text:
Prosvjetari tokom rata: Borba koju vode olovkom i riječima | Balkan Diskurs
Enes Tihak
5. januara, 2022.
Da je rat jedna od najgorih opcija koja može zadesiti neki narod, imali su priliku osjetiti građani i građanke Bosne i Hercegovine (BiH). Narodi s područja BiH nisu mogli izbjeći nemila dešavanja koja su ih zadesila u periodu od 1992. do 1995. godine.
No, takvi događaji nisu ugasili onu najljepšu osobinu u prosvjetarima da u najtežim trenucima budu jedni uz druge i da pored trenutnih nedaća opet misle na bolju budućnost.
Bugojno je jedno od mjesta gdje su takvi lokalni heroji postojali. Oni su, umjesto oružja, držali olovku u rukama. Oni su ,,heroji iz sjene“ jer su u ratnom periodu pokušali da uspostave nastavni proces, ali i da izvedu na pravi put generacije učenika koje je dočekao rat.
Jedan od takvih bugojanskih učitelja je Edin Bevrnja čiji je prvi prosvjetni angažman bio u školskoj 1991/1992. godini u selu Vučipolje. ,,Do početka rata bio sam na drugoj godini, kada me angažuju da u bugojanskom selu Vučipolje završim školsku 1991/92. uslijed nenadanog ostanka škole bez učitelja. Nakon skoro godinu dana bez odvijanja nastave u ratu, u aprilu 1993. godine počinje ponovo nastavni proces koji se održava po tzv. ,,punktovima”, odnosno kućama ili poslovnim prostorima. Takvo stanje je trajalo do 1994. godine kada učenici konačno prelaze u školsku zgradu“, opisuje Edin.
Ističe da je za vrijeme rata bilo jako teško raditi, ali i u isto vrijeme i izazovno jer su svi bili, kako navodi, puni patriotskog naboja i smatrali su to kao jedan dio njihove borbe. Stoga je organizacija nastave bila u potpunosti u rukama učitelja, ali i ljudi iz lokalnih zajednica gdje su se nalazili punktovi. ,,Bili smo tako i domari, brinuli smo se oko grijanja, čistoće, zaključavanja prostorije, stavljali folije na prozore ako su stakla bila razbijena. Sam dolazak i odlazak je bio izuzetno zahtjevan, jer je često prijetila opasnost od granatiranja. Kako je rijetko ko imao automobil i gorivo, uglavnom se išlo pješke ili na biciklu. O školskoj ploči naravno nije bilo govora, jedino što smo ponekad dobijali su određena hrana, brašno, ulje i slično.“
Pored seoske škole u Vučipolju, Edin je radio i u seoskim školama u Odžaku, Humu i Gračanici. Nakon rata završava Pedagošku akademiju u Mostaru (polaže ispite koje nije položio u Banjaluci) i nastavlja s radom u seoskoj školi u Odžaku sve do 1998. godine kada prelazi u Treću osnovnu školu u Bugojnu u kojoj i danas radi. Na pitanje kako se nosio sa strahom za svoj život i život svojih učenika odgovara: ,,Strah je tokom rata bio prisutan na svakom koraku, ali u tim trenucima ga ne osjećaš, svojim radom prkosiš ratnim dešavanjima, daješ svoj doprinos borbi koju vodiš olovkom i riječima.“
Prisjetio se i nekih anegdota iz škole u Odžaku. Kako kaže, u tom periodu se upis prvačića svodio na to da učenik dođe sam u školu i daje podatke o svojem imenu i imenu roditelja. Tako je jedan dječak na pitanje: ,,Kako ti se zove mama?“, priča Edin, odgovorio: ,,Mujinica“ (smijeh). Kaže da danas svakodnevno sretne svoje učenike na ulicama Bugojna i da se prisjete nekih lijepih trenutaka. ,,Uvijek su ti susreti srdačni, s osmijehom, a za one koje je put odnio van Bugojna, kad se sretnemo, bude i zagrljaja.“
Druga Bugojanka koja je svoj život podredila prosvjeti je Dušanka Bujak, penzionisana učiteljica. Dušanka je 1971. godine završila Srednju učiteljsku školu u Sarajevu koja je danas Gimnazija Obala. ,,Nakon 16 godina radeći u Lugu (mjesna zajednica), prešla sam u školu Vojin Paleksić, koja je sada Prva osnovna škola Bugojno gdje sam neprekidno radila 41 godinu i otišla u penziju.“ Prisjeća se da su to bila teška vremena za samo odvijanje nastave i nastavnog procesa te su bili prinuđeni da od ,,notesa” prave dnevnike, jer pravih dnevnika nije bilo.
,,Uvijek sam razmišljala kako će djeca doći kući, mogu ih u zgradi zaštititi, ali kako ih poslati kući da im se ne desi nešto? Samo sam čekala sat dva da stignu do kuće, da ne padne tada granata, to bi mi bilo baš najteže. Za svoj se život nisam bojala, a nisam imala ni zbog čega jer me nikada nitko nije opomenuo za nešto, za jezik kojim govorim, generalno se nisam puno prilagođavala“, navodi Dušanka. Kako kaže, djeca bi u ruksacima pored knjiga nosila po jedno drvo da se mogu ogrijati, a direktor bi im u džepu donosio kredu. Nastava se prekidala na tri, pet, deset dana dok je trajalo granatiranje pa bi se opet nastavila, i uvijek su težili da izvuku godinu da učenici ne bi gubili istu.
,,U ratu sam prekinula radni odnos u momentu kad su u školi formirane dvije škole jer nisam mogla sebi dozvoliti da se opredjeljujem u koju ću školu. Bilo je zamolbi i od jednih i od drugih da pođem raditi kod njih, nisam pristala do momenta poslije sukoba kada je ostala sama Bošnjačka škola“, prepričava naglašavajući da nikada nije imala nikakav problem na osnovu svoje etničke i vjerske pripadnosti.
Kao najteži momenat u svojoj učiteljskoj karijeri izdvaja situaciju kada su 1992. godine dobili naredbu da naprave spisak učenika po nacionalnosti. ,,To me najviše pogodilo. Ja sad da pišem ima toliko Srba, toliko Hrvata, toliko Muslimana. Neko je to tražio iz uprave škole. Tad sam vidjela da se nešto ružno sprema.“ Iz Bugojna za Novi Sad je otišla 1994. godine za svojim roditeljima zbog obustave nastave koja je trajala pet, šest mjeseci radi bombardovanja. Tamo je ostala samo jedan mjesec kada je čula da su njene kolege počele raditi preko Radio amatera i stupila u kontakt s direktorom škole da pita da li može da se vrati na radno mjesto. Vratila se u aprilu 1994. godine i radila sve do septembra 2012. godine.
Danas viđa više njihove roditelje nego same učenike jer su se, kako kaže, ,,izgubili”. ,,Uglavnom se jave kad me sretnu jer sam ih tako uvijek učila i tražila od njih, da se jave kad se sretnemo. Da si čistač, trgovac, ti si za mene moje dijete isto kao i moje dijete. Ima doktor Jusić, nikad nije prošao praznik da mi ga nije čestitao i da nije upitao treba li mi nešto, ima takvih primjera.“
Kao ratnu anegdotu opisuje rođendan dječaka koji je bio Hrvat, a kojeg je čuvala. Budući da je njegova porodica iz Splita, došli su na sahranu rodbini iz Bugojna, no u međuvremenu se zaratilo, a ona ga je ostala čuvati. ,,Skupili smo šećera i brašna i ja sam napravila hurmašice jer mu je rođendan. Svi smo bili u istom stanu jer smo se tako osjećali sigurnije. Stavila sam tepsiju na stol i sjeli smo – kad je zagranatiralo, a on je samo viknuo: ,,Brzo u podrum!“. Sletjeli smo odmah svi, a od stana nije ostalo ništa od razornih gelera granate. Danas je on oženjen i živi u Beču“, opisuje Dušanka kako ih je dječak spasio od ratne tragedije.
,,Nisam se osjećala kao da sam neko drugi. Ja sam čovjek i ništa više“, zaključuje Dušanka koja je imala školski dnevnik, ali ga nije našla. No, ono što ostaje su uspomene, topli pozdravi i školske klupe koje pišu historiju.

author: Enes Tihak


text:
Uticaj pandemije Covid 19 na porast nivoa rodno zasnovanog nasilja | Balkan Diskurs
Mirza Mujdžić-Jojić
10. januara, 2022.
Tokom pandemije COVID-19, restrikcije poput karantina, policijskog sata i drugih oblika ograničenja kretanja smatraju se jednim od neophodnih zdravstvenih mjera koje mogu spasiti milione života, dok za žene i djevojčice, one mogu biti izvori povećanog rizika od nasilja ili čak smrti.
Prema navodima predstavnika osam nevladinih organizacija koje vode sigurne kuće širom Bosne i Hercegovine (BiH), u 2020. godini u odnosu na 2019. godinu broj prijavljenih slučajeva nasilja nad ženama povećan je za skoro 50%.
Dvadesetogodišnja studentica iz Brčkog jedna je od žrtava pokušaja seksualnog napada i incesta, a u želji da pošalje poruku cijelom društvu, podijelila je svoje iskustvo i borbu sa osjećajem krivice.
,,Kako je počela pandemija, većina naših obaveza oko fakulteta i drugih stvari odvijala se online. Ja sam se dodatno zbližila sa sestrom koja je stekla povjerenje u mene, te mi povjerila najmračniju tajnu svog života. Tajnu koja je i moja, i koju već dugo čuvam u sebi – da smo obje žrtve pokušaja seksualnog nasilja od strane iste osobe‟, objašnjava A.V. kako je bilo suočiti se sa istinom i činjenicom da nije jedina.
Karantinski paradoks
Sa druge strane, razgovarali smo sa psihologinjom i aktivisticom Ajnom Jusić koja je predsjednica Udruženja “Zaboravljena djeca rata” te koja je ovom prilikom podijelila svoje mišljenje i iskustvo iz društvenog angažmana. Svoje zalaganje prema ravnopravnosti spolova Ajna opisuje kao pokret nevidljivih i onih koji su sistematski i društveno zanemareni.
„Sebe ne smatram radikalnom feministkinjom ali ću si dozvoliti slobodu da kažem da je pandemija korona virusa odličan pokazatelj ponovne ekspanzije nasilničke patrijarhalne opresije, ali ovaj put u miru. A u svemu tome zaboravljamo da naša današnja zajednica, nažalost, još uvijek živi u sjeni ratne separatističke retorike koja ostaje slijepa na nasilje. Slijepa tad, slijepa danas‟, kaže Ajna.
Čak i u 2021. godini stotine miliona žena i djevojaka u cijelom svijetu su i dalje žrtve rodno zasnovanog nasilja. Iako je zastrašujuće, ova brojka predstavlja samo prijavljene slučajeve porodičnog nasilja –  što nije dio realnosti jer isključuje druge vrste rodno zasnovanog nasilja. Karantin i izolacija su mjere koje su bile neophodne kako bi se smanjilo širenje koronavirusa u zajednici. To je dovelo do drastičnih promjena u svakodnevnom načinu života pojedinaca. Međutim, pozitivan napor u borbi protiv pandemije iza sebe je ostavio i ozbiljne psihološke i društveno razarajuće posljedice.
„Moramo biti svjesni da smo mi kao društvo i prije pandemije Covid-19 živjeli pandemiju nasilja nad ženama i djevojčicama. Pokret “Nisam tražila” i val bolnih svjedočenja o nasilju najbolje potvrđuje prethodnu izjavu. Međutim, tokom same pandemije sistem Bosne i Hercegovine zanemario je statističke podatke koji pokazuju enormno visok porast nasilja nad ženama za vrijeme pandemije‟, dodaje Ajna.
Tokom pandemije COVID-19 nasilje nad ženama imalo je tendenciju povećanja. U karantinu su žene stalno bile u neposrednoj blizini muških članova, s ograničenim ili skoro nikakvim pravom izlaska, što je upravo uzrok povećanog rodnog nasilja u kući. Pored toga, svakodnevni stres, gubitak prihoda, nedostatak socijalizacije i interakcije doveo je do negativnih konflikata, najčešće između partnera, a zatim i od strane stranaca ili online seksualnih predatora.
,,Ovakve grozote dešavale su se i prije uvođenja karantina. Pandemija, osjećaj usamljenosti ili bilo šta drugo nije i ne smije biti opravdanje za bilo koju vrstu nasilja. Teško da sebe mogu ubijediti u takva objašnjenja obzirom na bol i trag koji je takav čin ostavio na mene‟, dodaje A.V.
Šta će narod reći?
,,Većina se odlučuje na šutnju jer mi živimo u sistemu koji osuđuje bilo kakav govor o preživljenom nasilju. Trenutno živimo u društvu sa jasno formiranim mitovima koji tvrde da su žene preživljavale nasilje zato što su promiskuitetne, zato što su nosile kratke suknjice i slično‟, kaže Ajna.
Kreirali smo zajednicu u kojoj je fizičko nasilje, kao i svakodnevni verbalni konflikt, sasvim “normalan” dio partnerskog odnosa ili bilo kojeg oblika djelovanja među ljudima. Zato komentar uličnog prolaznika: “Mačko” i “Vidi dobre ribe” u balkanskom društvu je sasvim prihvatljiv jer će, nažalost, većina reći: ,,Pa sama je i tražila, pogledaj kako se obukla.”  Međutim, šta je onda “opravdanje” za nasilje koje se odvija u četiri zida? Da li je i njemu uzrok pogrešna procjena odjeće? Ili ipak, samo to što je vaš identitet žena?
,,Dugo vremena sam šutjela o tome. Pokušala sam zaboraviti i izbrisati to iz sjećanja. Lagala sam samu sebe da nije istina to što se desilo. Postojao je i osjećaj straha od mišljenja drugih i nedostatak osjećaja sigurnosti. Sve to, otežavala je činjenica da je on moj rođak i pitanje da li će mi drugi povjerovati. Za incest samo čujemo u svijetu, nema toga kod nas‟, navodi A.V.
Mehanizam borbe
Ajna u nastavku objašnjava na koji način društvo može uticati na regulaciju ovog problema te da li je društvo spremno otvoreno priznati i razgovarati o prisutnosti rodno zasnovanog nasilja.
„Znanje je moć: što više mladi ljudi znaju, to više kontrole imaju nad svojim životom; što manje znaju, to više kontrole imaju drugi ljudi koji tu okolnost mogu i da zloupotrijebe. Od ranog djetinjstva, djeca se zanimaju za razlike između djevojčica i dječaka i za to kako su došla na svijet. Na njihova pitanja treba dati iskrene odgovore prilagođene uzrastu i sposobnosti da shvate o čemu govorimo‟, objašnjava Ajna.
Osjećaj krivice
Društvena stigma i nedovoljna podrška za žrtve nasilja predstavlja veliki teret i konstantnu borbu sa mislima o tome da li su one krive za sve što im se desilo. Samo jedan dio njih se ipak odluči za stručnu pomoć dok ostale žive traumu za koju ni same nisu krive.
„Prvi korak je progovoriti o tome. Iz ugla psihologa mislim da razgovor o nasilju otvara druge alate za suočavanje sa takvom traumom. Prosto, ako neko šuti o preživljenom nasilju, onda se toj osobi uskraćuje mogućnost da dobije podršku‟, dodaje Ajna.
Koliko je važna podrška porodice i kako izgleda proces prihvatanja istine, objašnjava A.V.
,,Pomoć psihologa sam potražila tek nakon što sam saznala da je i moja sestra isto doživjela, jer sebi nisam i još uvijek ne mogu oprostiti to što nisam progovorila na vrijeme – jer da jesam, ona to ne bi doživjela. Podrška porodice je nažalost podijeljena iako je počinilac priznao svoju krivicu. Trebalo je vremena da svoj život vratim u normalan tok događaja. Najteže je bilo da ponovo stupim u interakcije sa drugim ljudima. Kada bi mi neko prilazio u susret i pokušao zagrliti, blago bih se trznula jer bih se u prisustvu bilo koje osobe osjećala ugroženom.‟
Kroz svoj rad, Ajna je imala priliku da se direkno bavi problemom rodno zasnovanog nasilja. „Sve preživjele, bilo kojeg oblika nasilja, ostavljene su same. Same u borbi za prihvatanje onog što su preživjele, same u borbi za egzistenciju, same u borbi za izgradnju boljeg života za sebe i eventualno svoju djecu‟, kaže Ajna.
Budite hrabre!
Za ovu mladu studenticu nema stajanja i za nju je, kako kaže, svaki dan novi izazov. Breme koje nosi na sebi je teško, ali činjenica da nije sama pruža joj vjetar u leđa da već sutra bude spremna javno pričati o svemu kako se njena priča ne bi ponovila.
,,Budite hrabre i ne gubite nadu, jer mi nismo krive, nismo tražile i nismo same‟, kaže A.V.
Rodno zasnovano nasilje je prisutno, i društvo treba više potencirati rješavanje ovog problema i pružiti žrtvama siguran prostor da o njemu i progovore. Ni jedan izgovor, pa ni pandemija Covid-19, ne smije biti razlog za povećan broj priča koje svjedoče nehumanom odnosu prema ženama i djevojkama.
,,Ja sam žena, dijete svoje majke, aktivistkinja, feministkinja i borkinja za ljudska prava, i dok živim i dišem svoju borbu posvećujem nenasilnom i inkluzivnom društvu koje će imati hrabrosti pogledati rat u oči i reći „Ne, ja to ne želim‟. Let's break free from all these war chains‟, poručuje Ajna.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Mirza Mujdžić-Jojić


text:
Kampanja Nisam Tražila: Četiri djevojke koje su povećale svijest o rodno zasnovanom nasilju | Balkan Diskurs
Samira Trešnjo
12. januara, 2022.
Inicijativa „Nisam Tražila“ počela je kao reakcija četiri umjetnice – Mateje Mavrak, Asje Krsmanović, Ane Tikvić i Nadine Mičić – na slučajeve silovanja u Srbiji.
Naime, tada je u javnosti bio aktualan slučaj glumice Milene Radulović koja je zajedno s još nekoliko djevojaka prijavila policiji vlasnika beogradske škole glume Miroslava Mike Aleksića zbog silovanja i seksualnog uznemiravanja. Od tada, njihova inicijativa uživa podršku ne samo žena, nego i muškaraca, a sada na njihovoj istoimenoj Facebook stranici objavljuju slučajeve nasilja nad ženama i svakodnevno reagiraju na nepravdu.
,,Bilo je iznenađujuće koliko su svi jako iznenađeni i koliko taj slučaj silovanja glumice posmatraju kao neki izolovani slučaj, ali se te stvari događaju u puno većoj mjeri nego što mi mislimo. Naravno, nasilje je nekako posljednji stepen seksualnog zlostavljanja i najekstremniji, ali tu ima mnogo nivoa seksualnog zlostavljanja i uznemiravanja koji vode do tog posljednjeg najgnusnijeg čina“, kaže Ana Tikvić, jedna od pokretačica ove inicijative.
Nakon toga su, kako opisuju, počele virtualno razgovarati i odlučile podijeliti između sebe svoja privatna iskustva, gdje su zaključile da svaka od njih ima barem jednu situaciju u kojoj je bila žrtva seksualnog zlostavljanja te su tako odlučile pokrenuti Facebook stranicu „Nisam tražila“ u tri sata ujutro. ,,Facebook stranica „Nisam tražila“ je samo dokaz da žrtve imaju više povjerenja u neku anonimnu Facebook stranicu nego u sistem i organizacije koje su nadležne da se bave tim problemom. Mi smo u prvih nekoliko dana dobivale stotine i stotine poruka. Dakle, žrtve nisu spremne prijaviti seksualno zlostavljanje zato što nemaju povjerenja, zato što se ne osjećaju zaštićeno i zato što ne smatraju da bi se time išta riješilo, da bi počinitelj bio propisno kažnjen, da će one na kraju biti zaštićene i dobiti pravdu i makar malo mira koji apsolutno zaslužuju“, nastavlja Ana.
Ističe da je to bio jako stresan period za njih jer su, kako Ana navodi, ušle u to spontano i nepromišljeno ne razmišljajući što to sve može donijeti i na koliko nivoa može eskalirati pokretanje jedne obične inicijative. ,,Zaista smo u nekom trenutku pomislile „Što je nama ovo trebalo?“ i onda vam se javi osoba koja vam kaže „Ohrabrile ste me, osjećam se bolje, odlučila sam prijaviti svog nasilnika“. Te poruke vam nekako daju snagu da nastavite dalje, moja vodilja je ako smo uspjele pomoći jednoj osobi, jednoj ženi, to je već ogromna stvar i onda sva ta borba apsolutno vrijedi.“
Iz UN Women u Bosni i Hercegovini u okviru kampanje „Nasilje nije privatna stvar“ naglašavaju da je u BiH polovina svih žena i djevojaka starija od 15 godina iskusila ozbiljno nasilje, najčešće u kući, a da je počinitelj gotovo uvijek muškarac. Sve to postaje ozbiljan problem imajući u vidu činjenicu da ne postoji adekvatna psihološka pomoć za žrtve nasilja. ,,Ne postoji nikakav pravno regulirani vid psihološke pomoći koji osoba može dobiti kada prijavi seksualno nasilje. Tu sad postoje mnoge organizacije koje pružaju besplatne pravne i psihološke savjete, ali to opet ništa nije regulisano na razini zakona i države. Na našoj stranici ima oko 40 000 pratitelja, a također imamo zatvorenu grupu na FB-u koja ima oko 13 000 ljudi gdje osobe i dalje pišu svoja iskustva koja su preživjele u okviru seksualnog zlostavljanja. Konačno je stvoren neki prostor, makar i ovaj online, gdje osoba stvarno može doći, napisati svoje iskustvo, naići na osobe koje neće propitivati njihove razloge“, objašnjava ističući da prijavljuju svaki vid diskriminacije na njihovoj stranici.
Osim građana i građanki BiH, inicijativu su podržale i brojne političarke i javne osobe, no, kako kaže, to nije dovoljno za promjenu. ,,Treba se krenuti u konkretno rješavanje problema. Mi smo također napisale jedno otvoreno javno pismo, na federalnom nivou, Federalnom parlamentu, gdje vrlo konkretno tražimo izmjenu Krivičnog zakona i nedavno smo dobili odgovor od njih, od Federalnog ministarstva da se oformila radna skupina koja će raditi na prednacrtu izmjene Krivičnog zakona. Mislim da je trenutno najbitnije da se seksualno zlostavljanje jasno definiše u skladu s Istanbulskom konvencijom i da pređe u Krivični zakon.“
Ipak, za borbu protiv nasilja je prvobitno potrebna prijava samog nasilja koja je uvelike stopirana zbog pritiska okoline, ali i patrijarhalnih normi u bh. društvu. ,,Mi živimo u krajnje patrijarhalnoj sredini gdje je još uvijek riječ muškarca zakon i apsolutna istina i žene se naravno boje osuda okoline, hoće li im neko vjerovati, šta će pričati prva komšinica. Mi i dalje, nažalost, živimo u takvoj okolini gdje to nije muškarčeva sramota, već na kraju opet ženina sramota“, nastavlja Ana.
Ipak, kako kaže, one nemaju dovoljnu moć da ih zaštite jer nisu ni policija, a ni sud. Za to su odgovorni ljudi koji, kako ističe, primaju platu za svoj rad i pokreću rješavanje tog problema, ali i promjenu zakona. ,,U krajnjoj liniji, državne vlasti i institucije su ti koji moraju zaštititi osobe koje im se jave. Dakle, oni imaju dužnost već godinama da to urade, ali nažalost to još nije urađeno. Mi kao inicijativa i organizacija možemo stalno pozivati i zapravo opomenuti da je krajnje vrijeme da se to uradi. Mislim da se i mi moramo ujediniti i da je veoma bitno da ne prestanemo govoriti o tom, da ta tema mora biti u javnom diskursu“, smatra Ana.
No, izražava zadovoljstvo što je njihova inicijativa pokrenula regionalni javni diskurs o seksualnom zlostavljanju. ,,Seksualno zlostavljanje se dešava apsolutno svima, svaki dan, neovisno o stepenu edukacije, neovisno o profesiji, vjeri, naciji i bilo kojim drugim razlozima. Nasilje se događa nama, ne zbog nas, ne zbog toga šta smo obukle ili nismo obukle i mislim da je veoma bitno da ta tema ne padne u zaborav nego da se apsolutno svaki dan govori o tome i poziva i opominje“, zaključuje Ana.

author: Samira Trešnjo


text:
Mladi u MC Srebrenica – neispričane priče | Balkan Diskurs
Redžo Efendić
14. januara, 2022.
U Memorijalnom centru u Srebrenici se radi dobar posao kroz različite projekte i sadržaje na očuvanju sjećanja na genocid. Dio te ekipe je i Amina Žiga, mlada volonterka iz Visokog, koja već godinu dana volontira u Memorijalnom centru iako nije iz Srebrenice.
Postojanje Memorijalnog centra u Srebrenici svakim danom postaje sve važnije zbog sve glasnije politike revizionizma i negiranja genocida od različitih političkih struja iz Srbije, ali i Republike Srpske. To je postalo još jasnije svima nakon što je Valentin Inzko, odlazeći Visoki predstavnik, donio Zakon o zabrani negiranja genocida u BiH.
Sve ovo daje na značaju Memorijalnom centru koji predstavlja borbu za istinu i pravdu kroz priče koje ima Srebrenica. Jedna od njih je nadasve zanimljiva. Naime, radi se o tome da je jedna mlada djevojka odlučila da dođe volontirati u Memorijalni centar iako nije iz Srebrenice, što je svakako nešto što se ne viđa često.
Amina Žiga (24) rođena je i odrasla u Visokom, a završila je studij međunarodnih odnosa i diplomatije na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu. Nakon završetka studija, samostalno je posjetila Memorijalni centar Srebrenica po prvi put i upoznala se s njegovim radom. Nedugo nakon toga počela je da volontira u Memorijalnom centru i nakon toga se i preselila u Srebrenicu.
,,Moja želja je bila da se preselim u Srebrenicu, što sam i uradila. Srebrenica je mala sredina i bila sam svjesna izazova koji prihvatam. Ali uprkos tome, tu sam. Živim sa Srebreničanima nepunih godinu dana, a gostoprimstvo i širokogrudnost osjećam svakog dana“, rekla je Amina.
Imala je priliku da razgovara s mladim ljudima iz Centra, od kojih su neki ujedno i preživjeli genocid. Iskustva i priče koje su podijelili s njom bile su potresne, ali su u isto vrijeme probudile želju da ona svojim radom doprinese širenju istine i njegovanju kulture sjećanja.
,,Neke moje kolege su mladi ljudi iz Srebrenice i okoline, što dodatno daje na značaju cijeloj priči. Većinom su to optimistični ljudi koji svoju budućnost vide u Srebrenici i svakodnevnim radom doprinose rastu i razvoju zajednice u kojoj žive“, istakla je Amina i dodala da zahvaljujući njihovom predanom radu Memorijalni centar je postao ozbiljna institucija koja ima svoju internet stranicu gdje možete da nađete dosta korisnih informacija.
Motiviše je to što radi s ljudima koji su preživjeli genocid i koji svakodnevno doprinose u očuvanju istine radeći u Memorijalnom centru. Projekat u koji je najviše uključena je projekat ,,Istina, Dijalog, Budućnost” finansiran od strane Ambasade Velike Britanije.
,,Amina je dala svoj doprinos projektu ,,Istina, dijalog, budućnost” kroz verifikaciju činjenica u istraživanjima, asistiranje istraživačima/cama i kontaktiranju institucija i organizacija koje se bave sličnim aktivnostima projekta. U svom angažmanu je razvila mrežu institucije s mnogim srodnim institucijama i organizacijama u istraživačkim aktivnostima, bila je na raspolaganju istraživačima/cama za podršku, i time doprinijela svom timu“, rekao je Zlatan Hajlovac, vanjski saradnik Memorijalnog centra u Srebrenici.
Ali, pored toga svega Amina se svakodnevno trudi da na najbolji mogući način iskoristi činjenicu da radi s izuzetno sposobnim i talentovanim kolegama od kojih može dosta naučiti.
,,Važno je da mladi ljudi budu uključeni u ovakve projekte jer njihova energija i želja za radom je značajan doprinos tranzicijskoj pravdi i kulturi sjećanja – posebno kada mogu učiti od iskusnijih kolega i kolegica. Taj spoj po mom mišljenju daje rezultate i važno je i na taj način prenijeti lekcije genocida u Srebrenici generacijama koje dolaze“, ističe Hajlovac.
Isto tako i kroz ostale projekte na kojima rade u Memorijalnom centru doprinose očuvanju sjećanja na sve ono kroz šta su Srebreničani i Srebreničanke prošli i predstavljaju štit istine u ovom gradu.
,,Svojim angažmanom u Memorijalnom centru sam i više nego zadovoljna. Kroz razgovore s kolegama, bilo poslovne ili privatne, dosta učim. Produktivnost i napredak koji osjećam daju mi dodatnu motivaciju da učim, radim i doprinosim. Naučila sam kako se izvršavaju svakodnevni rutinski radni zadaci, kao i oni izvanredni“, kaže Amina, koja je dodala da je zahvalna Centru na kvalitetnom programu rada pomoću kojeg prate njen rad i napredak kroz svakodnevno podsticanje i nadziranje.
Iako danas ne vidi Srebrenicu i Memorijalni centar na isti način kao prije jer nije živjela u tom gradu, dok sada već dosta bolje poznaje prilike i sve ono što Srebrenica jeste, ipak je neizmjerno sretna i zahvalna na prilici da radi i doprinosi na jednom takvom mjestu jer, kako kaže, Memorijalni centar se bavi s dosta stvari koje nisu samo obilježavanje 11. jula, dženaze i komemoracije.
,,Budući da želim maksimalno iskoristiti priliku koja mi je pružena, ono u čemu se trudim da budem od pomoći jeste rad na više projekata na kojima trenutno rade moje kolege“, navodi Amina.
Rad u Memorijalnom centru i život u Srebrenici je za sad pravi izbor za nju i ne razmišlja o nekim drugim stvarima jer ono što je najbitnije jeste činjenica da uči i doprinosi Memorijalnom centru i Srebrenici kroz različite aktivnosti i sve dok je to tako ne planira da napusti Srebrenicu mada ne zna šta se može desiti i ne planira bilo šta.
Amina kaže da je svjesna da dosta ljudi nije sasvim upoznato s činjenicama vezanim za genocid u Srebrenici te je time još veća važnost postojanja institucije Memorijalnog centra.
,,Memorijalni centar kao temeljna institucija koja se bavi kulturom sjećanja na žrtve genocida nije samo važna za mlade, nego i za sve ljude koji žele istraživati i učiti o tome šta se desilo u Potočarima.“

author: Redžo Efendić


text:
Broj povratnika u Višegrad moguće da postane statistička greška | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
17. januara, 2022.
U Višegradu, koji je tokom rata podvrgnut jednoj od najnemilosrdnijih kampanja etničkog čišćenja, povratnici Bošnjaci koje smo posjetili tvrde da su međuetnički odnosi prijateljski, ali da nema turizma oko čuvenog mosta Mehmed paše Sokolovića i višegradske hidroelektrane „grad bi bio mrtav“.
„Hajte, moja žena vas čeka mjesec dana‟, kaže Omer Kapetanović dok ulazimo u kuću u kojoj živi sa suprugom Sehijom u selu Kapetanovići (općina Višegrad), iako smo ih o dolasku obavijestili nedjelju dana ranije.
„Prvo kafa“, kaže Sehija, dok na sto donosi šoljice za kafu i domaće kolačiće. Dok sipa kafu iz džezve, što je tradicionalni način sipanja kafe, Omer nudi da probamo njegovu domaću rakiju od jabuka.
Omer i Sehija, čije velikodušno gostoprimstvo uživamo, jedini su povratnici u prijeratno mjesto stanovanja, selo Kapetanoviće, koje su morali napustiti da bi spasili živu glavu.
Na području njihove općine (Višegrad) dogodili su se sistemski napadi, ubijanja i mučenja muslimana, što je dovelo do ogromne promjene u broju stanovnika, odnosno gotovo potpunog nestanka muslimanskog stanovništva. Pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) utvrđeno je da je Višegrad bio podvrgnut jednoj od najnemilosrdnijih kampanja etničkog čišćenja.
U selu Kapetanovići, prema prijeratnom popisu stanovništva, živjelo je 47 stanovnika, a sada su sami Omer i Sehija. Uslovi života su teški. Iako im se do sela dolazi neasfaltiranim putem, jako su sretni što su nakon dvije godine borbe uz pomoć bosanskih Srba uspjeli dobiti struju.
Omer je uzeo kredit, počeo da drži pčele, kupio je kravu, napravio je štalu i garažu, sagradio trijem do kuće i doveo vodu u njihovu baštu. Sehija pravi zimnice, džem i ajvar, poznati balkanski namaz od patlidžana i paprike. Imali smo i privilegiju da kušamo njenu domaću sirnicu, još jedno balkansko kulinarsko čudo. Ovo pecivo punjeno svježim sirom popularno je u regionu, ali možemo reći da je Sehija dodala neke sastojke učinivši ga još ukusnijim.
U Višegradu smo sreli i Edina Karamana, općinskog vijećnika. Vratio se u Višegrad 2008. godine gdje živi sa suprugom i dvije kćerke. Kaže da je svakodnevno na raspolaganju povratnicima. Budući da je dijete sa sela, kako sam sebe naziva, ponekad pomaže i kod teljenja krava.
Osvrćući se na demografsku strukturu, Karaman pojašnjava da je u Višegradu prije rata živjelo 13. 471 muslimana, a sada samo 1.145.
„Broj se malo povećava ljeti, dolaskom takozvanih vikendaša – ljudi koji u svoje prijeratne domove dolaze iz dijaspore ili drugih mjesta u Bosni na ograničeno vrijeme“, kazao je Karaman, pojasnivši da je grad Višegrad uveče jezivo miran u odnosu na ono što je bilo prije rata.
Da nema turizma oko čuvenog mosta Mehmed paše Sokolovića i višegradske hidroelektrane, kako kaže Karaman, grad bi bio mrtav. Karaman se boji da broj Bošnjaka u Višegradu koji tamo žive bi za narednih 20-ak godina mogao biti statistička greška.
Osnovano se pitamo da li su brutalni zločini spriječili da se više ljudi vrati u Višegrad. Masakri koji su se dešavali obilježeni su posebnim zlom, ljudi su živi spaljivani u kućama, za koje je predsjedavajući Sudskog vijeća Patrick Robinson rekao: „Zločine u ovom predmetu koje su počinili Milan Lukić i Sredoje Lukić karakteriše bezobziran i izopačen prezir prema ljudskom životu.“
Sudsko vijeće je utvrdilo da je Milan Lukić lično ubio najmanje 132 muslimana civila početkom juna 1992. godine za svega nekoliko dana. „Milan Lukić je igrao glavnu ulogu u događajima u Pionirskoj i na Bikavcu u kojima je živo izgorjelo u prvom slučaju 59, a u drugom najmanje 60 osoba“, navedeno je u presudi MKSJ.
Prema pravosnažnoj presudi MKSJ,  je kao vođa „Belih orlova“ ili „Osvetnika“, lokalne paravojne grupe bosanskih Srba, osuđen na doživotni zatvor, dok je , pripadnik iste paravojne jedinice, osuđen na 27 godina zatvora. Pripadnik iste paravojne jedinice koja je sarađivala s policijom i raznim vojnim jedinicama stacioniranim u Višegradu, je osuđen na 15 godina zatvora.
Sud Bosne i Hercegovine (Sud BiH) je osudio , jednog od zapovjednika srpskih paravojnih jedinica na 20 godina zatvora, kao i , pripadnika neutvrđene paravojne formacije u vrijeme djelovanja Užičkog korpusa bivše Jugoslavenske narodne armije (JNA), zatim komandira 3. čete Višegradske brigade Vojske Republike Srpske (VRS) na 17 godina zatvora.
Za zločine u Višegradu, MKSJ i Sud BiH osudili su pripadnike vojnih i policijskih snaga:
, pripadnik rezervnog sastava policije Ministarstva unutrašnjih poslova Republike Srpske, na 14 godina zatvora,
, pripadnik rezervnog sastava Stanice javne bezbjednosti Višegrad, a zatim Višegradske brigade VRS, na 20 godina zatvora,
pripadnik rezervnog sastava Stanice javne bezbjednosti (SJB) Višegrad, a zatim Višegradske brigade VRS, na 15 godina zatvora,
, policajac u Višegradu, na 16 godina zatvora,
, pripadnik Teritorijalne odbrane Srpske općine Višegrad, a kasnije pripadnik IV čete Višegradske brigade VRS, na deset godina zatvora,
, pripadnik rezervnog sastava policije SJB Višegrad, pa Centra službe bezbjednosti (CSB) Trebinje, na osam godina zatvora,
, pripadnik VRS, na devet godina zatvora,
, pripadnik VRS, na 18 godina zatvora,
, pripadnik interventne čete druge Podrinjske lake pješadijske brigade Višegrad VRS, na pet godina zatvora,
, pripadnik VRS na 14 godina zatvora i
, pripadnik VRS, na pet godina zatvora.
Visoko pozicionirane osobe, koje su između ostalog, osuđene i za zločine u Višegradu su:
, predsjednik Republike Srpske, na 40 godina zatvora,
, član Glavnog odbora Srpske demokratske stranke i predsjednik Skupštine bosanskih Srba, na 20 godina zatvora,
srpska predstavnica u kolektivnom predsjedništvu BiH, član kolektivnih i proširenih Predsjedništva Srpske Republike u BiH (kasnije Republike Srpske), koja je imala de facto kontrolu nad pripadnicima oružanih snaga Bosanskih Srba, na 11 godina zatvora i
komandant Glavnog štaba VRS, na doživotni zatvor.
Ratno nasljeđe još uvijek nije riješeno na zadovoljavajući način. Hotel „Vilina vlas“, koji je tokom rata korišten kao logor za silovanje, i dalje radi bez podsjećanja na njegovu strašnu prošlost. Mnogi još uvijek negiraju da su se u Višegradu dogodili tako strašni zločini.
Grad je vrlo često i mjesto okupljanja srpskih nacionalista, takozvanog Ravnogorskog pokreta. Zbog izazivanja i raspirivanja vjerske i nacionalne mržnje, razdora i netrpeljivosti među konstitutivnim narodima u BiH optuženi su Dušan Sladojević, Slavko Aleksić i Riste Lečić, pripadnici Ravnogorskog pokreta otadžbina Srpske u Višegradu 10. marta 2019. godine.
Nepravosnažnom presudom su oslobođeni krivice, a predsjednica Udruženja Žena žrtava rata, Bakira Hasečić, je kazala: „Vidjet ćemo šta će se riješiti u Apelacionom vijeću u drugostepenoj presudi. Ali, ovo je katastrofalno, grozno je da država Bosna i Hercegovina, i ovaj Sud, koji dijeli pravdu, stoji iza četnika, ratnih zločinaca, koji su nas klali, silovali, ubijali i etnički očistili. Ovo je katastrofa za buduće generacije koje dolaze iza nas.“
Ramiz Salkić, potpredsjednik Republike Srpske — bosanskohercegovačkog entiteta čiji je Višegrad dio — krajem augusta prošle godine je rekao da je „sistemska diskriminacija“ na etničkoj osnovi i dalje problem, zatraživši od Visokog predstavnika u BiH da je eliminiše.
U selu Kapetanovići, Omer je kazao da tokom rata niko nije stradao, a živjelo je 47 mještana. Srbi, mještani okolnih sela oko sela Kapetanovići, pustili su ih da mirno odu na sigurno. Jedino su se vratili Omer i Sehija 2008. godine. Prilikom prve posjete selu Kapetanovići, 2003. godine, mještani su gađani eksplozivnom napravom. Na sreću, niko nije povrijeđen, ali i pored toga što je poznato ko je izvršio napad, niko nije procesuiran. Tek s poboljšanjem sigurnosne situacije i zakonskim reformama koje su riješile pitanje vlasništva nad kućama na prijelazu dva stoljeća, ljudi su se počeli vraćati u prijeratna mjesta prebivališta.
Povratnici u Višegrad su uglavnom u okolnim selima, veoma mali broj ih je u gradu. Prema popisu iz 1991. godine, Bošnjaci u Višegradu su činili skoro dvije trećine stanovništva ove općine, a rat je njihov udio smanjio na deset posto.
Kada smo upitali Omera da li može da navede neke probleme s kojima se susreo kao povratnik, rekao je: „Nema, nema, stvarno, nema ništa‟. Karaman također tvrdi da „nije imao nikakvih problema.“
Međuetnički odnosi su prijateljski. Ljude koje smo sreli ne odustaju – imaju sve što je potrebno da njihov povratak bude uspješan.
Ovaj članak je nastao kao produkt terenskog rada proljetne grupe pripravnika Centra za postkonfliktna istraživanja tokom 2021. godine. Autori teksta su Samuel Raus, Chloé Heller, Amila Lelo, Emina Lišančić i Dalila Kurtić

author: Balkan Diskurs


text:
Rudarstvo u BiH: Pritiskom na vlast do blijedog svjetla na kraju tunela | Balkan Diskurs
Ismail Selmanović
21. januara, 2022.
Prošlogodišnji protesti ispred Vlade Federacije BiH pokazatelji su odnosa vlasti prema rudarima koji u veoma teškim uslovima, ponekad pogubnim za život, zarađuju hljeb sa sedam kora.
Milorad Naćić, magistar inženjer rudarstva iz Ugljevika, zna kako je kada porodica ovisi o novcu zarađenom u rudniku. Naime, njegova brojna rodbina s očeve strane radila je na površinskom kopu mrkog uglja ,,Bogutovo Selo“. ,,Kao malog otac me je odveo na rudnik i kada sam ugledao sve one ogromne mašine i postrojenja i kada sam doživio moju prvu vožnju damperom, tu se javila moja želja da se bavim rudarstvom. Kako su godine odmicale na kraju sam odlučio krajem srednje škole da upišem Rudarsko-geološki fakultet u Beogradu. Na studijama sam shvatio da rudarstvo predstavlja jedan od nosećih stubova privrede svake države. Ako pogledamo oko sebe, sve što nije napravljeno od drveta, to je neki rudar iskopao“, kazao je Naćić.
Kako pojašnjava, ljudi ne bi imali auta da nije gvožđa i aluminijuma koji su iskopali rudari, ne bi imali struju koju proizvode ugljenokopi i termoelektrane, ne bi imali grijanje, bakarne instalacije, kao ni zgrade od cigle i betona koji je napravljen od određenih vrsta glina koju također eksploatišu rudari.
„Nakon studija sam se zaposlio u ugljevičkom rudniku i vidio sam da je situacija jako teška. Radi se u teškim vremenskim uslovima, a u ljetnom periodu je otežano disanje zbog prašine. Ostalim godišnjim dobima se borimo s kišom, blatom, klizavim trasama kojima voze damperi natovareni s po 120 tona, električni bageri pod naponom od 6000 volti koji propadaju i zaglavljuju se u blatu. Svaki dan predstavlja novu borbu“, ispričao je Naćić u svojoj rudarskoj priči.
Uz ugljevički rudnik, na području Republike Srpske (RS) nalazi se još šest rudnika, ali u nekima se ne radi eksploatacija uglja. Ugalj se eksploatiše na tri lokacije – Gacko (lignit), Ugljevik (mrki) i Stanari (lignit). Gacko i Ugljevik proizvode ugalj za potrebe termoelektrana (98 posto plasmana) i široku potrošnju.
Prema podacima Elektroprivrede RS, kapacitet rudnika Gacko je 2.1 milion tona uglja, a rudnika Ugljevik 1.75 miliona tona godišnje. Obzirom da su postojeći površinski kopovi na kraju rezervi, potrebno je otvaranje novih u sljedećih tri do pet godina. Potrebna je i obnova rudarske mehanizacije.
Prema podacima Federalnog ministarstva energije, rudarstva i industrije, rudnici u Federaciji BiH (FBiH) zapošljavaju 6.800 rudara, od kojih je 2.000 osoba s invaliditetom. Radnici svih sedam rudnika, koliko ih ima u FBiH, a od kojih je dio pod državnim koncernom Elektroprivrede BiH, proteklu godinu su protestovali zahtijevajući veću platu i provedbu pravilnika o radnom učinku. Na ovaj način su izašli na površinu svi problemi s kojima se rudari svakodnevno susreću.
Rudarski posao je sam po sebi težak, no položaj bh. radnika u ovoj industriji još više otežava njihovo kritično stanje koje je rezultiralo zahtijevanjem radnih prava putem štrajka. Neredovne plate, loši uslovi rada, konstantna neizvjesnost u smislu zadržavanja radnog mjesta, ali i životna opasnost daju potpunu sliku o statusu rudara.
Svi ovi razlozi bili su okidač za pokretanje protesta ispred zgrade Vlade FBiH. Da je ozbiljno stanje, dokazala je činjenica da su rudnici dugovali oko 500 miliona maraka prema poreznim upravama i fondovima zdravstvenog i penzionog osiguranja u FBiH. Ipak, višednevni štrajk je završen, a postignut je Sporazum s Elektroprivredom BiH o zahtjevima rudara.
„Ne damo vam ćumura, odjekivalo je na posljednjem protestu rudara ispred Vlade FBiH, opisujući možda i najbolje stanje u našem društvu i ekonomiji. Mnogo je razloga za sami protest, a samo jedan od razloga je novi način obračuna plata. Ono što je važnije je višegodišnji problem neuplaćivanja doprinosa koji rudarima stvara probleme za odlazak u penziju ili za odlazak ljekaru, kao i loši uslovi rada – dotrajala oprema i izostanak modernizacije čija je posljedica i slaba produktivnost rudnika“, opisuje ovu problematiku Faruk Hadžić, predavač u Sarajevskoj školi za nauku i tehnologiju (SSST).
Ističe da se sve više i otvorenije u javnosti priča i o ogromnom problemu bh. društva, a to je višak administrativnog osoblja. ,,Da nije pitanje rudara došlo na dnevni red, možda ne bismo ni saznali da u rudnicima ima oko 2.200 administrativnih radnika viška, a da pri tom nedostaje kopača. Ovaj ogromni višak administracije osjetno smanjuje lošu produktivnost rudnika“, objašnjava Hadžić.
Šerifa Buševac, inženjerka geologije i studentica magistarskog studija na Rudarsko-Geološko-Građevinskom fakultetu Univerziteta u Tuzli opisuje rudare kao ljude sa srcem poput planine.
„Najvećem broju humanitarnih akcija odazvali su se upravo rudari. Energetska tranzicija, prenamjena rudničkih prostora, zbrinjavanje rudara jedan je od gorućih problema, kako u svijetu tako i u našoj državi. Tražeći samo svoja prava i ono što im pripada nailaze na nerazumijevanje vlasti“, pojasnila je Buševac.
Kako opisuje, rudari svaki dan odlaze na posao da bi sebi i svojoj porodici donijeli hljeb sa sedam kora na njihov, već ionako skroman stol. Dok zvaničnog broja poginulih rudara nema, oni iz dana u dan se bore za opstanak. Zbog toga je potrebno stalno podsjećanje na njihovu žrtvu koju ulažu za bolja radničkih prava u BiH.

author: Ismail Selmanović


text:
Holokaust i mir – Lekcije iz prošlosti za budućnost | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. januara, 2022.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI), Institut edukatora za ljudska prava (EIHR), forumZFD, Udruženje Hagada Sarajevo i Bosanski kulturni centar su danas u Sarajevu obilježili Međunarodni dan sjećanja na žrtve holokausta i 80 godina od Wannsee konferencije.
U sklopu programa obilježavanja promovisan je pedagoški priručnik ,,Holokaust & Mir – Lekcije iz prošlosti za budućnost“, koji predstavlja praktičnu podršku i didaktički vodič za edukatore/ce i nastavnike/ce sa savremenim tehnikama podučavanja, izvorima i planovima lekcija za stvaranje novih društvenih prostora za učenje, istraživanje historije, uzroka konflikta i nasilja, kao i za sprečavanje i borbu protiv revizionizma i poricanja.
„Ovaj priručnik je rezultat višegodišnje saradnje koju Centar za postkonfliktna istraživanja gradi s Institutom edukatora za ljudska prava i ForumomZFD i po svojim temama je jedinstven u regiji. Naš cilj je da pomognemo novim generacijama mladih ljudi i obrazujemo ih u duhu tolerancije, suživota i međureligijske saradnje“, kazala je Velma Šarić, osnivačica i predsjednica CPI.
Priručnik ,,Holokaust & Mir – Lekcije iz prošlosti za budućnost“, prema riječima Šarić, promoviše širenje historijskog sjećanja i dijaloga na jedan inovativan i inkluzivan način.
,,Formalni obrazovni sistem u BiH i regionu je veoma rezervisan kada je u pitanju historija, ne samo naše države već i Holokausta zbog čega nam je drago što smo uspjeli organizovati promociju priručnika baš na Međunarodni dan sjećanja na žrtve holokausta i povodom 80 godina od Wannsee konferencije“, kazala je Šarić.
Pedagoški priručnik je nastao u saradnji s edukatorima i profesorima širom BiH, a Šarić ističe da će naredni koraci ići ka tome da priručnik postane dijelom formalnog i neformalnog obrazovanja u našoj zemlji i regiji.
Pored Šarić, na današnjem programu obilježavanja Međunarodnog dana sjećanja na žrtve holokausta, prisutnima su se obratili i gradonačelnica Sarajeva, Benjamina Karić, šefica Misije OSCE-a u BiH, Kathleen Kavalec, te nekoliko profesora – autora priručnika.
„Historija Jevreja ovog grada je historija svih nas“, kazala je Karić, naglasivši da samo sjećanjem na historiju možemo graditi bolju budućnost.
Misija OSCE-a u BiH već duži period podržava rad CPI-a, a neki od rezultata saradnje su našli svoje mjesto i u priručniku ,,Holokaust & Mir – Lekcije iz prošlosti za budućnost“, uključujući obrazovni program „Na marginama“, koji govori o položaju romske zajednice u BiH, te najnoviji dokumentarni film „Maglaj, rat i mir“.
„Nakon višegodišnjeg rada na izradi priručnika, veliko mi je zadovoljstvo i čast prisustvovati promociji s nadom da će radionice koristiti svim edukatorima, nastavnicima i profesorima koji u svojim učionicama žele da rade na kritičkom promišljanju o ljudskim pravima, kulturi sjećanja i lekcijama iz prošlosti za bolju budućnost“, kazala je Alma Žero, viša asistentica na Odsjeku za anglistiku Univerziteta u Sarajevu i koordinatorica EIHR-a.
Programa obilježavanja Međunarodnog dana sjećanja na žrtve holokausta organizovan je sa limitiranim brojem učesnika, zbog restrikcija po pitanju virusa COVID-19, ali su na programu, pored predstavnika organizacija civilnog društva i obrazovnih institucija u BiH, učešće uzeli i predstavnici diplomatskog kora u Sarajevu, uključujući Britansku ambasadu u BiH, te ambasade Italije, Švedske i Njemačke, kao i predstavnici udruženja ,,Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa”.
Milica Jošić-Milinović, viša asistentica Odsjeka za anglistiku Univerziteta u Banjoj Luci, kazala je da je ponosna što je rezultat rada na ovom dugogodišnjem projektu priručnik s radionicama u kojima su inovativno obrađene teme Holokausta, ljudskih prava, identiteta, konflikta, kulture sjećanja, a koje su nadasve praktične i interdisciplinarne.
,,U jednoj od dvije radionice na kojima sam ja radila: „The Un(Healed) Scars of Conflict“, spojila sam svoju ljubav prema književnosti s umjetnošću, tako što koristim poeziju i fotografiju kao alat za razmišljanje o različitim konfliktima u prošlosti, ali i o promjeni perspektive, pri čemu učesnici imaju priliku da ožive pojedina mjesta konflikata kroz pisanje pjesama i pseudo-ličnih svjedočanstava“, pojasnila je Jošić-Milinović.
Amina Kaknjo, nastavnica engleskog jezika i književnosti u Srednjoj ugostiteljskoj i turističkoj školi u Sarajevu, sudska tumačica za engleski jezik i aktivistica za (među)kulturne razmjene, istakla je da jezivi događaji iz naše prošlosti jasno dokazuju da nismo bili dobri učenici naše učiteljice života – historije.
„Moramo opet i iznova dokazivati više nego očite istine da su svi ljudi isti, jednako vrijedni, da nema nadrasa i nadljudi nego samo strah od drugačijeg i nepoznatog. Na tom putu razbijanja straha važno je mladima pružiti obilje informacija kroz film, književnost, obilaske spomen obilježja, kao i publikacije poput ovog priručnika, kako bi razvili empatiju prema žrtvi i sutra odlučno stali na stranu istine i pravde, jasno razlučivši dobro od zla“, istakla je Kaknjo.
U sklopu programa obilježavanja Međunarodnog dana sjećanja na žrtve holokausta otvorena je i izložba „Wannsee konferencija i konačno rješenje jevrejskog pitanja“, autora Elija Taubera, savjetnika za kulturu i religiju Jevrejske zajednice u BiH.
Izložba je kreirana povodom obilježavanja 80 godina od Wannsee konferencije tokom koje je utvrđen plan uništenja jevrejskog naroda na području Evrope. Cilj izložbe je informisanje o ovom događaju i njegovim posljedicama, a ujedno pokazuje načine na koje su masovna ubistva Jevreja od strane nacističke Njemačke i njenih saradnika zahtijevala koordinaciju i saradnju vladinih agencija širom Evrope.


text:
Velma Šarić i bosanska mirovna organizacija dobitnici prve međunarodne nagrade za izgradnju mira | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. januara, 2022.
Centru za postkonfliktna istraživanja (CPI), odnosno njegovoj osnivačici i predsjednici Velmi Šarić, jučer je u Washington-u, D.C. dodijeljena prva nagrada “Local Peacebulider” (lokalni graditelj mira), čime su još jednom prepoznati kao vodeća bosansko-hercegovačka organizacija za izgradnju održivog mira, odnosno sprečavanje i smanjenje nasilnih sukoba.
Nagradu je dodijelila Alijansa za izgradnju mira (AfP), vodeća nestranačka globalna mreža s više od 150 članica koje u 181 državi rade na okončanju i prevenciji nasilnog sukoba i izgradnji mira.
Liz Hume, izvršna direktorica AfP-a je kazala da su Velma Šarić i CPI nevjerovatan primjer vođenih organizacija za izgradnju mira koje razumiju dinamiku lokalnih sukoba i znaju kako ih riješiti kroz obrazovanje i prenošenje priča/iskustava.
„Iako je BiH uspjela izbjeći rat od 1995. godine, prošle godine država je ponovno proživjela etničku krizu, a rad Velme Šarić i CPI-a su ključni za sprečavanje i smanjenje ove krize i izgradnju dugoročnog mira u BiH, na svim nivoima društva. CPI i Velma Šarić su pomogli da razumijemo dinamiku sukoba i kako mi možemo pomoći na međunarodnom nivou“, kazala je Hume.
Šarić je kazala da AfP-ova prva nagrada za lokalnog graditelja mira, koja je dodijeljena u trenutku kada se Bosna i Hercegovina i Zapadni Balkan suočavaju s rastućom dinamikom etničkih netrpeljivosti i glorifikacijom ratnih zločinaca, dodatno inspiriše njen tim da aktivno radi na izgradnji održivog mira.
„Kao organizacija (CPI) već deset godina aktivno radimo na izgradnji održivog mira a ova nagrada će nam pomoći da nastavimo našu misiju, unatoč značajnim preprekama. Nagradu posvećujem izuzetno talentovanom timu kojeg predstavlja bosansko-hercegovačka omladina, naši partneri, savjetnici, te donatorima koji vjeruju u nas“, istakla je Šarić.
Dobitnica AfP-ove nagrade za lokalne graditelje mira je osnivačica i predsjednica CPI-a, koja ima više od 20 godina iskustva u radu u BiH kao istraživačica, novinarka, stručnjakinja za izgradnju mira, aktivistica za ljudska prava i ambasadorica mira Centra za mirovne studije u Šri Lanki.
CPI je dobitnik nekoliko međunarodnih nagrada, među kojima su i ona za interkulturalnu inovaciju 2014/2015 od strane Saveza civilizacija Ujedinjenih naroda (UN-a) i BMW grupacije i interkulturalna postignuća Austrijskog saveznog ministarstva za Evropu, integracije i vanjske poslove. Također, izabran je od 65 međunarodnih finalista u top pet kandidata za nagradu „Diversity advantage challenge“ Vijeća Evrope. Rad CPI u ovoj oblasti se takođe našao među najboljim praksama u priručniku koji je razvio Kongres lokalnih i regionalnih vlasti Vijeća Evrope kako bi pomogao izabranim zvaničnicima u 46 država članica da organizuju interkulturalne i međuvjerske aktivnosti.
Više o radu centru i načinima na koje vi možete doprinjeti mirovnom radu u BiH možete pronaći na https://p-crc.org/bs/.


text:
Obrazovanjem prevenirati rodno zasnovano nasilje | Balkan Diskurs
Almedina Alihodžić
28. januara, 2022.
Predstavnici obrazovnih institucija, nevladinog sektora, kao i borci i borkinje za ljudska prava su saglasni da borba protiv bilo kojeg oblika nasilja mora biti sadržana u svakodnevnim aktivnostima, a posebno u komunikaciji s mladim osobama i djecom, gdje osim obrazovnih institucija bitnu ulogu imaju i roditelji, odnosno porodica.
U redovnim školskim programima nisu obuhvaćene teme o rodno zasnovanom nasilju, što ne doprinosi unapređenju prevencije ovog sve učestalijeg problema u bosanskohercegovačkom društvu.
Iz godine u godinu sve se više razvija nasilje bazirano na spolnoj identifikaciji, odnosno više smo obaviješteni da se to dešava. ,,Živimo u vremenu kada ljudi bivaju diskriminisani na osnovu spola, a sigurna sam da to najteže pada djeci“, smatra Amira Huskić, studentica Filozofskog fakulteta Univerziteta u Sarajevu, koja se aktivno bori protiv rodno zasnovanog nasilja.
Prevencijom rodno zasnovanog nasilja godinama se bavi Fondacija ,,Udružene žene” iz Banje Luke, a radili su i direktno s djecom od prvog do devetog razreda, kao i s nastavnicima i stručnim osobljem u prigradskim školama općina Gradiška i Banja Luka. ,,Škole nemaju programe rada o rodno zasnovanom nasilju, niti se ta tema obrađuje kroz redovno školovanje“, kazala je Dragana Miljević–Miljković, socijalna radnica Fondacije ,,Udružene žene” iz Banje Luke, istaknuvši da se kroz rad pokazalo da o temi rodno zasnovanog nasilja bi trebalo obučavati nastavni i stručni kadar škola.
U Osnovnoj školi „Safvet-beg Bašagić“ Breza vode se idejom da borba protiv bilo kakvog nasilja mora biti sadržana u svakodnevnim aktivnostima, posebno u komunikaciji s učenicama i učenicima, ali i naglašavaju da su škole u Bosni i Hercegovini često prepuštene sopstvenom entuzijazmu i samoinicijativi. ,,Svaka škola dužna je promovisati ravnopravnost, jednaka prava za sve bez obzira na vjersku, rasnu, nacionalnu ili spolnu pripadnost. Pravo pitanje je koliko znamo o tome da li se svi osjećaju ravnopravno, kao i koliko istražujemo takva pitanja“, navodi Mersiha Šehić, direktorica Osnovne škole „Safvet-beg Bašagić“ Breza.
Udruženje „Žene ženama“ iz Sarajeva, Fondacija „Udružene žene“ iz Banje Luke, udruženje „Amica Educa“ iz Tuzle, organizacija „Glas žene“ iz Bihaća, Udruženje žena „Derventa“ iz Dervente, te ,,IN fondacija – fondacija za unapređenje socijalne uključenosti djece i mladih u Bosni i Hercegovini” uradili su 2016. godine priručnik „Prevencija rodno zasnovanog nasilja u školama: priručnik za nastavno i stručno osoblje u osnovnim i srednjim školama“.
Za unapređenje prevencije rodno zasnovanog nasilja, a kako je navedeno u priručniku, potrebno je razviti kodeks ponašanja za direktore, nastavno, stručno, administrativno i pomoćno osoblje škole, ali i za učenike/ice i roditelje, a u kojem će se definisati obaveze, odgovornosti, pravila i postupci za praćenje i izvještavanje o rodno zasnovanom nasilju u školskom okruženju.
Preporučuje se uspostavljanje odbora/grupe za zaštitu djece u školama od rodno zasnovanog nasilja, telefonska linija za pomoć, kutija za anonimne prijave i druga sredstva kojima učenici/ce mogu prijaviti nasilje. Također, navodi se da se osnaže djevojčice i dječaci tako što će naučiti vještine nenasilne komunikacije i mirovnog rješavanja konfliktnih situacija.
Konkretnu mogućnost uvođenja tema rodno zasnovanog nasilja u školske programe, direktorica Šehić sugeriše preko časa odjeljenske zajednice, odnosno da se kvalitetna interakcija može napraviti s historijskim i građanskim obrazovanjem i tako navesti učenike/ce na istraživanje o primjerima rodno zasnovanog nasilja kroz različite vremenske periode.
„Moguće je izučavati Konvenciju o ljudskim pravima, Konvenciju o pravima djece, a posebno Istanbulsku konvenciju iz 2011. godine. Ovakvi sadržaji omogućavaju učenicima/ama da naprave komparacije društva nekada i društva danas, utvrde faktore, koji su vodili ka predrasudama, kao i one koji su ih razbijali“, kazala je Šehić.
Studentica Huskić smatra da je neophodno uvesti rodno zasnovano nasilje u nastavni plan i program ne bi li se tako barem malo više probudila svijest o problemima koji se tiču nas, naše okoline ali i svijeta.
Značajan resurs u borbi protiv rodno zasnovanog nasilja, prema Miljević-Miljković, mogu biti roditelji jer se djeca prvo identifikuju u svojoj primarnoj porodici. „Djeca vaspitanje nose iz kuće, kao i negativne i pozitivne obrasce ponašanja. Ali isto tako, ti obrasci se mogu mijenjati ako unutar škole postoje pozitivni modeli identifikacije“, kazala je Miljević-Miljković.
Koliko je porodica važna u razvoju svake individue, ističe i Šehić, pojašnjavajući da „ni same škole ne mogu kvalitetno bez uključivanja porodice raditi na odgoju i na obrazovanju djece i mladih“.
„Može se desiti da upravo porodica jeste rizični faktor za dijete. U tom slučaju obaveza je škole da prepozna, zaštiti dijete i sarađuje s nadležnim institucijama u cilju najboljeg interesa za dijete“, kazala je Šehić.
Obzirom da nevladine organizacije imaju iskustvo u radu i prevenciji rodno zasnovanog nasilja, mogu biti značajan resurs kojeg, prema Miljević-Miljković, trebaju prepoznati i uvažiti škole. „Na taj način bi se djeci, nastavnom i stručnom kadru škole pomoglo da modifikuju svoj rad i prilagode ga savremenom školskom sistemu“, kazala je Miljević-Miljković, istaknuvši da bi se prevencijom direktno uticalo na prepoznavanje i blagovremeno reagovanje ukoliko se nasilje i pojavi.

author: Almedina Alihodžić


text:
Humano i sistemski rješavati probleme pasa lutalica | Balkan Diskurs
Harisa Bojčić
31. januara, 2022.
Problemi pasa lutalica u Bosni i Hercegovini (BiH), iako je situacija bolja nego ranijih godina, trebaju biti riješeni sistemski i humano u skladu sa Zakonom o zaštiti i dobrobiti životinja. Da bi to bilo moguće, neophodno je osigurati resurse jer najčešće sredstva kojima raspolažu lokalne organizacije su nedovoljna.
Zbrinjavanje pasa lutalica, briga o njima, edukacija, ali i podizanje svijesti građana su samo neka od polja djelovanja koja se koriste da bi se što uspješnije rješavao problem pasa lutalica u cijeloj BiH. Samo na području Kantona Sarajevo, a prema podacima kantonalnog javnog komunalnog preduzeća (KJKP) Rad iz 2017. godine, ubijeno je 5.604 pasa lutalica. Pandemija COVID-19 značajno utiče na proces udomljavanja pasa.
Fondacija Dogs Trust je dobrotvorna organizacija s glavnim sjedištem u Velikoj Britaniji, kojoj je primarni cilj dobrovoljno pomaganje lokalnim vlastima u uspostavljanju humanog, održivog i kontinuiranog okvira u skladu sa Zakonom o zaštiti i dobrobiti životinja. U programskom radu je i udomljavanje pasa s ulice. Ipak, zbog ograničenih sredstava, ovaj program sprovode samo u Kantonu Sarajevo i okolini.
Sanja Bianculli iz Dogs Trust-a kazala je da u njihovim programima nude procjene stručnjaka o tome koji je pas najbolji za životni stil porodice, odnosno koji je vlasnik najbolji za potrebe i karakter psa, što je njima kao organizaciji za dobrobit pasa prioritet. „Kroz udomljavanje u našem programu dobiju psa o kome već puno znaju, koji je potpuno obrađen i čist, i koji je već počeo s obukom i navikao se na život u domu“, pojasnila je Bianculli, istaknuvši da svi koji žele da udome psa mogu da se jave preko stranice Dogs Trust na dijelu „prijava za udomitelje“.
Na upit šta su lokalne vlasti uradile po pitanju pasa lutalica, Bianculli je kazala: „Što se lokalnih vlasti tiče, oni su jedini koji su obavezni, ali i jedini koji imaju resurse da osiguraju da se Zakon o zaštiti i dobrobiti životinja u BiH sistemski i dosljedno provede. Postoje određene regije i institucije koje sada imaju više inicijative da pokrenu takvo rješenje, namjesto češćeg stava da problem dolazi u fokus kada eskalira i kada počnu pristizati tužbe građana i zahtjevi za odštetu.“
Pojasnila je da ,,postoje razne publike, od onih koji su svjesni samo ako se suoče s već eskaliranim problemom, tj. kada se desi incident sa psom, ali i oni koji su svjesni i vjeruju da je zakonsko, humano i sistemsko rješavanje problema jedini put da se problem ne ponovi“.
Fondacija Dogs Trust već godinama radi na edukaciji i podizanju svijesti građana i rezultati su vidljivi. Međutim, Bianculli naglašava da je neophodno da lokalne vlasti i institucije koje su zadužene za ovo pitanje osiguraju da se zakonske mjere nadzora pojačaju nad vlasnicima, uzgajivačima, lovcima, skloništima i azilima, pansionima i drugim koji drže pse, te da se svaka neodgovornost i kršenje zakona sankcionira.
Građani, lokalne grupe i udruženja, prema riječima Bianculli, imaju mehanizme kojima od vlasti mogu zahtijevati transparentnost i dosljednost u provođenju Zakona i zaštiti kako nedužnih pasa, tako i zdravlja i sigurnosti ljudi. Navodi da je državni Zakon progresivan i human i da daje odlične okvire da se uspostavi human i efikasan sistem koji je jedini način da se dođe do dana da psi u konačnici ne moraju da žive na ulici i da ne budu u opasnosti od uništavanja. Kako ističe, sada je „reakcija odgovornih institucija mnogo brža u ovim slučajevima i dešava se mnogo češće da je proces transparentan“.
Napuštenim psima i mačkama pomažu Belma Ustović i Edin Osmanović u Sarajevu putem radionice „Woof Wood“.
,,U našoj maloj Woof Wood manufakturi radovi su počeli prije godinu dana. Želja nam je bila da našim dragim ljubimcima ponudimo zanimljive i praktične predmete za igru, hranilice, krevetiće i niz proizvoda na kojima trenutno radimo i koje ćete tek vidjeti. Izrađene od prirodnih materijala i boja, neškodljive kako nama, tako i životinjama, a ipak razigrane i vesele. Prvobitni i nepromijenjen cilj našeg biznisa jeste da finansiramo troškove spašenih pasa i mačaka s ulice“, kazala je Ustović, jedna od osnivačica ovog sve popularnijeg brenda.
Navodi da su do pokretanja biznisa bili ograničeni s pomaganjem te da su svakodnevno bili primorani čekati da se prikupe sredstva za sklanjanje neke životinje, veterinarsko obrađivanje ili liječenje ako je povrijeđena i bolesna.
,,Sada koliko toliko imamo sredstava da pokrijemo osnovne troškove, a nadamo se da kada razradimo biznis da ćemo moći pomagati većem broju životinja. Novac se koristi direktno i namjenski za hranjenje životinja u fosteru, veterinarske troškove, hranu uličnim cukama, macama, ježevima…“, kazala je Ustović.
Na pitanje sarađuju li s lokalnim udruženjima za napuštene životinje, odgovara: ,,Sarađujemo, svi imamo isti cilj, sklanjanje i udomljavanje životinja. Pomažemo jedni drugima koliko možemo. Dosta njih su udruženja iz EU gradova, koji nam pomažu naći domove za pse i mace. Lokalno je udruženje Ruka za Šapu, grupa Glas životinja, raja iz Happy Puppy Sarajevo…“, nastavlja Ustović.
Pandemija virusa COVID-19 je znatno pogoršala situaciju i za napuštene životinje jer je, između ostalog, otežano i usvojenje za usvojitelje iz drugih država zbog uvedenih zabrana putovanja i karantina, a što je dovelo do prenapučenosti u pansionima, a izostala je i pomoć stranih donatora jer su se i sami našli u teškoj situaciji.
Ustović pojašnjava da se često desi da nema pasoša i certifikata za životinje koji su neophodni prije putovanja. Također, naglašava da se dešavaju nesporazumi s graničnim službama susjednih zemalja, zbog čega cijeli transport bude vraćen. Ipak, ovi problemi ne utiču na njihovu kreativnost. ,,Predmete koje izrađujemo najčešće prvo zamislimo i o njima razgovaramo. Nekad nas inspiriše internet, nekad naša mašta. Tek kada je “nacrt” do detalja osmišljen, pristupamo izradi. Desi se da se iz jedne ideje razvije više njih, zbog čega nam se dijapazon širi. Nadamo se da će nas i tržište pratiti“, dodala je.
Proizvode Belme i Edina možete naručiti preko njihove stranice Woof Wood na Facebooku i Instagramu, kao i kod njihovih partnera Zoo Centar i Pet Shop Ria.

author: Harisa Bojčić


text:
Bokserski klub ,,Zlatni ljiljani‟ – naslijeđe koje je izdržalo test vremena | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
2. februara, 2022.
Iako osnovan na početku najduže opsade jednog glavnog grada u historiji – Sarajeva – bokserski klub ,,Zlatni ljiljani‟ dokazuje da je uprkos i najtežim preprekama moguće ostvariti velike rezultate i stvarati nove generacije pobjednika.
Bokserski klub ,,Zlatni ljiljani‟ osnovan je 27. septembra 1992. godine u duhu otpora grada pod opsadom kako bi ponudio mladim ljudima mogućnost i prostor da pobjegnu, barem nakratko, od zvuka granata i snajpera kojim su terorizirani svakodnevno 1425 dana. Danas, skoro trideset godina nakon osnivanja, ,,Zlatni ljiljani‟ spretno čuvaju vrijednosti olimpijskog boksa, poštovanja, discipline i pravde.
Dužnost prvog predsjednika kluba obavljao je Mustafa Hajrulahović Talijan – komandant Teritorijalne odbrane Sarajeva i Prvog korpusa Armije Bosne i Hercegovine, general Armije Republike Bosne i Hercegovine, i čovjek koji je organizovao odbranu grada zajedno s mladićima iz sarajevskih naselja. Njegov doprinos olimpijskom sportu je ogroman.
Takmičari ovog kluba su nastupili u preko 500 zvaničnih mečeva, a boje kluba branilo je preko 360 takmičara sa preko 1250 mečeva.
Priča o Talijanu u zemlji ljiljana počinje mnogo prije sarajevske opsade. Počela je mnogo prije osnivanja prvog bokserskog kluba kada su se zlokobne sjene rata nadvile nad Sarajevom. Ta ista priča ne završava njegovom smrću, već je nastavljaju nove generacije koje 19 godina zaredom učestvuju na turniru koji nosi njegovo ime „Mustafa Hajrulahović Talijan“.
„Mustafa Hajrulahović Talijan je prvi predsjednik kluba i dao je neizmjeran doprinos razvoju olimpijskog boksa. S ovim turnirom čuvamo sjećanje na njega“, kaže Adnan Pašić, predsjednik Upravnog odbora Bokserskog kluba „Zlatni ljiljani“.
Novinarka Federalne televizije Arijana Saračević-Helać, koja je izvještavala s ratnih linija, na svom Facebook profilu je napisala kako je Talijan bio borac za suverenu i nedjeljivu Bosnu i Hercegovinu.
„Prezirao je formu i držao do dobrih ljudi. Često se pitam, da je živ, da li bi dozvolio sramno ignorisanje još jednog heroja odbrane – Dragana Vikića“ [Vikić je bio komandant Specijalne jedinice tokom rata, pod nazivom Odred za posebne namjene MUP-a RBiH; optužen za zločin protiv ratnih zarobljenika na području Sarajeva], napisala je, između ostalog, ona na svom profilu u martu 2021. godine kada je obilježena godišnjica Talijanove smrti.
Prvi međunarodni turnir organizovan je 2003. godine i na njemu su učestvovale tri zemlje – Bosna i Hercegovina, Hrvatska i Kosovo. Skoro dvije decenije kasnije, na turniru učestvuje 17 zemalja sa preko 160 takmičara.
„Na taj dan sjećamo se generala Mustafe Hajrulahovića Talijana, koji je bio primjer i u sportu i u vojsci. Čuvamo njegovo naslijeđe kao čovjeka koji je jedan od osnivača Bokserskog kluba „Zlatni ljiljani“ te nosimo ovaj turnir kao mjesto susreta mladih iz regiona i svijeta, mjesto razgovora o budućnosti boksa i sporta, ali i kao priliku da izgradimo novu generaciju mladih ljudi u duhu tolerancije, suživota, saradnje i podrške“, zaključio je Pašić.
Pandemija virusa Covid-19 promijenila je svakodnevne životne navike i način života za vrlo kratko vrijeme, a sportu i sportskim aktivnostima zadala je veoma težak udarac te su mnogi bili prisiljeni da promijene dinamiku svog rada. Brojna takmičenja su otkazana ili održana uz veoma stroge restrikcije. A značajno je smanjen i interes pokrovitelja i donatora. Nakon godine izazova za sport u Bosni i Hercegovini, 2021. godina je otvorila vrata novim susretima i pobjedama.
„Za kratko vrijeme, sportski klubovi su prihvatili novu dinamiku. Treninzi i takmičenja se održavaju uz uvažavanje mjera zaštite od pandemije, međutim, pravi udarac na sport je došao sa smanjenim učešćem javnosti u manifestacijama, samim tim i slabljenjem interesa sponzora. U vremenu nesigurnosti, mnoge kompanije, s razlogom, odustaju od podrške društvenim aktivnostima. Ovdje bih izdvojio kao pozitivan primjer kompaniju „BH Telecom“, koja je u ovim najtežim godinama povukla puno više – pa je i bila pokrovitelj naših aktivnosti i Međunarodnog memorijalnog turnira „Mustafa Hajrulahović Talijan“, kao i drugih sportskih događaja, pored sjajnih primjera podrške filmskoj industriji i start-upima“, kaže Pašić.
U vrijeme kada su mnogi okrenuti ostvarivanju profita i vlastitih interesa, tim bokserskog kluba ,,Zlatni ljiljani‟  redovno dokazuje zašto se isplati pomagati i ulagati u sportove poput boksa.
„Uvijek me raduju dobri rezultati u sportu. Vidjeli smo kako malo ulaganja u žensku košarku i odbojku može donijeti sjajnu priču za društvo, zajednicu, sport. Nekad se čini da smo previše fokusirani na fudbal, koji stagnira, a istovremeno traži velika sredstva – premda bi profesionalni klubovi trebali biti samoodrživi. S druge strane, sportovi poput boksa ne traže velika sredstva, a mogu donijeti dobre rezultate“, dodaje Pašić.
Ipak, neke stvari su teško mjerljive i nadilaze vidljive granice. „U njima se kriju priče naših članova i članica, djece koja su rođena u godinama nakon rata, koja se svakodnevno nose sa izazovima svakodnevnice našeg društva. Više od brojeva i više od klikova nose priče naših trenera koji odvajaju svoje vrijeme kako bi, ne samo proveli treninge, već bili dobri učitelji i uzori generacijama koje dolaze“, rekao je Pašić.
Više od pukih brojeva su lica mladih ljudi koji su kroz boks stekli samopouzdanje koje ih čini herojima modernog vremena.
,,Zlatni ljiljani‟  godinama s mladima rade na jačanju samopouzdanja i borbi protiv vršnjačkog nasilja. Cilj im je da otvore vrata novim generacijama koje možda i nisu imale priliku da se okušaju u ovom sportu jer ova plemenita vještina uči uvažavanju protivnika, zaštiti slabijih i borbi protiv nasilničkog ponašanja. Pored toga što razvija tijelo, boks utiče i na duh, pažnju, samodisciplinu i smirenost.
Poznato je da boks zahtijeva veliku koncentraciju i zbog toga ostavlja malo mjesta da se misli na stres, obaveze i probleme. Ovaj sport izgrađuje samopouzdanje koje raste s uspjesima. Svaki bokser se svakodnevno suočava sa strahom i svakodnevno ga pobjeđuje. Neki udarci jesu neizbježni, oni u ringu ili metaforično, ali boks uči mlade ljude da poslije svakog nokauta hrabro ustanu i nastave dalje.
Živimo u društvu u kojem su sportovi rezervisani samo za muškarce. Pašić kaže da su u borilačkim sportovima žene uvijek na margini, ali da je taj fenomen vidljiv i u drugim sportovima:
„Često ćete primijetiti, da kada na mješovitom treningu ne kažete eksplicitno da se drugačije rasporede sparing partneri u sali, djevojke će otići na kraj dvorane. To izgledaju kao male stvari, ali zapravo, vi promjenom tog razmišljanja mijenjate i osobe s kojima radite. To utiče i na muškarce i na žene. Davanjem prilika i prostora ženama u boksu mi radimo na tome da mijenjamo generaciju koja dolazi.‟
Bokserski klub ,,Zlatni ljiljani‟  pokrenuo je program učenja samoodbrane kroz osnove plemenite vještine. „Djevojke uzvraćaju udarac“ je novi program kojim se želi pružiti djevojkama prilika da nauče osnovne principe samoodbrane u vrijeme kada su novinski naslovi ispunjeni pričama o fizičkim i psihičkim zlostavljanjima. Kursevi samoodbrane su organizovani kao miješana tehnika boksa, dobre kondicione pripreme i komuniciranja o realnim situacijama.
Svjesni nasilnika koji uvijek udaraju na slabije, organizacioni odbor ovog bokserskog kluba je izabrao da na to odgovore jačanjem samopouzdanja i spremnosti svake djevojke koja to želi, a u sigurnom okruženju s momcima-bokserima koji ih poštuju i uvažavaju.
„U vremenu kada su fizički i seksualni napadi na žene postali pravilo, a ne incident, moramo osloboditi žene straha – prvo da se odbrane, a drugo da o nasilju govore. Dosta smo trpili nasilnike koji u ovom društvu udaraju na slabije“, poručuje Pašić.
Uprkos ograničenim sredstvima i izazovima pandemije, memorijalni turnir „Mustafa Hajrulahović Talijan“ je uveo par noviteta. „Otvorili smo turnir za kategorije žena i mladih, čime još jednom želimo afirmirati otvoreni pravac našeg kluba, neke dobre prakse koje želimo prenijeti na nove generacije i osigurati im priliku da se bave sportom,‟ objašnjava Pašić.

created: 2. februara, 2022.

author: Amina Sejfić


text:
Profesionalnim izvještavanjem sačuvati privatnost žrtava rodnog nasilja | Balkan Diskurs
Alem Bajramović
4. februara, 2022.
Problem rodno zasnovanog nasilja u medijima u Bosni i Hercegovini zauzima sve više prostora, ali nerijetko zbog želje za ekskluzivnošću i većom vidljivošću osnovni postulati profesije budu prekršeni, a zbog čega žrtva i njena porodica trpe posljedice i doživljavaju traume.
Rodno zasnovano nasilje je jedan od sve više izraženih problema današnjice, a korijene vuče od stoljetnog poštovanja patrijarhalnog sistema vrijednosti. Obzirom na to, najveći broj žrtava rodno zasnovanog nasilja su djevojčice i žene. Sve više o rodno zasnovanom nasilju izvještavaju i mediji. Prema istraživanju Agencije Ujedinjenih naroda za rodnu ravnopravnost i osnaživanje žena (UN Women) o medijskom izvještavanju iz 2016. godine, mediji se obično bave kratkim formama i dnevnim vijestima o rodno zasnovanom nasilju.
„Mediji ne pokreću teme o nasilju nad ženama nego izvještavaju o njima u kratkim vijestima onda kada dobiju informacije od izvora, što su najčešće policijski izvori ili nevladine organizacije. Fotografije koje se koriste za ilustracije članaka većinom ne prikazuju krvave detalje i nisu neetične, ali uz svaki peti tekst je objavljena i jasna fotografija lica aktera priče, bilo da je to žena koja je pretrpjela nasilje, počinilac ili aktivista u toj oblasti. Dok je fizičko i seksualno nasilje nad ženama zastupljeno u novinskim člancima i prepoznato kao problem, gotovo da i nema tekstova o drugim oblicima nasilja“, stoji u istraživanju UN Women.
Novinarska etika nalaže poseban, drugačiji pristup žrtvama rodno zasnovanog nasilja, kazala je Borka Rudić, generalna tajnica Udruženja BH novinari, pojasnivši da se žrtvama treba prići obazrivo, sa suosjećanjem i na način koji neće doprinijeti novoj, tačnije, dvostrukoj viktimizaciji kroz medijske sadržaje.
„Svi novinari trebaju da o ovoj temi izvještavaju vodeći računa o tome šta je javni interes: da li javnost treba znati neke od detalja zlostavljanja ili nasilja, ili ne. Naglašavam da ne treba jer se iznošenjem detalja i opisom postupka napadača dodatno nanosi šteta žrtvama. Insistiranje na detaljima nije zadaća medija već pravosuđa i policije“, kazala je Rudić.
Senzacionalistički pristup, prema riječima Rudić, koji ide od naslova teksta pa preko fotografije ili rječnika koji koriste novinari, predstavlja „rušenje dostojanstva žrtve“ i suprotno je profesionalnom i etičkom novinarstvu.
„Primjera nepoštivanja privatnosti žrtava je mnogo, ali za najdrastičnije se smatra ono kada se prilikom nesreća objavljuju podaci žrtava prije nego to urade policija ili drugi nadležni organi“, kazao je Marko Divković, predsjednik Udruženja BH novinari.
Kršenje općih profesionalnih načela pa i kada je riječ o rodno zasnovanom nasilju, kako pojašnjava Divković, u bh. medijima nije rijetkost i tu se ne misli na tzv. „žute medije“, bezvlasničke portale i slično.
„Temeljni princip da žrtva ima nesporno pravo na zaštitu, iako dobro poznato, često se krši. Koliko je to pitanje važno, govori to što je i u Statutu Saveza novinara Jugoslavije, postojala odredba koja je zahtijevala posebnu pažnju prilikom izvještavanja o nemoćnima, starima, djeci i bolesnicima u vrijeme nesreća i sličnim situacijama“, pojasnio je Divković.
Zabrana diskriminacije, zabrana javnog prikazivanja i predstavljanja bilo koje osobe na uvredljiv, omalovažavajući ili ponižavajući način u medijima regulisana je Zakonom o ravnopravnosti spolova u BiH, Kodeksom za štampu i online medije, Kodeksom o audiovizuelnim medijskim uslugama i medijskim uslugama radija, Kodeksom časti BH novinara i tome slično.
„Novinar je obavezan poštivati svačije pravo na privatni i porodični život, dom, zdravlje i prepisku. Objavljivanje podataka koji narušavaju nečiju privatnost, bez nečije dozvole, mora biti opravdano interesom javnosti“, navodi se u Kodeksu časti BH novinara.
Safet Mušić, stručnjak za sigurnosna pitanja, pojašnjava da postoje primjeri objave fotografija žrtve u medijima, što znatno komplikuje već ionako težak period kroz koji žrtva prolazi. Posljedice po žrtvu, kako je kazao, naročito su izražene u ruralnim sredinama, gdje se preko 70 posto rodno zasnovanog nasilja događa.
„U medijima se rjeđe govori o uzrocima koji dovode do rodno zasnovanog nasilja, načinima pomoći žrtvama, posljedicama nasilja, dok mediji češće izvještavaju o pojedinačnim slučajevima, o svjedočenjima žrtava bez konkretnih poruka i slično“, navodi Mušić, sugerišući da bi novinari trebali izbjegavati intervjuisanje i prikazivanje osoba koje su direktne žrtve nasilja i biti svjesni da su žrtve u teškoj situaciji koju često prate teže psihičke posljedice.
Kao dobre primjere i prakse, Mušić navodi da u medijima treba više prostora davati stručnoj strani, kao što je sociološki pristup ovom problemu, psihološka tumačenja te stavovi stručnjaka za sigurnost, pravnika i tako dalje, kao i predstavnicima nadležnih institucija kako bi prezentovali konkretne podatke i dali informacije za žrtve nasilja o tome kako da potraže pomoć, a sve s ciljem prevencije rodno zasnovanog nasilja.
Kako bi se zaštitile žrtve rodno zasnovanog nasilja u javnom prostoru, psiholog Čedomir Novaković pojašnjava da je bitno uraditi diferencijalnu analizu na način da se u obzir uzme vještina novinarskog pristupa, njegove edukativne i mentalne karakteristike i sposobnosti, kao i osnovne karakteristike medija, poput socijalnih, nacionalnih, kulturoloških, te kojem miljeu pripadaju osobe koje su žrtve i kroz koju vrstu traume osoba prolazi, kao i posljedice koje mogu nastati gledano iz ugla individue, grupe, ali i kulturološkog ugla.
„Taj afinitet jedne fine deskripcije, jedne fine diferencijalne analize je neophodan i za vrlo iskusne novinare. Međutim, danas smo svjedoci vrlo neškolovanih novinara, iz ugla opšteg izvještavanja, a pogotovo iz ugla emotivnosti, psihologije ličnosti i empatije prema žrtvi o kojoj se piše i prema svim mogućim aspektima procjene“, kazao je Novaković.
Slučajevi neetičkog izvještavanja i kršenja kodeksa i zakona, kako pojašnjava Rudić, mogu se prijaviti Regulatornoj agenciji za komunikacije, kada su u pitanju elektronski mediji ili Žalbenoj komisiji Vijeća za štampu, ako su u pitanju štampani i online mediji. Također, ističe da se može podnijeti prijava Instituciji ombudsmana za ljudska prava ili Agenciji za ravnopravnost spolova, odnosno gender centrima u Federaciji BiH i Republici Srpskoj, ali i krivična prijava protiv odgovornih osoba u medijima radi kršenja odredbi Zakona o ravnopravnosti spolova, Zakona o zaštiti ličnih podataka i Zakona o sprečavanju diskriminacije.

created: 4. februara, 2022.

author: Alem Bajramović


text:
Besmisao rata u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Merjema Halilović
8. februara, 2022.
Dvije obične porodice različite etničke pripadnosti iz dva sela nadomak Kiseljaka i Visokog, tokom ratnih dešavanja u Bosni i Hercegovini, povezuje borba za preživljavanjem, neizvjesnost i čekanje, ali i zajedništvo, solidarnost i ljudskost koja je prevazišla ratne nedaće.
Sela Gomionicu i Liješevo dijeli jedno brdo, koje je u ratnom periodu bilo put spasa za mnoge ljude, među kojima je bila i porodica Mujagić. Utočište su pronašli kod Hrvata katolika, kojima etnička pripadnost nije bila mjerilo za ljudskost pa su s porodicom Mujagić dijelili i posljednje mrve hljeba.
Nakon što su u proljeće 1993. godine snage Hrvatskog vijeća obrane (HVO-a) napale dio općine Kiseljak, četvoročlana porodica Mujagić napušta selo Gomionica, u kojem su većinom živjeli Bošnjaci. „Da bismo spasili svoje živote bili smo primorani, kao i mnoge druge porodice, da napustimo svoj dom. Sve što su moji roditelji gradili i izgradili do tada nestalo je u plamenu. Nestalo je moje biciklo, sekine sanke, mamin vez iz djevojačkih dana, očev mukotrpan rad, slike, uspomene, sve u jednom danu pod parolom odbrane hrvatskog naroda na našem ognjištu. Sjećam se da je mama uredno zaključala kuću i ponijela ključ, a kasnije smo se često šalili na taj račun“, prisjetila se Amela Mujagić, tada 13-godišnja djevojčica, koja je selo Gomionicu napustila s roditeljima i sestrom.
Spas pronalaze u kući tročlane porodice Mišković u selu Liješevo (općina Visoko). ,,Bez njih bismo završili na ulici ili u nekim od kolektivnih smještaja koji su bili pretrpani, bezuslovni, drugim riječima, ličili su na logore. Hrvati su nas otjerali od kuće, a opet, Hrvati su nam ponudili smještaj i sklonište“, kazala je Amela.
Četvoročlana porodica Mujagić i porodica Mišković dijelili su kuću, strah, zebnju i druge ratne nedaće oko godinu dana, nakon čega je porodica Mišković kuću od brata, koji je živio tada u Švicarskoj, ustupila Mujagićima. Članovi obje porodice ističu da im je odnos bio normalan u to nenormalno vrijeme. Jedni drugima su pomagali koliko su mogli i čime su mogli.
„Motiv za pomaganje mi je bio samo to što su oko mene bili ljudi kojima je pomoć bila potrebna. Ni ja, ni supruga, nikada nismo gledali tko je tko, nacionalnost i vjera su nam nebitni. U vrijeme rata smo pomagali ljudima, kako god smo mogli. Opet bih isto uradio. S Mujagićima smo živjeli lijepo, ja sam ih smatrao kao dijelom obitelji. Bili su to jako dobri ljudi i nakon rata smo ostali dobri prijatelji. Iako je bio rat, imamo i lijepih uspomena iz toga doba. Da su svi živjeli i slagali se kao mi, bilo bi mnogo bolje“, rekao je Nikola Mišković.
Nikolina supruga Ana prisjetila se kako su se za vrijeme rata i poteškoća znali i našaliti. „Često se sjetim kako sam s Asifom i Džemilom pravila maslenicu i ‘alvu. Pile smo kavu zajedno, pričale i smijale se. Asifa mi je jednom rekla uz kafu: „Jao, Ana, pa vidi nas, kao da nije rat“, rekla je Ana.
Miškovići su također bili jedna od rijetkih porodica koja nije htjela napustiti svoje ognjište i ostali su da žive među većinskim bošnjačkim stanovništvom.
„Za “svoje” su bili izdajnici, a za “naše” su bili “oni”, odnosno tuđi na svome. Vojnici su često prolazili tim putem jer je vodio do linija fronta i nazad i skoro uvijek su upućivali pogrdne riječi i jako često prijetili smrću, paljenjem kuće i slično. I to je bila cijena našeg boravka tu – oni su nama dali krov nad glavom, a mi smo njima zauzvrat bili neka vrsta garancije da ih niko neće dirati ili paliti kuću dok spavaju. Apsurdi u ratu zaista nemaju granica“, kazala je Amela.
Perioda provedenog s porodicom Mišković dobro se sjeća Amela, tada najmlađa ukućanka, koja objašnjava kako se tačno znalo koliko hljeba mogu pojesti u toku dana, a nije zaboravila ni kako su se ona i sestra noću prikradale do kuhinje u potrazi za još malo hljeba. U sjećanju joj je ostala još jedna situacija: ,,Amidža je nekim čudom uspio poslati paket iz Njemačke. Mislim da je bio neki radio program koji se zvao “Pokidane veze”, pa nas je, kaže, tako uspio locirati. Uglavnom, u paketu su između ostalog stigle 24 čokolade, 12 mliječnih i 12 s lješnjakom. Mi čokoladu u to vrijeme ni na TV-u nismo mogli vidjeti jer uglavnom nije bilo struje. Hej, 24 čokolade, pa takvu radost treba doživjeti, neopisivo! Šampon, pravi šampon, a ne onaj što je mama pravila od Bog zna čega. Pasta za zube konačno, prava, a ne soda bikarbona. Eh to je bio momenat za pamćenje iz rata“.
Amelina majka, Džemila Mujagić, kazala je da joj je najteže bilo što su ostali bez svega što su stekli i što su bili daleko od svoje kuće i rodnog mjesta. „Bojali smo se jedni za druge, bojali smo se gladi, nemira, loših vijesti. Samo smo čekali da se sve završi i sanjali da se vratimo kući živi i zdravi. Kako god, imali smo sreće jer smo sačuvali zdravlje i život, ali i jer smo živjeli s dobrim ljudima“, kazala je Džemila.
Mujagići i Miškovići primjeri su da je suživot postojao i u ratnom vremenu. Smatraju da je rat bio besmislen i bespotreban i da čovjeka ne definiše etnička ili religijska pripadnost. „Obični, dobri ljudi nisu željeli rat, ali nisu mogli ni birati“, zajednički je stav obje porodice, čije priče svjedoče da su heroji rata obični ljudi koji pružaju ruku pomoći ne razmišljajući o imenu i prezimenu onoga kome je pomoć potrebna.
U Bosni i Hercegovini postoji sigurno mnogo neispričanih priča iz rata o običnim herojima koji ljude dijele samo na dobre i loše. Oni su heroji svih nas zato što ni u najtežim trenucima nisu znali za mržnju. Oni nam pokazuju zašto ne trebamo dozvoliti da živimo u besmislu rata, nego u smislu ljubavi i solidarnosti.

created: 8. februara, 2022.

author: Merjema Halilović


text:
Mirisni napitak kao sredstvo socijalizacije | Balkan Diskurs
Nejla Emšo
10. februara, 2022.
Kafa je veoma važan napitak u Bosni i Hercegovini. Dobri i loši trenuci, nova ili stara poznanstva – sve je to razlog da se, kako se kaže u narodu, popije kafa. Da je ovaj napitak važan dio socijalizacije bh. društva, dokazuju i pržionice kafe čiji se miris nadaleko osjeti.
Jedna od glavnih asocijacija na kafu u bosanskohercegovačkom društvu je poziv na druženje ili „ćeif“. Vrlo rijetko ćemo nekome reći „idemo da razgovaramo“, uglavnom kažemo „idemo na kafu“.
„Kafa je simbol interakcije, razgovora, simbol socijalizacije u našem društvu, kako u kućnom, tako i u javnom prostoru. Kafa se nekako podrazumijeva. Sve su to sociološki i kulturološki fenomeni“, kazala je doc. dr. Sarina Bakić, koja predaje na Odsjeku za sociologiju Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu.
Kafa je često i umjetnička inspiracija, pa tako u Mostaru imamo pozorišnu predstavu „Ajmo na fuka“ ili pak pjesmu „Fildžan viška“ Zabranjenog pušenja, koja govori o našem običaju da se uvijek ostavlja fildžan viška kafe za one koji navrate slučajno.
Obično ljudi kad im neko nedostaje ili se nisu dugo vidjeli, kažu da im baš fali popiti kafu s tom osobom.
„Kafa ima intimni aspekt, intimnu atmosferu i atmosferu međusobnog povjerenja, prijateljstva i ljubavi“, ističe dr. Bakić, pojašnjavajući da okus i miris kafe uvijek sadrže neko sjećanje i uspomenu.
Kafa je porijeklom iz istoimene pokrajine u Etiopiji. Ne zna se kad je tačno otkrivena, a postoji legenda o etiopijskom pastiru Kaldi čije su koze brstile grm s crvenim bobicama i poslije toga bile živahne. Historija kaže da je poznati francuski pisac Honore de Balzac pio dnevno 20 do 30 šoljica kafe.
Svaki dan, prema podacima Svjetske zdravstvene organizacije, u svijetu se popije oko jedna i po milijarda šoljica kafe.
„Kafa je najpopularniji napitak na svijetu. Kafa se mnogo istražuje kako u kontekstu svakodnevnice, tako i u kontekstu socijalizacije, ali također i u kontekstu zaštite ljudskih prava, naročito mlade djece, i ljudi koji rade na berbi kafe“, navodi Bakić, istaknuvši da se disciplina gdje se kafa najviše istražuje naziva sociologija svakodnevnog života.
Kafa se jako puno pije i u Bosni i Hercegovini. Obavezna je jutarnja i popodnevna kafa, ali se vrlo često desi da se popije kafa između jutarnje i popodnevne, ali i u večernjim satima. Najviše se koristi bosanska kafa, kojoj nerijetko daju različita imena poput „domaće“ ili „turske“ ili pak opisno „dočekuša“, „sikteruša“, „razgovoruša“ i slično. Pravi se u džezvi, a nerijetko u tradicionalnim objektima servira uz rahat lokum.
„Kafanski starosjedilac“ na sarajevskoj Baščaršiji je Džemal Halilbašić. Već 32 godine drži pržionicu kafe, pojasnivši nam da postoji mljevena i tucana kafa. Tucana se tukla ručno u “Dibeku“ batom odnosno, ona se tukla i prosijavala, a sada imamo stroj koji smo nabavili iz Izmira (Turska) koji tuče i prosijava. Imamo istu vrstu kafe samo drugi način obrade, a to je mljevenje, imamo i kameni mlin kao vodenicu i on melje kafu”, opisuje Halilbašić, pokazujući svoj mlin.
Naglašava Halilbašić da je kafa jako važna jer je ljudi vole i rado ispijaju.
,,Bosanska kafa je mnogo poznata i prepoznatljiva kao dobra, a tu ima različitih naziva kao što su dočekuša, sikteruša, razgovoruša. Jako je važna i za sijela jer se uz nju razgovara. Tu kafu zovemo razgovoruša, dok kafa sikteruša je bila znak razilaženja”, pojasnio je Halilbašić.
Ritual ispijanja kafe za njega je način da razgovara sa svojim prijateljima i rodbinom. „Razmjenjujemo informacije, saznajem nove stvari i svakodnevna dešavanja u društvu. Uz kaficu se svašta lijepo dogovori, a što može biti vezano i za sklapanje nekog novog posla“, dodao je Halilbašić, istaknuvši da se kafa pila i u vrijeme rata, kada je bila mnogo skupa.
Pržionica kafe sve je manje. U marketima je kafa dosta jeftinija i postoje različite primjese, a što se jako puno reklamira i samim time zaokuplja pažnju onih koji piju kafe. Ipak, pravljenje kvalitetne kafe nastaviti će Džemalov sin Tarik, koji je upućen u višegodišnji način rada. Ono što je sigurno je da će nastaviti ugađati nepcima domaćih i stranih kupaca koji će njihova mirisna zrna kafe u društvu svojih najmilijih pretvoriti u ukusan napitak kojeg se rado sjećaju.

author: Nejla Emšo


text:
Klub „Vrbas“ iz Banja Luke u borbi za još bolje rezultate | Balkan Diskurs
David Pavlović
14. februara, 2022.
Stonoteniski klub „Vrbas“ u Banja Luci, putem kojeg su osobe s invaliditetom uključene u sport i takmičenja, među kojima su i svjetska, iza sebe ima više od 600 medalja, pehara i priznanja, ali suočava se s problemom prostora koji je prijeko potreban za obavljanje treninga.
Uključenjem u sport osobe s invaliditetom, kako kažu predstavnici ovog Kluba, doprinosi fizičkom i psihičkom zdravlju, izgradnji samopouzdanja, kvalitetnijem životu općenito ali i pomjera granice. Međutim, postoje mnogobrojne prepreke koje osobe s invaliditetom moraju sami prevazići ukoliko se odluče baviti sportom, a prije svega riječ je o predrasudama koje su jako zastupljene, ali i finansijama i uopšte logistici koja im je potrebna da dođu na trening.
Bojana Vukotić je počela da se bavi stonim tenisom kako bi srušila dvostruku predrasudu. Prva je bila ta što je ženskog spola, a druga je što je osoba s invaliditetom. ,,Nije mi bilo bitno da osvajam medalje. To je došlo kao rezultat rada. Željela sam i da budem aktivna i očuvam zdravlje. Stoni tenis je sport koji je idealan za očuvanje kondicije, a opasnost od povreda je minimalna“, kazala je Vukotić.
Među uspješnim sportašima ovog kluba nalazi se i Haris Eminović koji je ujedno i prvi stonotenisač koji je predstavljao Bosnu i Hercegovinu na Paraolimpijskim igrama u Tokyu 2020. godine.
,,Kao takmičar ima osvojene tri medalje na Svjetskim kupovima u Finskoj, Češkoj i Francuskoj te peto mjesto na Svjetskom kupu u Egiptu. Osim toga, vlasnik je dvije zlatne medalje s Balkanskog kupa i 20 medalja i pehara s Evropskih kupova. Svojim rezultatima je ostvario odlazak na Olimpijske igre u Tokyo 2020. godine. Šampion je Bosne i Hercegovine u svojoj kategoriji za osobe s invaliditetom i jedan od najperspektivnijih takmičara u Banja Luci (Republika Srpska, Bosna i Hercegovina) i regionu“, kazao je Jovica Šormaz, osnivač i trener Stonoteniskog kluba „Vrbas“.
Unatoč zavidnim uspjesima koje ostvaruju, Stonoteniski klub „Vrbas“ je ostao bez prostora u kojem su trenirali jer im Gradska uprava Grada Banja Luke nije odobrila da ga i dalje koriste, a nije im dodijeljen ni bilo koji drugi. Zbog toga, Šormaz je kazao da trenutno i zvanično klub ne radi i ne sprovodi trenažne procese. Sportisti Kluba se snalaze preko poznanika, najčešće u garažama ili obavljaju treninge kod prijatelja.
Kroz Stonoteniski klub „Vrbas“ iz Banja Luke je prošlo više od 300 polaznika, koji su se okušali u stonom tenisu. Učestvuju na takmičenjima na nivou Bosne i Hercegovine u svim invalidnim kategorijama. Ukupno na takmičenjima iz ovog Kluba je bilo više od 120 takmičara. Šormaz je kazao da su prvi u Bosni i Hercegovini koji su uveli inkluziju u sport.
„Smatram pobjedom trenutak kada mladu osobu s invaliditetom uključim u sport jer samim uključenjem ta osoba prelazi iz pasivnog u aktivni dio društva. Sport daje sposobnost, ne samo zdravlje. Mladi postaju odgovorni prema sebi, prema životu i takvim pristupom lakše savladavaju životne prepreke“, kazao je Šormaz.
U bh. društvu još uvijek su prisutne predrasude o bavljenju sportom osoba s invaliditetom. S tim se slaže i Vukotić, pojasnivši da predrasude postoje u samim udruženjima osoba s invaliditetom, ali i kod pojedinih osoba s invaliditetom.
Šormaz naglašava da je potrebno probuditi svijest i pokazati osobama s invaliditetom važnost bavljenja sportom, ali i ne samo njima, već i njihovim porodicama, ljekarima, profesorima fizičkog vaspitanja i tako dalje, jer sport može biti za svakoga i ima mnogo benefita i to ne samo fizičkih nego i mentalnih jer će tako osoba izaći iz kuće, osvijestiti se da mogu nešto što prije nisu znali da mogu, podiže samopouzdanje i pomjera granice.
Kada se osobe s invaliditetom počnu baviti sportom, Vukotić ističe da su uslovi jako teški (finansijski, prevoz i sl.), ali da bi se većim zalaganjem institucija mogla obezbijediti sredstva i raditi na promociji.
„U svijetu postoji 42 miliona registrovanih stonotenisera s invaliditetom. Bilo bi dobro da i mi doprinesemo tom broju jer imamo dosta njih kojima treba neki angažman u okviru integracije u društvu“, kazala je Vukotić.
Sportski klubovi za osobe s invaliditetom, prema mišljenju Vukotića, nemaju podršku lokalne vlasti iako postoji ogroman potencijal da institucije pomognu sportskom aktiviranju ovih osoba. ,,Dobrobit je ogromna, od poboljšanja opšteg zdravstvenog stanja, psihičkog zdravlja, kroz sportske uspjehe i druženje s drugim sportistima i putovanjima na razne sportske događaje. Poseban je osjećaj za osobe s invaliditetom koje osvoje neku nagradu za sportski uspjeh jer je to baš onaj segment koji im je oslabljen. Time je uspjeh veći, jer se ostvaruju u onom segmentu koji im je oštećen“, smatra Vukotić.
Trener Šormaz ističe da je bavljenje sportom važno jer doprinosi kvalitetnom životu u cjelini: ,,U sportske aktivnosti ubrajaju se različite motoričke aktivnosti varijabilnog i dinamičnog karaktera, kroz koje čovjek zadovoljava potrebu za kretanjem, razvija sposobnosti, osobine i sportske vještine te čuva i unapređuje zdravlje. Takođe, kroz sportske aktivnosti čovjeku se pružaju i mogućnosti sportskog izražavanja i stvaralaštva te postizanja sportskih rezultata na svim nivoima takmičenja“.
Uprkos blagodatima koje donosi uključivanje u sport osoba s invaliditetom, sportisti Kluba „Vrbas“ nemaju prostor za treniranje u kojem bi mogli redovno obavljati treninge po šest ili osam sati dnevno ili imati posebne pripreme za takmičenja.
Dok pokušavaju da nađu način kako da prevaziđu problem prostora, iz Kluba „Vrbas“ ne odustaju od planova.
,,Imamo kapaciteta da u Parizu na Olimpijskim igrama 2024. godine imamo dvojicu svojih predstavnika. Realno je da uz Harisa imamo mladog takmičara na svjetskoj sportskoj sceni, ali bez dobre podrške teško da se može napraviti pozitivan iskorak“, zaključuje Šormaz.

author: David Pavlović


text:
Položaj žena u Bosni i Hercegovini sve više se mijenja | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
15. februara, 2022.
Često patrijarhat vežemo za jedan od glavnih uzroka degradiranja žene u društvu, a onda i rodno zasnovanog nasilja. Tradicija i običaji, potpomognuti mišljenjem okoline, bili su glavni razlozi zašto se žene nisu mogle oduprijeti takvom sistemu vrijednosti. Međutim, danas imamo novije generacije djevojaka i žena koje sve više rade na poboljšavanju statusa žena u bh. društvu.
Pod krinkom patrijarhalnog odgoja djevojčice su bile učene da budu poslušne, stidljive i da trpe a dječaci da budu buntovni i odvažni. Nerijetko su se djevojke stidjele svog tijela, menstruacije, dojenja i ostalog što je povezano sa ženskom prirodom. S druge strane, mladići su ohrabrivani da psuju i budu vulgarni.
Martina Planinić, profesorica na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Mostaru i voditeljica kolegija „Mediji i rodne uloge“, smatra da je patrijarhalno društvo pogriješilo u potcjenjivanju ženine uloge u društvu jer se svaki dan mogu vidjeti borkinje i heroine koje postižu zavidne rezultate u sportu, obrazovanju, nauci, umjetnosti, kulturi i u ostalim profesijama i područjima koja su označena kao muške sfere aktivnosti.
Selima Dračo, feministkinja, aktivistkinja i studentica Medicinskog fakulteta Univerziteta u Zenici, pojašnjava da je patrijarhat ,,jedan hronični virus našeg društva koji i ne boli toliko dok ga se ne izaziva“. Kako opisuje, taj virus je uvijek prisutan, ali variranjem pažnje koja mu se (ne)poklanja, stvara se utisak da je nestao i ne postoji.
,,Fascinantna je činjenica koliko je on godinama unazad postojao, a zabrinjavajuća činjenica je koliko će godina unaprijed postojati. Ne želim biti pesimistična, daleko od toga, ali koliko god se trudile da ga izbrišemo s planete Zemlje, svakog dana se pojavi bar jedna nova individua muškog spola koja je u sebi podmuklo naoružana patrijarhatom“, pojašnjava Dračo.
Uprkos postojanju patrijarhata, položaj žena i djevojaka u bh. društvu se mijenja mada veoma malim koracima. Dračo ističe da imamo novu generaciju hrabrih i neustrašivih borkinja koje su spremne da se oduže svojim majkama što su ih pravilno odgajale.
U priručniku za izvještavanje o rodno zasnovanom nasilju, koji je uradio UN Women, navodi se da su žene žrtve nasilja samo zato što su žene, odnosno zato što im patrijarhat pripisuje nižu društvenu ulogu, koja u zavisnosti od konteksta, završava nasiljem a koje se proteže od verbalnog, šamara a ponekad i do ubistva.
Profesorica Planinić smatra da je patrijarhalno društvo uvjerilo muškarce kako mogu zlostavljati žene i da neće snositi posljedice uprkos dobrim pravnim okvirima i zakonima.
,,Nasilje nije privatna stvar koja se tiče supružnika, ono je rak rana našega društva koja prijeti nestanku obitelji u koje patrijarhat polaže sve nade zbog toga što će brojne žene izgubiti povjerenje u stabilnost bračne i obiteljske zajednice u kojoj prijeti opasnost od nasilja. Ne smijemo zaboraviti da obiteljsko nasilje pogađa djecu koja trpe fizičke i psihičke posljedice nasilja. Oni koji podržavaju patrijarhat bi trebali razmisliti o ovim činjenicama jer nijedna žena ne zaslužuje torturu, mučenje i mizoginiju tokom svog života“, pojasnila je Planinić.
Ono što patrijarhat „širi“ kroz diskurs, kako navodi profesorica, su seksizam, šovinizam i mizoginija. Ovaj vid ponašanja je naročito postao društveno prihvatljiv pojavom interneta i društvenih mreža, što je, prema Planinić, uticalo na porast online nasilja, osvetničke pornografije i ostalih oblika virtualnog nasilja. Osim toga, ističe i veliku podršku patrijarhatu u vjerskim institucijama gdje se žena prikazuje kao grešnica i raspuštenica.
,,Često vjerske vođe imaju stav da jedino pokorna žena može biti dobra osoba. Dakle, brojne religije imaju muške vođe koji šire stavove o muškoj superiornosti i ženskoj inferiornosti. Osim u religiji, patrijarhat ima veliki utjecaj u konzervativnim političkim strankama koje imaju umrežene lobije koji su utjecali na rodnu diskriminaciju. Patrijarhat, unatoč tehnološkom i društvenom napretku ima dobro izgrađene temelje koji su otporni na potrese uzrokovane ženskim aktivizmom“, kazala je Planinić.
Kako bi bosanskohercegovačko društvo riješilo ove probleme, profesorica pojašnjava da je uz edukaciju potrebna dobra volja i želja za promjenom.
,,Svaka edukacija treba polaziti od jasne hipoteze da je rodna ravnopravnost zajedničko pitanje žena i muškaraca što znači da se što više muškaraca treba uključiti u različite programe protiv nasilja nad ženama i rodne diskriminacije. Muškarci koji poštuju i uvažavaju žene trebaju biti primjer nasilnicima i onima koji svoju moć zloupotrebljavaju na štetu žena. Također je potrebno iskorijeniti štetne predrasude o tzv. muškosti i muškoj superiornosti, tj. da su agresija, arogancija i prepotentnost znak nemoći i ponašanja kukavica“, kazala je profesorica, istaknuvši da se treba raditi na širenju ženske solidarnosti i međusobne podrške, ali i naučiti da žrtve nasilja nisu krive.
Položaj žena u BiH je obećavajući, smatra Dračo, pojasnivši da je kroz razgovor sa ženama srednje dobi uvidjela da one nisu spremne izaći iz svoje zone komfora jer smatraju da je već kasno, ali zbog toga odgajaju kćerke da se jedino trebaju plašiti Boga.
„Time se dobija nova generacija hrabrih, neustrašivih borkinja koje su spremne da se oduže svojim majkama što su ih odgajale pravilno tako što će se izboriti za uništavanje nečega što je njihove majke učinilo potlačenim i plašljivim ženama bez hrabrosti da se suprotstave jednom muškarcu“, pojasnila je Dračo.

author: Elma Hasanspahić