassju poznajemo kao nekoga ko ima mnogo energije i konstantno traži pozitivne priče oko sebe.
Odrasla je i rođena u Tuzli koja je prepoznatljiva po svojoj interkulturalnosti. Sassja kaže da nije mnogo razmišljala o uticaju Tuzle na sebe dok nije počela da putuje.
„Volim Tuzlu, ali prije svega vjerujem u nju. Svugdje ima i dobrih i loših ljudi, ali jednostavno u Tuzli postoji taj momenat gdje na prvu nije bitno tvoje ime i prezime. Da ostatak Bosne i Hercegovine (BiH) nije takav kakav jeste ne bi se o Tuzli pisalo kao o nekoj ‘čudnoj zoni’. Nisam mnogo razmišljala o Tuzli na taj način dok nisam počela putovati i obilaziti ostale gradove u BiH“, govori Sassja.
Kako i sama kaže, to nije nametnutno ili nešto što naučiš. Jednostavno, u Tuzli se tako živi. Rado ističe da sa svojom porodicom i prijateljima slavi sve praznike. „Jedne prilike prijatelj je našao novu djevojku i svi smo ga ispitivali ko je, da bi nam on odgovorio: ‘Ma sve slavi, prava Tuzlanka'“, govori uz osmijeh.
Grad poznat po urbanoj kulturi i brojnim bendovima neminovno je uticao i na Sassju.
„Možda zbog toga jeste uticalo i na mene. Mislim da je Edo Maajka jednom prilikom rekao da je nevjerovatno da tako mali grad ima toliko repera, brejkera, rajtera… Možda se sada to malo razvodnilo jer smo svi našli svoj put za negdje dalje, ali u nekom trenutku to jeste zaista bilo tako. U jednom trenutku gledam oko sebe, svi nešto rade i baš su dobri u tome“, kaže Sassja.
Za početke karijere je, kaže, „kriva“ njena mama koja je Sassji kupila sintisajzer. Tako je počela učiti note, svirati pjesmice. Tokom odrastanja nije bilo lako doći do muzike, svi su slušali ono što su slušali njihovi roditelji.
„Tada nisam mogla znati da li je Dino Merlin uzeo pjesmu od Majkla Džeksona ili obrnuto. To su ta vremena, bila sam mala, nisam znala šta se dešava tu. Komšinica jedna starija, Melika, ona nam je puštala Majkla Džeksona. To je bila najkvalitetnija muzika do koje sam došla. Slušala sam stvarno sve: rap, rock, metal, kako sam do čega dolazila. Meni niko nije imao da kaže ko je Bob Marli“,  priča Sassja o svom odrastanju.
U nedostatku muzike i materijala za stvaranje nove, Sassja je već u periodu osnovne škole snimala i slagala dijelove muzike od Majkla Džeksona i tako sebi stvarala nove bitove i zvukove.
„Ja sam se igrala tako što sviram, pjevam i pišem. Tada još uvijek nisam znala za rap. Pisala sam i poeziju. U školi dobijemo domaći zadatak da napišemo pjesmicu o mami, ja je napišem i svidi mi se, pa onda napišem pjesmicu o svemu“, sjeća se ona.
Njena velika ljubav je i crtanje grafita sa kojima se prvi put srela u osnovnoj školi, zahvaljujući drugaru iz klupe koji je, kako kaže, nešto šarao po stolu. Kao jedno radoznalo dijete Sassja je odmah počela u svojoj svesci crtati grafite. Šetajući gradom počela je primjećivati grafite po zgradama, ali joj se nisu svidjeli. Kasnije će shvatiti i zašto je to bilo tako.
„Poslije u srednjoj školi ću upoznat’ momka koji crta te grafite, i tek tada ću saznati da je to ilegalno i da su zato tako ružni. Jer žure, da ih niko ne vidi da crtaju po zgradama. Poslije sam krenula i ja da ih crtam, ali na legalnim mjestima“, priča ona.
Za Sassjin lični razvoj postoje dvije tačke odrastanja koje ističe kao veoma važne, stvari koje su je oblikovale i usmjerile da ostane na „pravom putu“. Ističe da je u suprotnom veoma lako mogla završiti na ulici. Veliku ulogu u njenom odrastanju igrao je Tuzlanski tinejdžerski centar „Telex“.
„Mi smo se tu počeli skupljati, mama me vodila na časove engleskog, imali su čak i kompjutere. Onda sam vidjela da neki bendovi imaju tu probe, tako sam u ,,Telexu“ naučila svirati gitaru. Paralelno sam išla i u ,,Pozorište mladih“ gdje smo napravili predstavu ,,Čekat ću te“. Poslije se otvorilo ,,Pozorište Mladih Tuzle“. Iako sam imala velike izglede da završim na ulici, da mi se desi neki loš scenarij, pozorište je moju kreativnost usmjerilo na pravu stranu. Znala sam šta trebam a šta ne trebam da radim da bih mogla da budem dio društveno-angažovanih mladih. Družila sam se u ,,Telexu“, svirala, pjevala, ali sam uvijek znala gdje je granica, i poštovala sam je jer sam i ja htjela biti u toj predstavi koju volim“, kaže Sassja.
Otkriće Defence-a i Ede Maajke je bilo odlučujuće za početak njene muzičke karijere. Svoju prvu pjesmu Sassja je plaćala na tri rate.
„Od FM JAM-a prvo sam čula Edu Maajku i zalijepila sam se za njega, onda sam čula za Defence i booom! Njihove svirke, kakva su to ludila, šutke, grljenja. Onda je krenuo reggae sound, onda krenem to povezivat’. Kako sam se ovamo družila sa rokerima, jedino logično je bilo pravit’ reggae bend. Međutim, nisam znala koliko je teško okupiti ljude koji žele i koji znaju. Pa idemo proba prva, peta, ovaj hoće, ovaj neće, ovaj ne zna… A ja sam tada napravila tekst i tada došao internet do mene. Nađem reggae sound, intrumentale, besplatno ih možeš skinuti. Onda mi kažu ima tamo studio, 50 maraka, trebaš ti to otići snimiti. I tako odem, platim i snimim svoju prvu pjesmu ,,Ostavi da gori“. Platila sam je na tri rate. Bilo je premalo pjesama koje sam mogla slušat, pa sam odlučila napraviti svoje“, sjeća se Sassja.
Kada su pustili prvu Sassjinu pjesmu u poznatom tuzlanskom kafiću „Sloboda“, suze su same krenule.
„Prvu svoju pjesmu sam postavila na internet, ne znam da li je prošlo 10 dana, dešava se da Defence nastupa u ,,Slobodi“. Ja sam došla, kad puštaju moju pjesmu. Samo sam se ukočila, DJ Soul pušta moju pjesmu. Stala sam i samo počela plakat’. Došla sa društvom na svirku i on pusti moju pjesmu. To je nažalost bio zadnji koncert Defence-a u Tuzli“, dodaje ona.
Sassja koju poznajemo danas, dio je muzičkog pokreta FM JAM, koji od svog početka 1999. godine pa do danas radi na promociji muzike i kulture.
„FM JAM je nova kultura. Svi smo u FM JAM-u drugačiji, ali imamo tu jednu zajedničku nit. Ne mogu to opisati, mi to tačno vidimo i kod ljudi koji dođu i sa kojima pričamo, uvijek kažemo kada osjetimo tu nit: ‘Ma da, on je naš'“, kaže Sassja.
Kada je počinjala, tom su se muzikom bavili samo muškarci. Ističe da ne bi bila tu gdje je danas da je bila diskriminisana.
„Postoji neka vrsta diskriminacije, ali smatram da to nije namjerno jer tada kada sam počinjala muzikom su se bavili samo muškarci“, govori.
Najavljuje svoj plan i želju da se vrati u reggae sound, iako ističe da to nije nimalo lako, jer je prva žena koja to radi u Bosni i Hercegovini.
„Mislim da su ljudi sada spremni za taj žanr“, sa radošću govori Sassja, jer kako kaže, reggae je za nju uradio sve.

author: Slobodan Blagovčanin


text:
Brend Treehana: Širimo ljubav kroz odjeću | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
19. aprila, 2024.
Mlada modna kreatorka i osnivačica brenda Treehana, Tihana Todić, ljubav prema modi i kreativnosti razvila je još u djetinjstvu, kada je sa mamom i bakom prekrajala i šila novu odjeću za lutke.
Kako kaže, mama ju je kasnije učila da šije na mašini, ali ozbiljnija zainteresovanost nastala je tek kada je upisala dizajn tekstila i odjeće. Na Tehnološkom fakultetu je uz predmete na kojima ne uče šivanju, već više krajnjim procesima, većinom sama naučila sve vezano za ovu vještinu, kao i krojenje, koje je praksom nadograđivala. Iz ljubavi prema modi i stvaranju novih odjevnih predmeta, izrodila se ideja za preduzetničku ideju.
„Sve je počelo iz ljubavi prema modi i načinu odijevanja. Željela sam da i drugi ljudi imaju priliku to da vide i nose. Na tržištu su pretežno bile iste ili slične stvari, a upravo u to se i sama nisam uklapa kada je odjeća u pitanju. Tako da sam spojila privatno i profesionalno, te smo dobili brend ‘Treehana'“, govori ona.
Kako objašnjava, na svojim kreacijama radi gdje god stigne, odnosno gdje dobije ideju. Pravila jednostavno nema, pa ideje dobija tokom rada na postojećim modelima, čitanja, slušanja muzike ili šetnje. Većinu prodaje ostvaruje preko interneta, a od velike koristi su joj i društvene mreže.
Od trenutka kada su njeni radovi prešli u online svijet, dostupni su ljudima kojima se njen rad dopada i žele da ih nose. Ipak, počeci u ovom biznisu donijeli su sa sobom izazove.
„Najveći izazovi bile su mi društvene mreže koje sam do tada koristila isključivo za zabavu u slobodno vrijeme. Kompletan online svijet sada sam morala gledati iz druge perspektive. Sve one početne korake sam sama otkrivala i gradila, jer nisam došla u firmu koja je već imala razrađen sistem rada. Prevazići ovakve prepreke možete jedino istraživanjem, učenjem, upornosti i ne odustajanjem“, objasnila je ona.
Tihana ističe kako su društvene mreže i te kako značajne ne samo za male, već za sve biznise.
„Za relativno kratko vrijeme može doći do klijenata sa svih strana zemlje, odnosno svijeta, zavisno od ciljne grupe. Ako radite nešto iz ljubavi a ne samo zbog novca, nešto što je unikatno, smatram da će se to uz malo truda veoma dobro prepoznati na tržištu i samo istaći u masi. Ljudi vole ‘hand made’ proizvode, nešto što nije za masovnu proizvodnju. Takođe, treba biti kvalitetno, posvetiti pažnju i to se onda vidi, osjeti i prepozna“, priča Tihana.
Ova mlada kreatorka rado se odvaži na interakciju sa svojom publikom, te iskoristi društvene mreže za nove ideje. Nedavno je na Instagramu pitala svoje pratioce šta žele da predstavi u svojoj kolekciji.
„Pitala sam ih jer klijente uvijek treba osluškivati, ali svakako da u skladu sa svojim idejama, estetikom, ugradim njihove potrebe i onda smo svi zadovoljni. Odnos sa kupcima je i te kako važan. Trudim se da se svakom klijentu ponaosob posvetim, da im predložim, poslušam njihov prijedlog i želju za nekim proizvodom. To i jeste filozofija mog poslovanja, posvetiti se svakom kupcu ponaosob, za svakog kupca sašiti stvari baš po njegovim mjerama tijela“, objašnjava nam ona.
Kako primjećuje, njeni kupci najviše vole udobne i praktične stvari koje se ističu dizajnom.
„Koliko god da je nešto neobično, kod mene se ispostavilo da je bolje prodavano nego što sam očekivala. Obično takve stvari radim ‘za sebe’, onako kako mi nešto dođe, bez razmišljanja da li će biti previše. Nekad samo isiječem materijal makazama, sašijem i na kraju bude fantastičan rezultat, bez posebnog pravljenja krojeva, crtanja, biranja materijala“, dodala je Tihana.

author: Andrea Aleksić


text:
Enis Čišić: Od BiH do Marvela | Balkan Diskurs
Anja Zulić
22. aprila, 2024.
Bosanskohercegovački vizuelni umjetnik Enis Čišić je freelancer koji je opsjednut svojim poslom. Njegova prva druženja sa olovkom inspirisana sadržajem enciklopedija, slikovnica i televizijskog programa počela su osamdesetih godina prošlog vijeka.
Iako je upijao ideje iz različitih medija, kreativnost se najviše javljala nakon odgledanih animiranih ili igranih filmova kada bi Enis uzimao olovku i trudio se da na papiru reprodukuje ono što je vidio na ekranu. Sve do danas nije ga napustila jaka želja da se izražava kroz crtež.
„Dokaz mog interesovanja za vizuelni narativ su crteži koje sam našao u foto albumu a koji su nastali vjerovatno kada mi je bilo šest godina. Naime, to su bile scene borbe aviona koju sam gledao u nekom partizanskom filmu. Postavio bih avione i počeo crtati njihove pozicije, te dinamiku borbe u zraku sve dok papir nije bio u potpunosti išaran što znači da je ta sekvenca nastajala pred mojim očima dok sam je crtao. Nisam je odvajao kroz kadrove već je sve to bio jedan crtež dok papir nije postao zagušen linijama, a forme aviona se više nisu mogle prepoznati. Tek kasnije sam naučio koliko montaža slika ima bolji efekat i tada je nastao moj prvi strip“, prisjeća se Enis na početku našeg razgovora.
Između agencijskog posla i freelancinga
Prije nego je karijeru ilustratora i crtača stripova stavio na prvo mjesto, Enis je radio u reklamnoj industriji. Kako kaže, imao je potrebu da napusti agencijski posao. Želio je promjenu. Iako zahvalan na svemu što je naučio radeći u agenciji, želja da se posveti stripu bila je jača.
„To se desilo u trenutku kada sam dobio angažman za Marvel Comics i nije bilo moguće raditi na dva mjesta. Moja odluka je bila ispravna i jako bitna za karijeru. Da je nisam napravio vjerovatno ne bih bio ovdje gdje sam trenutno. Međutim, često to radim, mijenjam svoj tok jer volim promjene i trudim se što češće izlaziti iz komfor zone“, dodaje on.
Enisa interesuju i motivišu različite stvari. Do sada je radio ilustracije za knjige, pozadinske ilustracije za reklame, animaciju te storyboard za filmove. Surađuje sa različitim umjetnicima, od muzičara do režisera i pisaca. Govori da voli surađivati i družiti se sa ljudima koji znaju više od njega te da se ne ograničava u tome na koji način oblikuje svoje ili nečije ideje.
Strip scena na Balkanu
Strip je dio velike industrije i ide rame uz rame sa gejmingom i filmskom industrijom. SAD, Italija i Francuska su najproduktivnije zemlje u polju devete umjetnosti sa astronomskim brojem godišnjih izdanja.
Enis priča kako je Balkan imao dugu tradiciju stripa prije rata, te da su postojale ozbiljne strip revije i kultura čitanja stripova. Međutim, nakon rata situacija se promijenila. Strip scena na Balkanu se donekle razvijala, ali Bosna i Hercgeovina je zaostajala.
„Kod nas ne postoji niti jedan izdavač stripova, samo mali broj entuzijasta koji vjerovatno sami moraju finansirati svoja izdanja. Kod susjeda je mnogo bolje stanje, jer postoji dosta kvalitetnih strip izdavača. ,,Fibra“ je definitvno na prvom mjestu u Hrvatskoj te ,,Darkwood“ i ,,Veseli četvrtak“ u Srbiji“, govori on.
Dodaje da se Bosna može pohvaliti comic shopovima u nekoliko gradova i strip festivalima. Izdvaja Salon stripa u Laktašima, i Mostrip u Mostaru.
,,Ti ljudi rade odličan posao u promociji stripa kroz izložbe, tribine, predavanja, radionice i slično. Postoji interesantna statistika za koju sam čuo, a to je da na prostorima bivše Jugoslavije ima otprilike 47 strip festivala, što je veći broj nego recimo u čitavoj Francuskoj koja ima jaku strip scenu i ogromno tržište. Ali opet, svi crtači traže posao kod stranih izdavača jer na kraju broj čitalaca je na ovim prostorima nedovoljan da bi se moglo živjeti od te umjetnosti“, objašnjava Enis.
Njegovi dječački snovi su se ostvarili
Kao dječak Enis je vježbao crtanje gledajući u radove Marvelovih umjetnika. Precrtavao je Spidermana od John Busceme, a onda mu se pružila prilika da i on crta likove poput Spidermana, Iron Mana, Hulka. Angažman za Marvel Comics desio se kao rezultat dugogodišnjeg rada i malo sreće.
„Sreća je bila u tome da Marvelov skaut za talente, CB Cebulski dođe na ove prostore u potrazi za novim crtačima na festival stripa ,,Mafest“ koji se svake godine organizuje u Makarskoj. To je bila jedinstvena prilika da pokažem svoje radove. Bilo je dosta crtača iz regije i iskreno nisam očekivao da ću zaista dobiti posao. Nakon razgovora sa Cebulskim dobio sam nekoliko probnih strip scenarija. Naime, procedura je da izaberete jednu od tih skripti i uradite šest testnih strana stripa. Nakon što sam to uradio javili su mi da ću potpisati ugovor i odmah početi raditi na prvom projektu“, prisjeća se Enis.
Kroz strip oživio i opsadu Sarajeva
Ovog talentiranog crtača javnost je upoznala i kroz ilustracije stripa ,,Tajna Nikole Tesle“, nastalog po jednoj od priča iz zbirke ,,Tajna džema od malina“, poznatog bosanskohercgeovačkog pisca i novinara Karima Zaimovića (1971-1995) koji je preminuo pred kraj rata.
„Pisac i novinar Aleksandar Brezar je došao na ideju da se jedna od kratkih  priča iz zbirke ,,Tajna džema od malina“ pretoči u strip nakon čega je mene kontaktirao. Rad na tom stripu za mene je jako bitan jer sam dobio priliku da adaptiram djelić onoga što je Karim stvorio. To je ujedno bila i prilika da se oživi njegovo djelo kroz medij kojeg je Karim toliko volio. U strip sam unio mnogo svojih sjećanja iz perioda opsade. Želio sam vizualizirati prizore grada iz tog vremena i stvoriti portret grada kakvog se ja sjećam. Karim je pisao tekstove o stripu kao i scenarije za svoje buduće stripove u periodu kada sam ja čitao i maštao o tome da radim na nekom scenariju“, objašnjava Enis.
Kako nastaje strip?
Svi ljubitelji stripova cijene uloženi rad kako bismo u rukama imali to ,,gotovo djelo“, a Enis ukazuje koliko je crtanje stripa zapravo multidisciplinaran posao u kojem crtač mora biti direktor fotografije, dizajner likova i kostima, scenograf, kamerman i montažer. Svaki rad na stripu zahtijeva dužu pripremu, a koliko će biti posla zavisi od broja stranica i od kompleksnosti priče.
„Crtač stripova koji je dobro uvježbao zanat, kreativnim procesima prevodi tekst u slike i time nastoji ispričati priču. Sa tom pričom direktno ili indirektno komuniciraš sa publikom u nadi da ćeš probuditi u njima određena osjećanja i zato je strip bitan kao i bilo koja druga umjetnost“, kaže on.
Enisov rad počinje čitanjem stranice scenarija koju ,,prelomi“ u nekoliko slika koje opisuju prelaz između početka i kraja određene sekvence.
„Nakon toga crtam storyboard ili grubu skicu stranice. Inače mi je potrebno tri do četiri dana da završim jednu stranu koja ima u prosjeku pet do osam kadrova, dok sam recimo za Marvel morao raditi jednu stranu dnevno zbog kratkih rokova. Imam neki svoj ritam kojim dnevno uspijevam završavati zadatke, zavisno od projekta i rokova tako da ne obraćam pažnju na radno vrijeme“, pojašnjava on.
Ne gleda ekranizacije stripova
Iako je surađivao sa poznatim Marvelom, u sklopu kojeg postoji čitav serijal filmova baziranih na strip junacima, Enis rijetko gleda strip ekranizacije, jer je, kako kaže, sve postalo banalno i izgleda isto.
Kada je riječ o omiljenom stripu, teško mu je odvojiti samo jedan, jer su mu neki dragi samo zbog crteža, a neki zbog priče.
„Rekao bih da su mi jugoslovenske strip revije ,,Spunk“ i ,,Strip art“ uvijek inspiracija, jer sam tu otkrio evropske autore kao što su Jean Giraud Moebius i Juan Gimenez, a njihov uticaj na mene je neopisiv. Obojica umjetnika su surađivali sa Alejandrom Jodorowsky koji je planirao uraditi filmsku adaptaciju meni omiljenog romana ,,Dune“. Na tom projektu je Moebius crtao storyboard i dizajnirao likove, a nakon što je snimanje filma propalo Jodorowsky je uradio strip inspirisan djelom ,,Dune“ koji je crtao Juan Gimenez, pod nazivom Metabaroni“, sjeća se Enis.
Njegovi planovi za budućnost stalno mijenjaju, ali mu ciljevi, kaže, ostaju isti, a želi i nastaviti da radi stvari o kojima je maštao još kao dječak.
„Neke od tih snova je teško ostvariti ovdje pa je samim tim moj pravac usmjeren prema vani. Trudim se da povežem svoja iskustva korištenja različitih alata u vizuelnoj umjetnosti bilo da je strip, ilustracija ili animacija, jer smatram kako je danas bitno prilagoditi se. Tehnologija se mijenja, pa samim tim i alati koje koristim. Ono što je bitnije je to da ideje i koncepti moraju biti stub svega“, zaključuje Čišić.

author: Anja Zulić


text:
Mediji i informacijska pismenost: Bh. savremeni izazovi | Balkan Diskurs
Amir Barleci
26. aprila, 2024.
Medijska i informacijska pismenost čini važan segment u obrazovanju i odrastanju mladih ljudi. Može se svrstati u jednu od najbitnijih vještina 21. vijeka. Kao integralni sveobuhvatni koncept se smatra ključnom kompetencijom u društvu koje je doživjelo digitalnu transformaciju.
Doc. dr. Lamija Silajdžić sa Odsjeka Komunikologija na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu smatra da je medijska i informacijska pismenost veoma značajna u obrazovanju mladih koji su u današnje vrijeme najviše izloženi izazovima digitalnog okruženja, jer su među najaktivnijim korisnicima savremeno informacijsko-komunikacijskih tehnologija.
„Ova tema je važna u obrazovanju kako bi mladima osigurala poboljšanje kognitivnih, tehničkih i socijalnih vještina koje im omogućuje da kvalitetno koriste informacije kojima su izloženi danas“, navela je Silajdžić.
Koncept medijske i informacijske pismenosti u obrazovnom sistemu naše zemlje, prema Silajdžić, zastupljen je na nivou individualnog entuzijazma i angažmana nastavnog i nenastavnog osoblja, ali još uvijek nije strateški. Do sada, najviše je urađeno u Kantonu Sarajevo, usvajanjem Strategije i Akcionog plana za integraciju medijske i informacijske pismenosti u obrazovne sisteme, ali implementacija još nije počela.
U sferi visokog obrazovanja, kako je pojasnila Silajdžić, predmet Medijska i informacijska pismenost (MIP) izučava se na Fakultet političkih nauka i Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu.
Integracija MIP-a u obrazovni sistem
Emina Adilović, viša stručna saradnica za istraživanje u Institutu za društvena istraživanja Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu, smatra da je potrebno pričati o MIP-u od najranije dobi.
„Ne trebamo zapasti u zamku tzv. tehnološkog determinizma koji zagovara tehnokratski pristup i uvjerenje kako je danas moguće za sve društvene probleme rješenje pronaći u specifičnim alatima i programima, već je mnogo korisnije zauzeti pristup koji će pored pronalaženja korisnih digitalnih alata također uključiti i kritičko promišljanje o svim aspektima digitalnog, medijskog, informacijskog i algoritamskog oruženja, a što je, opet, moguće postići kroz integraciju MIP u obrazovni sistem“, mišljenja je Adilović.
Kao članica organizacionog tima IPILM kursa koji već godinama organizuje Univerzitet u Sarajevu u saradnji s kolegama sa nekoliko svjetskih univerziteta, Adilović je pojasnila da je to jedinstven primjer promicanja obrazovanja s ciljem razvijanja mislećih građana, jer nije projektno orijentisan, već je zasnovan na entuzijazmu studenata.
„Ovaj kurs je do sada uključio nekoliko stotina studenata širom svijeta koji u interkulturalnom okruženju imaju priliku učiti jedni od drugih o temi koja je zajednička za sve nas“, dodala je Adilović.
Inovativni i interkulturalni pristupi MIP-u
Kako kaže Adilović, svi studenti bez obzira na izbor studija mogu pronaći se u temama medijske i informacijske pismenosti.
„Dosadašnje iskustvo pokazalo je da je uvijek moguće pronaći inovativni pristup o ovim temama, u zavisnosti od trenutno aktualnih dešavanja i primjera koje studenti mogu iskoristiti kako bi bolje povezali ovaj koncept sa svakodnevnim fenomenima i poteškoćama, ali važno je uzeti u obzir da usvajanje MIP kompetencija predstavlja dugotrajan i cjeloživotni proces“, stava je Adilović.
Kada je riječ o značaju mentorskog procesa tokom kursa IPILM (Interkulturalne perspektive informacijske pismenosti i metapismenosti), naglasila je da je izrazito koristan s obzirom da se radi o raznolikoj skupini informacijskih stručnjaka sa različitim fokusom djelovanja, te dodaje da je uočena mogućnost interkulturalnog pristupa ovim temama.
„Na ovaj način studenti i polaznici kursa mogu dobiti uvide i komparirati različite primjere, te slučajeve iz okolina kojima drugačije ne bi mogli imati pristup, kao i međusobno upoznati kolege iz drugih sredina s kojima nerijetko ostaju u kontaktu i nakon završetka internacionalnog kursa“, kazala je Adilović.
Osvrnuvši se na odnos umjetne inteligencije i MIP-a, docentica Silajdžić je kazala da je umjetna inteligencija još jedan digitalni izazov koji je donijelo moderno doba a koji se može riješiti upotrebom MIP-a.
„Umjetna inteligencija može biti korištena i u dobre i u loše svrhe, odgovornost je na pojedincu“, dodala je Silajdžić.
Mladima, kao skupini koja može biti veoma ranjiva i podložna manipulacijama, Silajdžić i Adilović, poručuju da izdvoje vrijeme za kritičko promišljanje o informacijama koje čitaju i konzumiraju putem različitih medija, te raznolikost medijske i informacijske kulture iskoriste za vlastitu edukaciju i obrazovanje.

author: Amir Barleci


text:
Maja Milinković: Muzičarka koja spaja portugalski fado s bosanskim sevdahom | Balkan Diskurs
Amir Barleci
29. aprila, 2024.
Prije 16 godina, sarajevska kantautorica Maja Milinković je prvi put čula portugalski Fado (na portugalskom znači sudbina) i od tada joj je „sudbinski predodređen“, na način da je zajedno s ansamblom postala pionir u donošenju tog muzičkog žanra u Bosnu i Hercegovinu, spajajući ga s bosanskim sevdahom,  pa su temperament i meditativni karakter objedinjeni u jedno.
Milinković, višestruko nagrađivana i međunarodno priznata sarajevska kantautorica, za Fado je prvi put čula u interpretaciji Amálie Rodrigues još 2008. godine, koja je kraljica Fada i njena vječna inspiracija.
„Volim reći da je Fado pronašao mene. U početku je bila velika strast i ljubav na prvi pogled, a poslije se javila želja za daljim istraživanjem. Fado je u potpunosti promijenio moj život. Naučila sam novi, veoma zahtjevan jezik, upoznala muzičku kulturu, te sve je rezultiralo mojom dugogodišnjom karijerom u Portugalu“, kazala je Milinković.
Prema dostupnim informacijama, zapisi o muzičkom žanru Fado datiraju iz 18. stoljeća, a karakteriziraju ga tužne melodije i tekstovi, često o moru i životu siromašnih. Naziva se saudade – nostalgija, češnja za domom. Neki smatraju da je riječ o mješavini ritmova afričkih robova iz Brazila s tradicionalnom muzikom ruralnog Portugala, uz arapske utjecaje.
S obzirom da na portugalskom znači sudbina, Milinković vjeruje da je sudbinski bilo predodređeno da se javi i njena zainteresiranost i ljubav prema portugalskoj muzici i melosu. Osnovala je 2011. ansambl pod nazivom „Fado veradeiro“, koji je jedini u Bosni i Hercegovini, a godinu kasnije je snimila i svoj prvi Fado pod nazivom „Tudo isto e fado“.
Osvrnuvši se na taj period istakla je da je u momentu kada je njena ljubav prema Fadu uzela maha, odlučila da krene sa koncertima u Sarajevu. Ansambl je bio sa Mirzom Redžepagićem, kojeg Milinković navodi da je sjajni gitarista, koji sada radi fuziju flamenca i sevdaha.
„Bili smo pioniri u donošenju Fada u našu zemlju. Bilo je to potpuno iznenađenje za mene, ali i izazov od kojeg se ne može pobjeći. Krenuli smo sa koncertima (Baščaršijske noći, Kamerni Teatar 55) koji su bili jako dobro primljeni od strane publike, gdje sam nakon šest mjeseci došla do zaključka da trebam ići tim putem“, pojasnila je Milinković.
Dvije sestre blizanke
Upoređujući portugalski Fado s tradicionalnom bosanskom Sevdalinkom, navela je da voli reći da su Fado i Sevdah dvije sestre blizanke odrasle u različitim područjima jer Fado ima više temperamenta zbog Iberijskog poluotoka, a Sevdalinka je više meditativnog karaktera. Oboje, kako dodaje, su gradske, urbane, pjesme, koje pričaju o životu, ljubavi i češnji.
„Narativnog su karaktera, bez refrena“, istakla je Milinković.
Na svom albumu Fadolinka iz 2019. godine, Milinković je spojila fado i sevdah, pojasnivši da je to za nju bio prirodan proces umjetničkog puta, a i njen posljednji album pod nazivom Fadolinka 2.0, dostupan je na svim streaming platformama.
„Za mene je to bilo potpuno prirodno. Nakon što sam upoznala fado, vratila sam se svojim korijenima i napravila most pod nazivom Fadolinka između te dvije skulpture, jedne koja mi pripada po rođenju i druge koja me je prisvojila. Fadolinka je jako dobro prepoznata i prihvaćena, te je moj brend“, stava je Milinković.
Drago, rodno Sarajevo
Sa pjesmom “Kada dunja zamiriše” naša sagovornica osvojila je nagradu na Splitskom festivalu prošle godine, album “Kaftan D’Alma” nagrađen je 2021. pohvalama širom svijeta, dok je pjesma “Sarajevo u duši mi spavaš” tokom mjeseca februara bila prva na Itunes top listi u Ujedinjenim Arapskim Emiratima. Istakla je da joj svi ovi uspjesi gode, te da je divan osjećaj kada je vlastiti rad prepoznat od strane publike, ali i predstavlja obavezu i očekivanje da se svakog puta donese nešto novo, a opet svoje. S posebnim emocijama osvrnula se na pjesmu “Sarajevo u duši mi spavaš” koja je posvećena njenom dragom, rodnom Sarajevu.
„Važno je da je ta pjesma ušla u dušu Sarajlija, te da je prepoznata kao jedna od najljepših pjesama napisanih gradu Sarajevu na što sam jako ponosna i sretna. Ta pjesma je izjava ljubavi mome gradu. Gdje god išli po svijetu Sarajevo nikada ne izlazi iz vas“, nostalgična je Milinković.
Kada je riječ o aktualnim događajima na kojima radi, ali i planovima za budućnost Milinković kaže da je trenutno u fokusu priprema novog singla, te da sada ne bi mnogo pričala o tome, ali se nada da će proljetni singl naići na oduševljenje publike i dodaje da će još biti iznenađenja.
Zahvalila se svima koji prate njen rad i citirala misao od portugalskog pjesnika Fernanda Pessoa: „Da biste bili sjajni budite cjeloviti. Ništa Vaše ne preuveličavajte, ali i ne isključujte. Budite cjeloviti u svemu. Stavite sve što jeste u najmanje što radite. Na taj način u svakom jezeru mjesec sija čitav, jer živi visoko“.


text:
Jajačka tvrđava simbol otpora i čuvar nezavisnosti | Balkan Diskurs
Medina Čarkadžić
3. maja, 2024.
„Tvrđava Jajce i nakon 620 godina stoji kao simbol grada i nijemi svjedok burne historije“, o kraljevskom gradu započinje razgovor Slavica Drmić, nastavnica historije u osnovnoj školi „Jajce“ iz Kruščice.
Stari temelji
Da korijeni grada Jajce sežu sve do III stoljeća svjedoče temelji hrama boga Mitre. Ipak, Jajce je svoj najveći pečat dobilo u vremenu srednjovjekovne bosanske države ili Bosanskog kraljevstva. U tom periodu, tačnije 1396. godine, Jajce se prvi put spominje u pisanim dokumentima.
Osnivač grada je Hrvoje Vukčić Hrvatinić, veliki vojvoda bosanski i herceg splitski. Pod njegovom vladavinom grad je počeo da se razvija, te je započeta izgradnja tvrđave čije zidine i danas stoje kao podsjetnik na prošlost. Dolaskom Stjepana Tomaševića na vlast 1461. godine, grad Jajce postaje prijestolnica Bosanskog kraljevstva.
Vodič Franjevačkog muzeja Franjo Leovac pojašnjava kako je Stjepan Tomašević mlad preuzeo vlast, u prilično teškom trenutku.
„S jedne strane, trebao je preuzeti kraljevstvo koje je u tom periodu bilo respektabilno u okvirima svijeta Europe, a s druge strane moćno Osmansko carstvo dolazi sa Istoka i sa sobom donosi veliki broj vojske i želju za širenjem“, govori nam Franjo Leovac.
Velike sile pred vratima grada
Slavica Drmić pojašnjava da je tvrđava podignuta na uzvisini od 470 metara, a izgrađena je u vrijeme velikih osvajanja i teritorijalnih širenja u Evropi. Cilj izgradnje je bilo očuvanje nezavisnosti srednjevjekovne bosanske države, te zaštita moći tadašnjeg vladara Hrvoja Vukčića Hrvatinića. Međutim, ta namjena nije ispunjena.
Nakon što je 1462. godine kralj Stjepan Tomašević odbio platiti danak Osmanskom Carstvu, sultan Mehmed Fatih II poduzima vojni pohod na Bosnu. Naredne godine Bosna je pala pod vlast Osmanlija. Ipak, pobjeda je bila kratkotrajna, a uslijedio je buran period, ispunjen ratovima i bitkama.
„Nekih 70 godina nakon izgradnje tvrđave, kraljevska država Bosna pala je pod osmansku vlast. Ali tvrđava i grad Jajce su izdržali, te je i nakon te godine tvrđava stajala kao simbol otpora i čuvar nezavisnosti grada“, kaže Drmić.
Upravo zbog straha da će Osmanlije početi da prodiru u Bosansko kraljevstvo, Stjepan Tomašević je molio evropske vladare za pomoć ali je nije dobio. Kada su Osmanlije počele da zauzimaju neke dijelove kraljevstva, kralj je pobjegao iz Bobovca u Jajce, a zatim iz Jajca u Ključ. Međutim, kada se Stjepan Tomašević predao u Ključu, vraćen je u Jajce gdje je i pogubljen po naredbi sultana Mehmeda II.
Legenda kaže da je sultan Mehmed II naredio da kralj Stjepan Tomašević bude sahranjen na mjestu na kojem on ne vidi svoj grad, ali grad vidi njega. Grob se nalazi u Zastinju kod Jajca, gdje je 1888. godine arheolog Ćiro Truhelka iskopao kraljeve kosti, a 2004. godine je grob proglašen i nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine.
„Koncem 19. i početkom 20. stoljeća, ostaci Stjepana Tomaševića su kratko bili u Sarajevu, pa u Beču, pa su onda vraćeni u Jajce i dati Franjevcima na čuvanje“, priča Leovac.
Tokom  Prvog i Drugog svjetskog rata, kosti su se premještale iz samostana u crkvu kako bi se sačuvale od uništenja. Krajem 1995. i početkom 1996. godine ostaci su bili u Splitu. Tek 1999. godine vraćeni su u Jajce, gdje se i danas čuvaju u Franjevačkom samostanu.
Bitka za Jajce
„Nedugo nakon osmanskog osvajanja Bosne, u ljeto 1463. godine uslijedila je vojna akcija ugarskog kralja Matije Korvina kojom je uspio zauzeti veći dio sjeverne Bosne, uključujući i grad Jajce. On je osnovao Jajačku banovinu sa sjedištem u Jajcu“, objašnjava Drmić.
Zbog povoljnog položaja, te činjenice da su kroz njega vodili trgovački putevi ka Splitu, borba između Ugarske i Osmanskog carstva oko Jajca se nastavila sve do 1528. godine. Kako Drmić kaže, nakon skoro 130 godina svog postojanja, tvrđava je mahnula bijelom zastavicom jer teret ratova i teret odbrane nisu mogli izdržati ni stanovnici a ni ona. Godine 1528. Jajce dolazi pod vlast Osmanlija i ulazi u sastav Bosanskog sandžaka.
„Graditelj tvrđave nije uspio u svojoj namjeri da sačuva nezavisnost države niti da zaštiti svoju vlastitu moć, ali je uspio da se stoljećima kasnije tj. sve do današnjeg dana priča o borbi tada moćnih svjetskih carstava za jedan lijepi grad na obalama dvije rijeke, Plive i Vrbasa“, ističe.
Veliki grad sa neobičnim imenom
„Jajce je jedini grad koji ima kontinuet od srednjeg vijeka, vjerovatno i ranije. Od srednjeg vijeka i Bosanskog kraljevstva pa do danas ljudi još uvijek žive u gradu Jajcu i između zidina, što nemamo u drugim gradovima“, objašnjava Leovac.
Za ovaj grad vežu se brojne legende. Sa samim imenom tvrđave i grada povezane su čak tri.
„Prva legenda kaže da je tvrđava nastala po uzoru na dvorac u Napulju – Castello dell'Ovo, što je u prevodu s italijanskog ‘tvrđava jaje’ (dvorac jajce), te da je i grad po tome dobio ime Jajce. Smatra se da je u to vrijeme Hrvoje Hrvatinić imao jake i čvste veze sa Vladislavom Napuljskim. Druga legenda koja je u narodu prihvaćena jeste da je grad dobio ime zbog jajolikog oblika terena na kom je tvrđava izgrađena. A treća legenda kaže da su neimari prilikom izgradnje, radi jačanja strukture tvrđave, u malter miješali jaja, te da je grad tako dobio ime koje i danas nosi“, govori nam nastavnica historije Slavica Drmić.

author: Medina Čarkadžić


text:
Izgradnja zajedničke agende: Naučene lekcije sa konferencije Centra za postkonfliktna istraživanja za prevenciju zločina | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
6. maja, 2024.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i neprofitna organizacija Impunity Watch održali su u martu ove godine dvodnevnu konferenciju o sprečavanju zločina. Konferencija „Izgradnja zajedničke agende za prevenciju na zapadnom Balkanu” je održana u glavnom gradu Crne Gore, Podgorici. Na konferenciji su se okupili predstavnici civilnog društva iz bivše jugoslavenske regije i šire. Ciljevi konferencije bili su višestrukim: jačanje regionalne saradnje, identifikacija budućih zajedničkih akcija i promicanje solidarnosti sa i među društvima postkonfliktnih područja.
„Ova konferencija je došla u pravo vrijeme s obzirom da se susrećemo s mnogobrojnim izazovima. Najnoviji izvještaj Povjerenice za ljudska prava, Dunje Mijatović je istaknuo ključne negativne trendove u regiju, uključujući rastuću glorifikaciju [ratnih zločinaca] i revizionizam od političkih i intelektualnih elita“, kazala je Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja.
Prema njenim riječima, govor mržnje i progon aktivista, segregirani obrazovni sistem, destruktivna transgeneracijska dimenzija sukoba, rodno nasilje, iskrivljivanje narativa i preko medija, samo su neki od problema s kojima se susreće Zapadni Balkan. Zbog navedenog, kako je dodala, ključno je jačati solidarnost između predstavnika civilnog društva i međunarodne zajednice kako bi definisali zajedničke akcije, strategiju i metodologiju rada Koalicije za prevenciju genocida i masovnih članova na Zapadnom Balkanu.
Koalicija su 2017. Godine osnovali CPI i Ujedinjeni narodi (UN) kako bi olakšali transnacionalnu saradnju u prevenciji zločina. Osnivanje je uslijedilo nakon šest godina seminara o prevenciji genocida koje je vodio CPI, a na kojima je prisustvovalo više od 120 organizacija civilnog društva.
Otpor revizionizmu i trijumfalizmu
Tema revizionizma i trijumfalizma genocida obrađena je u panelu pod nazivom „Civilno društvo i prevencija: suprotstavljanje sve većem poricanju i revizionizmu“. Stavovi izraženi tokom panela također su ponovljeni i od strane glavnih govornika izvan panela.
Thomas Unger iz Impunity Watch-a izjavio je da smatra porast poricanja i revizionizma simptomom neuspjeha kako domaćih vlada tako i međunarodne zajednice.
„Na vladama je primarna odgovornost. Također, mislim da je međunarodna zajednica napravila puno grešaka. Interesantno je vidjeti da su propusti međunarodne zajednice, posebno u tranzicijskoj pravdi, uvijek zanemareni“, pojasnio je Unger.
Sonja Biserko iz Helsinškog odbora za ljudska prava Srbije, naglasila je važnost civilnog društva u regiji ali i međunarodnih grupa, pojedinaca, novinara i drugih koji su doprinijeli istraživanju događaja tokom ratova na Balkanu. Dodala je da su ratovi devedesetih godina najviše dokumentovani u historiji, ali da je sada vrijeme sa se suočimo s interpretacijama.
„Civilno društvo ima ključnu ulogu u procesu suočavanja s prošlošću i izgradnje budućnosti zasnovane na istini i pravdi“, smatra Biserko.
Video porukom prisutnima se obratila Alice Wairimu Nderitu, specijalna savjetnica za prevenciju genocida generalnog sekretara UN-a. Navela je da kao predstavnici civilnog društva, u mnogim slučajevima kao predstavnici žrtava i samih preživjelih, imaju ključnu ulogu.
„Zajedno, bili ste na čelu zagovaranja i promoviranja odgovornosti te podrške pomirenju, memorijalizaciji i sjećanju. Za to ste podnosili izazove i često rizike. Pohvaljujem vaš rad i vašu borbu“ istaknula je Nderitu.
Podsjetila je da su prošle gotovo dvije decenije od kraja nasilnog sukoba u regiji i gotovo 30 godina od genocida u Srebrenici, ističući rastuću potrebu za kolektivnim naporima kako bi se olakšala prevencija zločina.
„Nedostatak odgovornosti i potpunog pomirenja, kao i kontinuiranog iskrivljivanja i poricanja genocida, ratnih zločina, zločina protiv čovječnosti, sve to ukazuje na pokazatelje rizika za takve zločine koji su navedeni u okviru analize koju je uradio moj ured, a za koji znam da vaša Koalicija koristi za unapređenje rada u regionu“, kazala je Nderitu, istaknuvši da nadgledanje, analiziranje i alarmiranje po potrebi, govori o odgovornosti koju je civilno društvo preuzelo na sebe.
Nataša Kandić, Fond za humanitarno pravo, istakla je teškoće s kojima se suočava civilno društvo u regiji, naglasivši da nakon više od deceniju je suočeno s praznim obećanjima vlasti.
„Što se tiče civilnog društva, posebno REKOM mreže pomirenja, nastavili smo s dobrim radom. Možda bih mogla reći da smo zamijenili institucije jer je samo ova mreža uspjela registrirati sve žrtve, primjerice, na Kosovu i u ratu u Hrvatskoj, bez obzira na etničke granice. Međutim, to nije dovoljno jer sada se suočavamo s potpunim zastojem zbog poricanja umjesto tranzicijske pravde u suočavanju s prošlošću“, izjavila je Kandić.
Ahmed Kulanić, Memorijalni centar Sarajevo, naglasio je nedostatak borbe protiv poricanja i revizionizma, kao i nedostatak proizvodnje relevantnih materijala koji bi se tome suprotstavili.
„Zbog dopuštanja ratnim zločincima da budu domaćini u televizijskim emisijama, mi im dajemo prostor da govore. Zatim neko izreže dio tog govora i podijeli ga na društvenim mrežama. I na neki način, krivim i njih, ali više krivim nas same i govorim u ime svoje institucije, da mi već 27 godina nismo proizveli relevantne materijale kako bismo se tome suprotstavili“, kazao je Kulanić.
Marlies Stappers, izvršna direktorica i osnivačica Impunity Watch je izrazila duboku zabrinutost zbog glorifikacije ratnih zločinaca i negiranja činjenica, ističući da to ima ozbiljan uticaj na ljudska prava i mir u regiji. Također je naglasila važnost dugoročnih pristupa i solidarnosti, posebno ističući važnost uključivanja žrtava u procese tranzicijske pravde.
„Mislim da ako zaista držimo žrtve u srcu naših strategija, sve je lakše. Lakše je tako da ostanemo dosljedni svom radu jer žrtve ne zaboravljaju. One znaju kakve su njihove potrebe. I znaju šta je potrebno da se uradi da se te potrebe zadovolje“, kazala je Stappers.
U svom posljednjem obraćanju u regiji kao povjernica za ljudska prava Vijeća Evrope, Dunja Mijatović, istakla je važnost podrške za projekte koji doprinose procesu izlječenja i osiguravaju da se zločini ne zaborave. Posebno je naglasila ulogu umjetnosti u suočavanja s prošlošću, osvrnuvši se na posjetu Nacionalnom teatru Crne Gore, gdje je prisustvovala predstavi o ratnim zločinima u Štrpcima. „Doživjeli smo samo mali dio patnje koja je i dalje prisutna kod porodica i preživjelih ovog užasnog zločina“, dodala je Mijatović.
Govoreći o odgovornosti političkih lidera, Mijatović je naglasila potrebu za promjenom kursa vlada u regionu, objašnjavajući da nema opravdanja za nečinjenje ili prebacivanje odgovornosti na prethodne vlade. Navela je i važnost angažmana mladih i podrške za ljudska prava i aktivizam, ističući da je njihova participacija ključna za izgradnju budućnosti regije.
„Ako niste dostupni, ako niste osoba koja može zaista biti tamo kada je potrebno, onda vidimo dodatni problem, jer je bit da smo zajedno na prvoj liniji,“ zaključila je Mijatović.
Na kraju panela je zaključeno da tranzicijska pravda zahtijeva šire i složenije djelovanje. Naglasak je stavljen na medije, vladavinu prava, civilno društvo i povezivanje ovih aspekata putem angažmana međunarodne zajednice.
Žrtve i reparacije
Na drugom panelu pod nazivom „Žrtve & reparacije: Lokalna perspektiva“, sutkinja Graciela Gatti Santana, predsjednica Međunarodnog mehanizma za krivične tribunale, putem video poruke je istaknula važnost sudskog nasljeđa za regiju Zapadnog Balkana.
„Jasno je da naš rad ne završava sa izricanjem presude. Kao čuvar ovog naslijeđa, Mehanizam ostaje odlučan u svojoj misiji da sačuva i osigura pristup sudski utvrđenim činjenicama, kako bi se poštovale žrtve i kako bi se bolje služili širi ciljevi međunarodne krivične pravde, uključujući prevenciju“, kazala je Santana.
Važnost razmatranja reparacija iz perspektive žrtava i njihovu potrebu u društvu, istakla je Stappers, naglašavajući da reparacije imaju potencijal da pruže podršku žrtvama na različitim nivoima i da donesu konkretne rezultate koji mogu promijeniti živote žrtava. Ona smatra da je važno da reparacije budu inkluzivne i da obuhvate sve žrtve, te da njihova primjena treba težiti socijalnoj inkluziji i prevenciji podjela u društvu.
Selma Korjenić, Trial International, Bosna i Hercegovina, istakla je važnost uloge civilnog društva i žrtava u procesu reparacija, naglašavajući da su civilno društvo i žrtve morale biti aktivno uključene u zagovaranje, podizanje svijesti i borbu za mjere reparacija.
„Rad na reparacijama kao dio suočavanja s prošlošću i procesa tranzicijske pravde na Zapadnom Balkanu nije lagan. Moramo osigurati, u stvarnom svakodnevnom životu, zadovoljenje potreba preživjelih na temelju pristupa usmjerenog na preživjele. Kada osnažujete preživjele, to znači biti podrška. Oni su sposobni biti svoj glas“, kazala je Korjenić.
Daliborka Uljarević, Centar za građansko obrazovanje, Crna Gora, navela je da postoji sistemski pristup zanemarivanja pitanja suočavanja s prošlošću i reparacija, što dodatno otežava napore civilnog društva u tom smjeru. Također ukazuje na regresiju koja se događa u posljednjih nekoliko godina, što ozbiljno narušava dosadašnje napore civilnog društva. Osvrćući se na istraživanja provedena u prošloj godini, Uljarević je navela, duboku polarizaciju i politizaciju crnogorskog društva. Naglasila je važnost edukacije i obrazovanja kao ključnih faktora u procesu suočavanja s prošlošću i osiguranju pravednih reparacija za žrtve.
Branko Ćulibrk, Omladinski centar KVART, Bosna i Hercegovina, smatra da su rad s mladima i pomirenje ključni za postizanje društvenih promjena. „Fokusirali smo se na stvaranje programa za rad s mladima, ali smo također shvatili da neke stvari ne možemo sami postići. Bitno je uključiti lokalnu zajednicu kako bismo stvarno promijenili društvo“, istaknuo je Ćulibrk.
Na panelu je naglašena potreba za širom političkom agendom za reparacije, s fokusom na žrtve, ali isto tako uz uključivanje šire društvene zajednice i struktura. „Pravda zahtijeva priznanje, a aktivizam, politički pristupi i regionalna integracija mogu donijeti značajne promjene. Suradnja s međunarodnim partnerima je ključna za postizanje napretka, zaključila je moderatorica Stappers.
Psihosocijalna podrška i obrazovanje
Na panelu „Liječenje (od) prošlosti: Psihosocijalna podrška i obrazovanje“, Margareta Blažević iz Inicijative mladih za ljudska prava Hrvatske, naglasila je važnost obrazovanja i rada s mladima na temama koje se tiču suočavanja s prošlošću i tranzicijske pravde, kao i aktivizma i zagovaranja. Istakla je da je rad s mladima posebno važan jer mladi nisu samo resurs društva u sadašnjosti, već i predstavnici budućnosti kojoj težimo.
Šarić je također naglasila da Centar za postkonfliktna istraživanja u radu koristi inovativne mehanizme, kako u formalnim, tako i neformalnim a sve s ciljem da dopre do mladih i osnaži ih. Istakla je važnost regionalne saradnje i multidisciplinarnog pristupa.
Jasna Zečević iz Centra za terapiju i rehabilitaciju žena „Vive Žene Tuzla“ objasnila je da centar radi na uspostavljanju saradnje s drugim organizacijama kako bi podržao svjedoke, educirao profesionalce i radio na prepoznavanju traume i ljudskih prava. Dodala je da je i dalje važno raditi na prepoznavanju traume za sve strane sukoba i pronalaženju zajedničkog jezika.
Jasminu Lazović, Heartefact, Srbija, istakla je da je jako malo urađeno na institucionalnoj razini, ali da civilno društvo aktivno otvara raspravu o prošlosti i suočava se s njenim naslijeđem. Naglasila je ulogu umjetnosti u ovom procesu, navodeći: „Umjetnost služi kao moćan alat za pričanje činjenica, dijeljenje iskustava i pozivanje ljudi da suosjećaju s iskustvima drugih.“
Kate Fergoson, Protection Approches, Velika Britanija, je objasnila kako se primjećuje zatvaranje prostora za umjetnički izraz, kako u ovoj regiji, tako i drugdje, ističući to kao savremeni izazov. Naglasila je paradoks u kojem se prostor za izražavanje smanjuje kada je riječ o unapređivanju prava drugih, dok istovremeno raste prisutnost onih koji žele ograničiti ta prava, koristeći se paradoksalno slobodom izražavanja i govora.
Suočavanje s prošlošću i moderne tehnologije
Civilno društvo i mediji imaju ključnu ulogu u suočavanju s prošlošću u doba novih tehnologija, jedan je od zaključaka panela pod nazivom „Civilno društvo & mediji; Suočavanje sa prošlošću u dobu modernih tehnologija“. Na ovom panelu otvorena je diskusija kako digitalne platforme, društvene mreže i ostale tehnologije se mogu koristiti kako bi se promovisala istina, dijalog i pomirenje u postkonfliktnim društvima. Također će se razmatrati izazovi s kojima se susreću civilno društvo i mediji u pristupu ovoj temi u digitalnom dobu, kao i mogućnosti za inovativne pristupe i suradnju u ovom važnom području.
Moderirajući panel Branka Vierda iz Hrvatske istakla je veću potrebu za razmatranjem izazova i prepreka u korištenju novih tehnologija, te ulogu i potencijalnu saradnju između civilnih društava i medija u informiranju javnosti, posebno mladih generacija, o historijskim činjenicama i masovnim kršenjima ljudskih prava u prošlosti.
„Sa dokumentacijom o ratnim zločinima i izvještajima o ratnim zločinima, što je kompleksno, višeslojno, zahtijeva dodatnu kontekstualizaciju, i ta kontekstualizacija je teška jer za pet godina, ili možda čak i u jednoj godini, htjeti ćete nešto dodati nešto. I to je to čak i kada proizvodite sadržaj u klasičnom obliku, uvijek postoje dodatna pitanja; ali s formama koje su toliko sažete poput TikToka ili Instagrama, zadatak postaje više nego težak“, kazala je Vesna Teršalić iz Documente, Hrvatska.
Sofija Todorović iz Inicijative mladih za ljudska prava, Srbija, govorila je o potrebi širenja svijesti i mijenjanju percepcije kako bismo se suočili s prošlošću na temelju istinitih činjenica.
„Postoji ova monoetnička jednostrana verzija sjećanja, postoji ova militarizacija, stalno prisutni ratni zločinci svuda. Dakle, zapravo, ono što smo pokušavali u neku ruku, je na neki način promijeniti paradigmu narativa“, istakla je Todorović.
Mirza Avdić iz Centra za istraživačko novinarstvo Sarajevo naglasio je važnost suočavanja s govorom mržnje u online medijima. U protekle dvije godine, pojasnio je da su primijetili 97 različitih narativa govora mržnje u online medijima u Bosni i Hercegovini, posebno usmjerenih prema temama spola, etniciteta i migrantima. Glavni akteri ovih narativa su politički lideri, ključni donositelji odluka i influenseri.
Avdić ističe da trenutno ne postoji zakonski okvir za borbu protiv govora mržnje u BiH te da se jedino može provesti proces praćenja takvog sadržaja kako bi se online prostor učinio osjetljivijim.
____________________________________
Ovaj članak je nastao nakon regionalne konferencije o prevenciji zločina koju su organizovali Centar za postkonfliktna istraživanja, Impunity Watch i Koalicija za prevenciju genocida i masovnih zločina na Zapadnom Balkanu u martu 2024. godine u Podgorici, Crna Gora. Konferencija je omogućena uz podršku komesara Vijeća Evrope za ljudska prava, Fonda Rockefeller Brothers, Ministarstva vanjskih poslova Italije, Evropske unije u BiH i UNDP-a BiH (u okviru programa Podrška EU izgradnji povjerenja na Zapadnom Balkanu).

author: Balkan Diskurs


text:
“Djeca Sarajeva”: Odjeci ubijenog djetinjstva | Balkan Diskurs
Ivana Perić | Julien Laumann | Lucía Duran | Sydney Gdański
7. maja, 2024.
Teško je razumjeti ubistvo djeteta. Namjerno i nemilosrdno ciljanje djece tokom opsade Sarajeva tragično ilustrira kontrast između dječje nevinosti i brutalnosti rata. Da bi se obilježio početak okupacije Sarajeva, dokumentarni film “Djeca Sarajeva” premijerno je prikazan 4. aprila u Gradskoj vijećnici Sarajevo.
Film je rezultat saradnje između Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Memorijalnog centra Sarajevo, zajedno sa britanskom producentskom kućom, Pinch Media. U svom govoru, osnivačica i predsjednica CPI-a, Velma Šarić, naglasila je važnost stvaranja filmova poput ovog, koji prikupljaju i čuvaju narative žrtava i njihovih porodica.
U kontekstu Dana sjećanja, 5.maja, posvećenog ubijenoj djeci tokom opsade Sarajeva, dokumentarni film “Djeca Sarajeva” prikazuje četiri priče o djeci žrtava i njihovim porodicama. Njihovi pogledi oblikovani ličnim vezama sa žrtava nude posebnu perspektivu kroz koju se tragedija percipira.
„Jedno od desetoro djece je ubijeno snajperom [tokom opsade]“, izjavio je Fikret Grabovica, predsjednik Udruženja roditelja ubijene djece opkoljenog Sarajeva 1992-1995, dodavši da su „najčešće ubijani u trenucima druženja, igre i opuštanja, i nakon dugih perioda skrivanja u skloništima i podrumima, djeca bi konačno izašla van da se igraju i nesvjesno postajali mete ubica koji su ih čekali. Znamo da onaj ko ubija snajperom tačno zna na koga ispaljuje smrtonosni hitac“. Druženje i igra su ključni elementi razvoja djece, a ipak, djeca Sarajeva su gubila živote tražeći ih.
Markova pogibija, kako je ispričao njegov brat, Miroslav Lukić, zasnovana je na sjećanjima njihove majke. Prije nego je granata pala i ubila Marka 26. jula 1995. godine, sa porodicom je trebao krenuti u Hrvatsku, a zatim dalje za Italiju. Iz perspektive djeteta, život koji su izgradili u svom rodnom mjestu je sve što znaju, i rastanak od voljenih je ključni trenutak.
Marko je otišao da se oprosti od svojih prijatelja i bake. Ispaljena je granata. Pogodila ga je. „Umro je u naručju svojih prijatelja s kojima se oprostio samo nekoliko minuta prije,“ primijetio je Miroslav.
Kad su bili na korak do bolje budućnosti u novom sigurnom utočištu, tragedija je rezultirala time da njegova porodica nikada nije otišla u Italiju. „To je nešto na što sam zapravo ponosan“, kaže Miroslav. Dok se prisjeća ove bolne uspomene, Miroslavove oči ukazuju na tugu, prenoseći neku dubinsku napetost i unutarnju borbu koja prijeti da ga preplavi u bilo kojem trenutku. Gledalac se uranja u njegovu ranjivost, dok svjedočimo emocionalnom teretu koji je opsada Sarajeva imala na djecu poput Miroslava.
Kemal Karić bio je beba kada je počela opsada Sarajeva. Dok se njegova majka kretala prema skloništu, granata je pala iza nje. Ubila ju je, dok je beba Kemal, kojeg je čvrsto držala u naručju, preživio. Kemal je izgubio nogu, čime je postao najmlađa civilna osoba koja je ranjena tokom opsade.
Kemal se teško sjeća 13 operacija koje je morao podnijeti zbog povreda koje je pretrpio tog dana kada je njegova majka ubijena. Ono što pamti su nesigurnosti koje je doživljavao zbog svog fizičkog izgleda dok je odrastao. Kao i svako dijete, Kemal je želio pripadati. „Nisam htio nikome reći da nemam nogu. Želio sam biti kao druga djeca“, rekao je Kemal. Sada, kad je stariji, kaže da je prevazišao taj strah i više nije nesiguran i sramotan da podijeli svoju priču s bilo kim. Sada vidi gubitak svoje noge i svoje majke kao dio sebe. „Nije mi problem prići djevojci, reći joj da sam Kemal, da sam izgubio nogu, da nemam majku zbog rata.“
Dok gleda film, gledalac ne može a da ne osjeti sažaljenje prema Kemalu dok priča o svojim djetinjim nesigurnostima i želji da pripada. Njegovo putovanje prema prihvatanju sebe i prevazilaženju tih nesigurnosti svjedočanstvo je njegove snage i hrabrosti. Upečatljivo je kako je prihvatio svoje fizičke razlike i pretvorio ih u izvor snage umjesto stida.
Većina nas živo pamti naše rane interakcije s roditeljima. Za Kemala, one nedostaju. „Ne sjećam se zagrljaja, ne sjećam se ničega. Nemam apsolutno ništa od nje…“, kaže Kemal, dok odmiče pogled od kamere. Iako je fizički odsutna, osjeća majčinu prisutnost i roditeljske savjete u svakodnevnom životu: „Kada mi je najteže, kao da me gura naprijed […] Siguran sam da gleda odozgo.“ Odsustvo majčine fizičke prisutnosti opipljivo je u Kemalovoj priči, ali duboki uticaj koji je imala na njegov život je neosporan. Njegov cilj je da počasti uspomenu na majku postajući čovjekom na kojeg bi bila ponosna, iako nikada nije imao priliku da je upozna. Kemalova želja da učini svoju porodicu ponosnom odjekivat će kod mnogih mladih koji se snalaze u samostalnosti. Bez obzira na ovu sličnost, Kemalovo putovanje oblikovano je traumom rata, koji mu je oduzeo majku, razlikujući ga od puteva njegovih vršnjaka. Njegovo nepokolebljivo vjerovanje u njezino duhovno vođstvo i njegova odlučnost da je učini ponosnom odražavaju trajnu vezu između majke i djeteta, koja nadmašuje i smrt. Dok će ožiljci njegovog djetinjstva ostati s njim, gledalac je pogođen Kemalovim pozitivnim pogledom na život. „Mislim da je sretna zbog onoga što sam postigao“, zaključuje.
“Djeca Sarajeva” jasno pokazuje da je bilo mnogo djece u Sarajevu koje su imale izuzetno direktno i nasilno iskustvo smrti. Kao Miroslav i Kemal, i Muhamed Kapetanović to je doživio na vlastitoj koži. Ispričao je kako je sunčan dan prolazne radosti brzo postao noćna mora. „Na dan kada sam ranjen, 22. januara 1994, bilo je snijega, ali bio je sunčan dan, pa smo izašli napolje. […] U jednom trenutku granata je pala iza naših leđa.“
Dok je Muhamed bio jedna od direktnih žrtava bombardovanja, njegovi roditelji imaju vlastite bolne uspomene na taj dan. Hamed, njegov otac, vraćao se s posla i zvao je sina da dođe u kuću na doručak, a on je odgovorio „sad ću“. Počele su padati granate. Jedan čovjek mu je ponudio svoj automobil da preveze ranjene i Hamed je ušao s njim. Tog dana je poginulo šestoro djece, uključujući dvije sestre, kojima je Hamed pokušao pomoći. „Što mi se urezalo u sjećanje je da je vozač rekao da ne uzimamo djecu koja su masakrirana i umiru, već da uzimamo one koji imaju šansu za spas,“ kazao je Hamed, dok rekreira scenu svojim rukama i potreseno klima glavom. Hamedova poruka jasno dolazi do gledaoca. U ratu nema vremena, energije, ni resursa da se brine za svakoga, nema mjesta za pravo tugovanje.
Hamed i njegov sin Muhamed, ne samo riječima već i svojim govorom tijela, pokazuju nam koliko su patili tokom dana opsade. „Na početku rata nismo razumjeli što su granate, što su opasnosti,“ kazao je Muhamed. To je kontrast između dječje nevinosti i brutalnosti rata, koji dokumentarni film “Djeca Sarajeva” prikazuje. Djeca koja su vjerovala u mogućnost mirnog dana da izađu i igraju se, umjesto toga su našla smrt i tugu. Dio te tuge pretvorio se u potragu za pravdom. Za Muhameda, to znači pravdu za sebe i za svoje prijatelje koji nisu preživjeli. Zato je Muhamed prihvatio poziv Haškog tribunala da svjedoči u slučajevima protiv Stanislava Galića i Ratka Mladića. „Veoma sam ponosan što je bio dovoljno hrabar da ode u Hag i dokumentuje što mu se dogodilo. Ne samo njemu već i njegovim prijateljima, komšijama,“ izjavio je Hamed.
“Djeca Sarajeva” nije samo priča o prošlosti, već živa historija onoga što život danas znači za sve te žrtve. Muhamed, sada 39-godišnjak, i dalje se pita šta može natjerati osobu da organizuje napad na civile. „Uvijek se pitate […] Kako to možeš učiniti, a da te savjest ne izjeda živog?“ Muhamed se pita, dok pokušava pročistiti grlo, nakašljavajući se i prisjećajući se suđenja u Haagu.
S posebnom tugom prisjeća se svog prijatelja Danijela. „Kada god vidim njegovu majku, uvijek se sjetim Danijela. Uvijek razmišljam o tome što bi postao u životu. Jednostavno ne možete preći preko činjenice da ga je netko uzeo, ubio.“
„Pokušajte objasniti djetetu da ne smije izlaziti napolje“, navela je Barbara Jurenić, majka Danijela Jurenića. Tokom opsade, Barbara se brinula za sigurnost svoje djece: „Cijelo vrijeme me je nešto upozoravalo – ako je metak ispaljen, to je znak da ne puštam djecu vani.“ Ali Barbara se sjeća 22. januara kao posebno mirnog dana, naglašavajući odsustvo upozoravajućih znakova. Tog skromnog dana 1994. godine, njen 11-godišnji sin Danijel, zajedno sa još petoro djece, poginuo je od granatiranja dok su se sankali blizu svojih domova.
Kada su se čule granate, Barbara je potrčala napolje usred napada kako bi pronašla svog sina. Među dimom i zvucima dječjeg plača, pronašla je Danijela kako leži licem prema dolje, mrtav u snijegu. Do dana današnjeg, Danijelova uspomena živi kroz Barbaru, koja kaže da nema dana da ne misli na njega i na strahote koje su se dogodile tog januarskog dana.
Majčinska ljubav ne poznaje granice. Barbarina hrabrost je svjedočanstvo tome. Ono što utiče na gledaoca je kako je ona stavila po strani svoju sigurnost u nastojanju da spasi njega. Njen izuzetan prikaz hrabrosti je nešto što nijedan roditelj nikada ne bi trebao dokazivati. Priče poput one o Danijelu i drugoj ubijenoj djeci u dokumentarnom filmu “Djeca Sarajeva” ilustriraju bezobzirnu brutalnost rata. Gledaoci ostaju s osjećajem da ubistva utiču na obične građane slične nama, poput Barbare, Muhameda, Hameda i Mule Kapetanović, Miroslava i Marka Lukića, Kemala i Adele Karić, i bezbroj drugih.
Čak i usred sukoba, djeca su i dalje djeca – nijedno dijete nigdje ne bi trebalo da nosi teret rata. Ni roditelji ne bi trebali brinuti o tome da li će njihovo dijete izgubiti život dok se njihovo dijete jednostavno ponaša kao dijete. “Djeca Sarajeva” je dokumentarac koji ističe kontrast između djetinjstva i rata.


text:
Civilne i međunarodne organizacije moraju sarađivati: Naučene lekcije sa konferencije Centra za postkonfliktna istraživanja za prevenciju zločina | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
10. maja, 2024.
Uprkos naporima civilnog društva i međunarodne zajednice, trendovi negiranja genocida i masovnih zločina i revizionizma na Zapadnom Balkanu i dalje predstavljaju izazov za pomirenje. Kako bi se suzbio ovaj trend, neophodan je zajednički nastup predstavnika civilnog društva i međunarodne zajednice na izgradnji održivog sistema prevencije zločina i suočavanja s prošlošću.
Ovo je jedan od zaključaka panela pod nazivom „Civilno društvo & prevencija – Suprotstavljanje sve većem poricanju i revizionizmu“, a koji je održan u sklopu regionalne konferencije „Izgradnja zajedničke agende za prevenciju na Zapadnom Balkanu“, koja je održana prošlog mjeseca u Podgorici, Crna Gora.
Obraćajući se učesnicima ove regionalne konferencije putem video poruke, Alice Wairimu Nderitu, specijalna savjetnica Ujedinjenih naroda (UN-a) za prevenciju genocida, naglasila je da „teret neadresiranog nasljeđa prošlih zločina, uključujući genocid, ratne zločine i zločine protiv čovječnosti je veoma važan. Politizira se i zloupotrebljava se u svrhu političkih dobitaka, podrivajući mir i pomirenje, te umanjuju napore za sprečavanje ponavljanja ovih zločina“.
Poricanje genocida i odgovornost
Nderitu je istakla ključnu ulogu civilnog društva u prevenciji sukoba na Zapadnom Balkanu, navodeći da će njen ured podržati implementaciju zajedničke agende za prevenciju u regionu. Osudila je poricanje genocida u Srebrenici, pojasnivši da je jako važno suočavanje s istinom radi sprečavanja ponovnih zločina.
,,Poricanje ili iskrivljavanje činjenica o genocidu u Srebrenici na isti način kao što se poriču ili iskrivljavaju činjenice o Holokaustu ili genocidu nad Tutsijima 1994. godine u Ruandi predstavlja indikator rizika za počinjenje genocida. Civilno društvo, posebno žrtve i preživjeli, igraju ključnu ulogu u zagovaranju odgovornosti, pomirenja i memorijalizacije“, smatra Nderitu.
Profesor Thomas Unger, moderirajući panel „Civilno društvo & prevencija – Suprotstavljanje sve većem poricanju i revizionizmu“, ispred Impunity Watch-a, kazao je da su danas revizionizam i veličanje ratnih zločinaca u regionu jači nego ikad prije, te da granice ne postoje i ovi fenomeni su vidljivi u svim sferama od političkog, intelektualnog, ali i na širem društvenom nivou.
„Sve je više radikalizacije, više mržnje, što je zaista zabrinjavajuće“, kazao je Unger, dodavši da se uticaj civilnog društva sve više smanjuje a što pogoduje ljudima na vlasti.
O važnosti suočavanja s prošlošću, posebno u Srbiji, govorila je Sonja Biserko, predsjednica Helsinškog komiteta za ljudska prava u Srbiji.
„Mislim da je Srbija glavna prepreka regionalnom pomirenju, jer je Srbija generirala sve ove ratove, a to kao svoju odgovornost ne priznaje“, kazala je, dodavši da se „konstrukcija novog identiteta očigledno se temelji na poricanju i interpretaciji ratova devedesetih“.
S problemom negiranja i revizionizma, prema njenim riječima, suočavamo se ne samo devedesetih, već i u dvadeset prvom stoljeću. Upozorila je na geopolitičke sukobe u regionu, sa Rusijom kao ključnim igračem, a koji podržava srpsku interpretaciju ratova devedesetih. „Rusija koristi Kosovo kao glavni argument za očuvanje svojih interesa“, kazala je Biserko.
U zaključku, Biserko ističe potrebu za širom analizom društvenih struktura, uključujući obrazovni sistem, medije i crkvu, kako bi se razumjeli uzroci konflikta i izgradila trajna stabilnost. Pozvala je na širu odgovornost društva, ne samo političkih elita, u procesu pomirenja i izgradnje demokratskih vrijednosti i nužnost da se mladima objasni zašto su ratovi nastali i kako su se odvijali.
Ključna uloga medija
Ilustrirajući kompleksnost problema s kojima se regija suočava, Dunja Mijatović, tadašnja komesarka za ljudska prava Vijeća Evrope, pojasnila je ulogu medija u podsticanju mržnje.
,,Mediji su bili instrumentalizirani kako bi se širio strah. Ljudi nisu svjesni posljedica riječi i kako riječi utiču na ljude u bivšoj Jugoslaviji“, kazala je Mijatović, dodavši da se kod medija danas primjećuje nedostatak interesovanja za teme koje se tiču ratnih zločina i ratnih zatvorenika.
Rehabilitacija osuđenih ratnih zločinaca ne bi trebala biti izgovor, prema njenim riječima, za širenje mržnje i negiranje zločina, a nedostatak reakcije društva na takve pojave predstavlja ozbiljan problem. Upozorila je i na nedostatak podrške za nezavisne medije u regionu Zapadnog Balkana, jer mnogi mediji dolaze iz Srbije, a što dodatno komplikuje situaciju u vezi sa slobodom medija i širenjem informacija.
,,Ključnu ulogu ima uloga medija. Bez medija, naša civilna društva, nada, su bez značajnih rezultata“, kazala je Nataša Kandić, iz Fonda za humanitarno pravo, Srbija.
Uz podršku medija bitan je i politički angažmana Evropske unije, jer bez njihove podrške teško je ostvariti napredak u suočavanju s prošlošću i postizanju pomirenja. Kao odgovor na nedostatak podrške, Kandić poziva na razgovor o ulozi EU u tranzicijskoj pravdi i pomirenju, ističući važnost političkog angažmana kako bi se podržale inicijative civilnog društva.
Nderitu je podstakla korištenje preporuka UN-a za zaštitu žrtava i očuvanje sjećanja kao sredstva za zagovaranje odgovornosti. Naglasila je važnost zajedničkog rada civilnog društva i regionalnih inicijativa u prevenciji sukoba, uz nadu da će njihov rad doprinijeti razvoju zajedničkog plana za prevenciju u regionu.
O izazovima s kojima se suočavaju institucije u procesu transformacije, posebno na kantonalnom nivou, gdje tradicionalne prakse i paradigme predstavljaju prepreke za promjene, govorio je Ahmed Kulanić, direktor Memorijalnog centra Sarajevo. Istakao je nužnost edukativnih inicijativa kako bi se osiguralo da buduće generacije budu informisane o uticaju rata i važnosti tranzicijske pravde.
Ukazujući na važnost obrazovanja i vaspitanja, Mijatović je govorila o ulogama koje imaju porodica i obrazovanje u formiranju stavova mladih ljudi jer kako se mladi ponašaju ,,također ima veze s nama, s onim što djeca uče, iz porodice i u školama […]“.
Kulanić je naglasio da se mnogi spomenici grade s ciljem uticaja na neupućenu publiku. Govorio je o Prijedoru, gdje se nalazio logor Trnopolje. Trnopolje je bio koncentracijski logor koji su uspostavile snage bosanskih Srba 1992. godine. Bio je mjesto masovnog zatvaranja, mučenja i ubijanja zatvorenika bosanskih Muslimana i Hrvata.
,,U tom logoru postoji jedna zgrada, produžetak glavne zgrade kroz nekadašnju pijacu. U glavnoj zgradi, veterani Vojske Republike Srpske imaju svoje urede. Produžetak je dat žrtvama ili bivšim zatvorenicima rata iz Trnopolja, ali vrlo, vrlo malo prostora. Ispred toga nalazi se spomenik članovima Vojske Republike Srpske unutar logora za ratne zatvorenike. I to je slika kada govorimo o Bosni ili o Kalinoviku za Ratka Mladića“, pojasnio je Kulanić.
Naglasio je važnost preoblikovanja logora za ratne zatvorenike u memorijalne centre kako bi se dostojno odala počast žrtvama i omogućilo obrazovanje budućim generacija.
Važnost uloge civilnog društva u prikupljanju činjenica o žrtvama i značaju saradnje s akademskom zajednicom, naglasila je Kandić, dodavši da mladi ljudi smatraju osuđene ratne zločince herojima, kao one koji su štitili srpski narod.
Zbog navedenog zaključeno je da je neophodan zajednički rad s medijima, organizacijama civilnog društva, a uz podršku međunarodne zajednice, kako bi se poštovale utvrđene činjenice i radilo na svim aspektima tranzicijske pravde, radi prevencije na cijeloj regiji Zapadnog Balkana.  Regionalnu konferenciju „Izgradnja zajedničke agende za prevenciju na Zapadnom Balkanu“, organizirali su Centar za postkonfliktna istraživanja u saradnji s Impunity Watch, te Koalicijom za prevenciju genocida i masovnih zločina na Zapadnom Balkanu, a koja je nastala u saradnji s Uredom za prevenciju genocida UN-a.
__________________________
Ovaj članak je nastao nakon regionalne konferencije o prevenciji zločina koju su organizovali Centar za postkonfliktna istraživanja, Impunity Watch i Koalicija za prevenciju genocida i masovnih zločina na Zapadnom Balkanu u martu 2024. godine u Podgorici, Crna Gora. Konferencija je omogućena uz podršku komesara Vijeća Evrope za ljudska prava, Fonda Rockefeller Brothers, Ministarstva vanjskih poslova Italije, Evropske unije u BiH i UNDP-a BiH (u okviru programa Podrška EU izgradnji povjerenja na Zapadnom Balkanu).