text:
Draga BiH: borba romske zajednice za opstanak u postratnom društvu | Balkan Diskurs
Bridget Granger
9. juna, 2017.
Da li biste rizikovali život da zaradite četiri marke? Mnogi Romi to rade svakodnevno. Ova opasna praksa je samo jedan pokazatelj višedimenzionalnog siromaštva sa kojim se suočava najveća manjinska grupa Bosne i Hercegovine (BiH). Ova fotografska priča pokazuje svakodnevne nedaće romske populacije u BiH.
Da li biste rizikovali život da zaradite četiri marke? Mnogi Romi to rade svakodnevno. Ova opasna praksa je samo jedan pokazatelj višedimenzionalnog siromaštva sa kojim se suočava najveća manjinska grupa Bosne i Hercegovine (BiH). Ova fotografska priča pokazuje svakodnevne nedaće romske populacije u BiH.
Fotografije: Sofia Yu
Romi su nomadska etnička grupa čija većina populacije živi u Evropi. Procjenjuje se da postoji između 25.000 do 50.000 Roma koji trenutno žive u BiH, ali ustavni okvir BiH ne priznaje Rome kao postojeću manjinsku grupu (Evropski centar za prava Roma, 2003). Ovo po sebi isključuje romsku populaciju iz određenih privilegija u bosanskoj vladi koja se dijeli na tri glavne etničke grupe, kao što je mogućnost da se kandiduju za Predsjedništvo. Osim široko rasprostranjene institucionalne diskriminacije, Romi se takođe bore protiv diskriminacije na društvenom frontu. Percepcija javnosti i označavanje Roma kao nepoštenih, neinteligentnih, prljavih lopova potisnula je ovu grupu na margine bosanskog društva što ih često sprečava da dobiju zaposlenje, zaključuju stambene ugovore i dobiju bankarske kredite.
Romska populacija u BiH je dodatno marginalizovana birokratskim zahtjevima. Podaci pokazuju da više od 2.000 Roma nema rodni list, a mnogi su još i bez ikakvog identifikacionog dokumenta (UNICEF, 2013). Kao rezultat ovoga, Romi nisu u mogućnosti da uživaju puno državljanstvo, čime se sprečava pristup programima socijalne zaštite, zdravstva i obrazovanja.
U nastojanju da vizualno prikaže stradanje Roma u BiH, Sofija Yu, portugalska fotografkinja, provela je deset dana u malom romskom kampu koji se nalazi u neposrednoj blizini grada Lukavac u sjevernoj Bosni. Tokom svog vremena u kampu, Yu je zabilježila suštinu elastičnog duha Roma kroz fotografisanje njihove dnevne rutine, sredstava za život i teških uslova života.
U 2014. godini velike poplave su uništile mnoge izgrađene kuće u romskom kampu, ali ljudi nisu dobili nikakvu pomoć od vlade za popravke ili materijal. Romi koji žive u ovakvim kampovima su u još nepovoljnijem položaju zbog izolacije. Anketa o Osnovnim pravima iz 2009. otkrila je da je većina romskih naselja izuzetno odvojena od glavnih stambenih jedinica, sa oskudnim pristupom javnom plinu, vodi i električnim uslugama (UNICEF, 2013).
Dvoje od petoro Romske djece nikada neće kročiti u školi, a među djecom koja pohađaju osnovnu školu, samo njih 22,6% će početi srednjoškolsko obrazovanje (UNICEF, 2013). Isključivanje iz obrazovnog sistema jedan je od najčešćih faktora koji doprinose zapanjujuće visokoj stopi nezaposlenosti među romskom populacijom u BiH. Osim toga, Romska djeca su najpodložnija grupa u BiH za oboljevanje od različitih, inače preventivnih, oboljenja i neuhranjenosti.
Uprkos nezamislivim nedaćama koje je Mina podnijela tokom života, ona je i dalje nasmijana i drugi stanovnici u romskom kampu Lukavac je smatraju izuzetno ljubaznom i otvorenom ženom. Mina je udovica koja, poput mnogih starijih Romkinja, nema drugog izbora nego da otputuje u Tuzlu i prosi za novac na ulicama. Ona je žrtva međusektorske diskriminacije jer je Romkinja, žena i starija, zbog čega na nju većina poslodavaca gleda kao na beskorisnu. Mlađe romske žene takođe doživljavaju ovaj fenomen što se ogleda u stopi nezaposlenosti od 71% kod Romkinja (UNICEF, 2013).
Stopa nezaposlenosti među mladima u BiH je 57.5%, a još je veća kada su u pitanju mladi Romi. (UNICEF, 2013).
Pištavi i melodični zvižduk “Choo-Choo… choo-Choo… Choo-Choo” odjekuje u cijelom gradu Lukavcu kada su potpuno napunjeni vozovi uglja spremni da krenu iz lokalnog rudnika. Za mnoge Rome, ovaj zvuk signališe priliku. Kako navodi Yu, izuzetno je uobičajeno za mlađe Romske muškarce da skoče na ove vozove i nakon njihovog odlaska iz rudnika guraju ugalj sa vrhova teretnih vagona. Nakon toga, oni prikupljaju ugalj sa zemlje i pokušavaju ga prodati u gradu.
Mladi Romi koji kradu ugalj sa pokretnih vagona obavljaju veoma opasan posao koji se odvija u tri faze. Odmah nakon što voz krene iz rudnika Lukavac, oni počnu trčati prema krivini blizu početka pruge. Za kradljivce uglja strateški plan je skočiti na voz u ovoj krivini jer ovdje vozovi značajno uspore. Ovo je ponekad i trenutak u kojem policija pokušava da odvrati lopove gurajući ih sa voza. Policija ipak često zatvara oči nad ovim sa prividom razumijevanja za njihove probleme.
Stigma i predrasude u vezi sa Romima ih onemogućavaju da se potpuno integrišu sa drugim etničkim grupama u BiH. Prihvatanje je ključno, a počinje sa Ustavom BiH koji mora da legalno prizna Rome kao manjinsku grupu. Osim toga, vlada BiH mora aktivno raditi kako bi se premostio jaz u pogledu pristupa Roma sigurnom i adekvatnom stanovanju, mogućnosti za zapošljavanje, obrazovanje i zdravstvenu njegu. Sve dok se ne pozabavimo ovim bitnim pitanjima, Romi će nastaviti da se bore.
Korišteni izvori
European Roma Rights Centre, 2003. The non-constituents. Rights deprivation of Roma in post-genocide Bosnia and Herzegovina. [Online]
Available at:
[Accessed 2 August 2016].
UNICEF, 2013. The Status of Roma Children and Families in Bosnia and Herzegovina. [Online]
Available at:
[Accessed 21 July 2016].

author: Bridget Granger


text:
Od progona do ponosa: Goran Miletić o razvoju LGBT aktivizma na Zapadnom Balkanu | Balkan Diskurs
Samantha Owens
12. juna, 2017.
Goran Miletić, programski direktor Civil Rights Defenders za Zapadni Balkan je uključen u LGBT aktivizam i borbu za ljudska prava od ranih 90ih. Miletić je za Balkan Diskurs govorio o razvoju LGBT aktivizma na Zapadnom Balkanu, trenutnom stanju stvari i kako on vidi budućnost ovog pokreta u regionu.
Goran Miletić, programski direktor Civil Rights Defenders za Zapadni Balkan je uključen u LGBT aktivizam i borbu za ljudska prava od ranih 90ih. Miletić je za Balkan Diskurs govorio o razvoju LGBT aktivizma na Zapadnom Balkanu, trenutnom stanju stvari i kako on vidi budućnost ovog pokreta u regionu.
Intervju uradila: Blažka Felicijan
Kada je Goran Miletić, krajem 80ih, počinjao svoju aktivističku karijeru u Srbiji, Jugoslavija je činila svoje posljednje korake. Nakon što se 1991. godine preselio u Beograd na studije, Miletić je našao svoje mjesto u aktivističkim krugovima koji su se organizovali radi pružanja otpora tadašnjem predsjedniku Srbije Slobodanu Miloševiću. Miletić je 1992. godine postao član Arkadije – prve srbijanske LGBT organizacije – koja je tada bila snažno uključena u borbu za mir. On je bio uključen u borbu za ljudska prava i proteste protiv Miloševića tokom 90ih, da bi se na kraju, 2000. godine, zaposlio u Centru za humanitarno pravo. Svoj angažman u Centru opisuje kao ’’voditelj sekcije koje se bavila ljudskim pravima – uključujući naravno i LGBT – u koja spadaju i žrtve torture, zatvaranja, nacionalne manjine, Romi i slične grupacije’’.
Sa višedecenijskim aktivističkim iskustvom, Miletić se pridružio timu Civil Rights Defenders – tada poznatom kao Helsinški komitet Švedske – 2004. godine. Od 2004. on je napredovao kroz organizaciju u kojoj danas radi kao programski direktor za Zapadni Balkan. Tokom našeg razgovora, Miletić se osvrnuo na istoriju LGBT aktivizma u bivšoj Jugoslaviji, kao i perspektive LGBT zajednice na Zapadnom Balkanu.
Tragovima istorije
Kada govori o LGBT pokretu u regiji, posebno u Srbiji, Miletić ga dijeli na četiri ‘doba’ i to prije 1994. godine, 1994.-2000, 2000 – 2009. i od 2009. godine do danas. Doba prije 1994. godine je bilo doba velike opresije, tokom koje je ‘’homoseksualnost bila zabranjena i medijsko izvještavanje je bilo vrlo rijetko i skoro egzotično tako da je bilo teško zamisliti da to postoji igdje u Evropi”. Vladino postupanje prije 1994. godine se svodilo na ucjenjivanje pripadnika LGBT zajednice kako bi dobili informacije o drugim ljudima. Ako ne bi postupili kako je zahtjevano, LGBT osobe bi se morale boriti sa prijetnjama o krivičnom gonjenju, jer je tada homoseksualnost bila kažnjiva zakonom.
Period između 1994. i 2000. i između 2000. i 2009. godine, Miletić opisuje kao vremena tranzicije. Između 1994. i 2000. godine, homoseksualnost više nije bila zločin, ali je i dalje shvatana kao nešto egzotično. Nakon 2000. godine, zakonske reforme koje su zabranile diskriminaciju na osnovu seksualne orijentacije su počele da uzimaju maha. Iako još uvijek daleko od šireg prihvatanja u društvu, LGBT zajednica je bar dobila minimalnu zakonsku zaštitu.
Miletić 2009. godinu smatra početkom ‘’modernog doba’’ LGBT prava. Tokom ovog perioda, aktivisti u Srbiji su po prvi put uspješno organizovali paradu ponosa. Takođe se, tokom ovog perioda, zagovaralo usvajanje opšteg anti-diskriminacionog zakona nasuprot tada postojećih zakona koji su se vezali za specifične situacije diskriminacije u Srbiji. Novi zakon je sa malom većinom izglasan u Skupštini Srbije u martu 2009. godine. Period nakon 2009. godine Miletić opisuje kao ”period ponosa” u kojem su napravljeni mnogi bitni koraci za LGBT zajednicu.
Trenutno okruženje
Tempo progresa LGBT osoba na Zapadnom Balkanu se razlikuje po državama. Miletić naglašava razliku u brojevima LGBT organizacija u bivšij Jugoslaviji i navodi kako je ova razlika ustvari i pokazatelj položaja LGBT osoba u svakoj od država. ”U Albaniji postoje tri organizacije, na Kosovu isto tri, a u Crnoj Gori tri malo veće organizacije… Međutim, u Srbiji ih ima 15ak. U Makedoniji su dvije, za sada veoma različite, a u Hrvatskoj ih je 10ak. U Bosni zavisi kako brojite i gdje jer postoje razlike u brojevima organizacija i grupa. Neke grupe su zvanično registrovane, neke ne.” objašnjava Miletić.
Ove razlike po državama zavise i od toga koliko su LGBT organizacije spremne da budu vidljive. U Srbiji, Crnoj Gori i Hrvatskoj postoji ‘’prava parada ponosa’’. U Tirani je to godišnja vožnja bicikala kroz grad. U Prištini se organizuju šetnje. U Beogradu i Zagrebu ćete naići na parade ponosa slične onima u Zapadnoj Evropi i Sjevernoj Americi. U Skoplju i Sarajevu, međutim, vrlo je riskantno i teško planirati neke veće događaje i demonstracije.
Iako su učinjeni pomaci u zajednici, teško je govoriti o opštem društvenom prihvaćanju, čak i među mlađom generacijom. Miletić opisuje snažnu vezu između nacionalizma i protivljenja LGBT zajednici, posebno kod mladih koji se oslanjaju na narative starijih koji vrlo selektivno opisuju ratne događaje. Nacionalizam na Zapadnom Balkanu je, prema Miletiću, najviše povezan sa tradicionalnim shvatanjima religije i njenih opresivnih formi. Ove reakcionarske, nacionalističke ideje ostavljaju vrlo malo prostora za identitete koji su suprotni tradicionalnim.
Pogled u budućnost
Po pitanju budućnosti LGBT pokreta u zemljama bivše Jugoslavije, Miletić najviše vjeruje u snagu događaja i kampanja koji promovišu vidljivost. Događaji poput parade ponosa nisu samo za pripadnike LGBT zajednice, oni daju zajednici i stanovništvu priliku da se upoznaju sa i prihvate LGBT identitete. Miletić objašnjava ‘’mi se fokusiramo na LGBT zajednicu, ali takođe radimo sa ljudima koji podržavaju LGBT zajednicu i ljudima koji je ne podržavaju, ali parade ponosa smatraju zanimljivim, pa im se pridruže.’’. Parade ponosa služe kao most spajanja LGBT osoba i njihovih ne-LGBT vršnjaka, a sve u cilju većeg prihvatanja i normaliziranja različitih seksualnih i rodnih identiteta.
Šetnje ponosa, vožnje bicikala i festivali takođe privlače medijsku pažnju i pružaju priliku LGBT zajednici da se bori sa negativnim medijskim narativima koji ih okružuju. Prema Miletiću, izgradnja pozitivne saradnje sa lokalnim i nacionalnim medijima ‘’…zahtjeva vremena. Zaista zahtjeva vremena, ali je presudna. Ako se borite sa porotama, sa sudijama, sa političarima, svi oni prate medije, čitaju novine. Morate imati medije na svojoj strani’’.
Izmjene u javnom mišljenju su počele 2009. godine kada je nekoliko država bivše Jugoslavije ‘’pogurano’’ da prihvati LGBT platformu Evropske Unije (EU), u cilju ulaska u EU. Ipak, Miletić naglašava da je vrlo malo napretka. Većina javnog mišljenja je, po njemu, i dalje negativna. Razvoj u proteklih osam godina opisuje kao prelazak iz ‘’veoma otvoreno homofobične zajednice koja je sada došla na nivo ‘nemam ništa protiv njih’ ili ‘mogu raditi šta hoće u svojim kućama, ali ne i na ulicama’’’.
Gledajući u budućnost, Miletić zaključuje da ‘’homofobija i dalje postoji, ali smo ipak napredovali’’. On je izrazio nadu da će se, u narednih pet godina, oni koji se protive LGBT pokretu okrenuti toleranciji i prihvaćanju, te da će prihvatiti slobodu izražavanja za članove LGBT zajednice na Zapadnom Balkanu.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Samantha Owens


text:
Kratki istorijski pregled transgeneracijske traume (Dio III) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
13. juna, 2017.
Koju ulogu vizualna umjetnost može igrati u javnom zdravstvu? Kako se nacija može oporaviti od trauma po mentalno zdravlje kada nema dovoljno psihologa i psihijatara da ih podrže?
Koju ulogu vizualna umjetnost može igrati u javnom zdravstvu? Kako se nacija može oporaviti od trauma po mentalno zdravlje kada nema dovoljno psihologa i psihijatara da ih podrže? U dijelu III naše serije istraživanja o posttraumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizualnoj umjetnosti, registrovani medicinski tehničar Bruce Clezy razmatra temu transgeneracijske traume. Prvi dio ovog serijala pročitajte ovdje.
Šta je transgeneracijska trauma?
Transgeneracijska trauma (također poznata kao međugeneracijska ili višegeneracijska trauma) je proces u kojem se traumatično iskustvo jedne generacije može prenijeti na drugu ili čak treću generaciju. U slučajevima transgeneracijske traume, djeca i unuci se nalaze u situacijama da imaju simptome ili “preživljavaju” određena iskustva prve generacije i originalnog traumatskog događaja (de Mendelssohn, 2008). Ovaj proces prijenosa je uglavnom nesvjestan, tj. roditelji ne namjeravaju prenijeti traumu na njihove potomke. Važno je napomenuti da se transgeneracijska trauma veoma razlikuje od traume do koje može doći kada se osoba brine za nekoga ko je prošao kroz traumatski događaj (npr. starateljska trauma, starateljski teret) (Kellermann, 2001). Transgeneracijska trauma je prepoznata kao ozbiljna posljedica teških traumatskih događaja kao što su rat, međuetnički sukobi, genocid, ropstvo, silovanja, kolonijalizam i prirodne i neprirodne katastrofe. Što se tiče javnog zdravstva, treba ozbiljno shvatiti činjenicu da transgeneracijske traume ometaju kako pojedinačnu tako i sposobnost zajednice da zaraste, funkcioniše i napreduje za generacije koje dolaze.
Kako je transgeneracijska trauma otkrivena?
Današnje razumijevanje transgeneracijske traume najviše dolazi iz istraživanja o djeci preživjelih Holokausta, a posebno iz rada Yael Danieli. U kasnim 1960-ih, Danieli je u New Yorku uspostavila centar za liječenje preživjelih Holokausta i njihove djece. Na njeno zaprepašćenje, otkrila je da generalno nijedan njen pacijent nikada nije bio saslušan o svojim iskustvima u koncentracionim logorima, čak ni od strane stručnjaka za mentalno zdravlje. Umjesto toga, njihova iskustva su bila tretirana sa izbjegavanjem, poricanjem, omalovažavanjem i ravnodušnošću. Njihove priče su viđene kao previše traumatične da se u njih poveruje ili o njima raspravlja. Suočeni s onim što je Danieli nazvala “zavjera šutnje”, pacijenti nisu imali drugog izbora nego da se povuku u svoje porodice, što onemogućava ispravan proces tugovanja. Djeca su upijala ili internalizovala neusaglašenu tugu i gubitak roditelja ili kroz priče preživjelih (obično ispričane od strane supružnika preživjelih) ili kroz osmozu; dijete odrasta u čuđenju po pitanju neobjašnjivih muka u porodici i vlastitog rastućeg osjećaja krivice (Danieli, 1998).
Šta smo naučili od tada?
Od početka istraživačkog rada u oblasti Holokausta, ogromne količine istraživanja su napisane o prirodi i efektima transgeneracijske traume. Djeca američkih veterana iz Vijetnama, na primjer, su bila veliki izvor interesa u istraživanju efekata rata kao jednog određenog oblika traumatskog događaja (Leiner, 2009). Slično tome, Daniel Schechter je nedavno kroz svoje istraživanje o porodicama koje su pogođene napadom na World Trade Center 2001. godine, pokazao kako uznemirenost djece može pokrenuti PTSP njihovih preživjelih roditelja – nalaz koji ukazuje na mnogo dinamičniji, recipročan pogled na transgeneracijsku traumu (Schechter, Coates i prvo, 2002). Dalja istraživanja su se fokusirala ne samo na to kako se prijenos transgeneracijske traume odvija, nego i na pravu prirodu ishoda (efekat na djecu i unuke). U početku se mislilo da ako roditelj doživi neku vrstu PTSP-a i ne liječi se, njegova djeca imaju šanse da razviju PTSP (kao da je psihopatologija infektivna). Ova teza se u velikoj mjeri pokazala kao neistinita (Kellermann 2001; Daniele, 1998). Danas, međutim, istraživanja teže da akcenat stave na odgovor na traumu u drugoj generaciji. Drugim riječima, kada su suočeni sa nekim posebno opasnim po život ili stresnim događajem, da li su djeca čiji su roditelji patili od traume i PTSP-a podložnija razvoju PTSP-a ili su, zbog uticaja njihovih roditelja, nekako otporniji?
U nastavku: Uspomene 677: transgeneracijska trauma žrtava i počinitelja (Dio IV)
—
Daljnje čitanje:
Daniele Y. (ed). (1998). International Handbook of Multigenerational Legacies of Trauma. Boston, MA: Springer US.
de Mendelssohn F. (2008). Transgenerational transmission of trauma: guilt, shame, and the “heroic dilemma”. International Journal of Group Psychotherapy, 58 (3):389-401.
Kellermann N P F. (2001). Transmission of Holocaust trauma – an integrative view. Psychiatry, 64 (3): 256-267.
Leiner B. (2009) The legacy of war: an intergenerational perspective. Smith College Studies in Social Work, 79 (3-4): 375-91.
Schechter D S, Coates S W, First E. (2002). Observations of acute reactions of young children and their families to the World Trade Center attacks. Zero to Three, 22(3): 9-13.

author: Bruce Clezy


text:
Uspomene 677: transgeneracijska trauma žrtava i počinitelja (Dio IV) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
16. juna, 2017.
Dvije generacije, sedam različitih priča: Uspomene 677 je moćna istraga o efektima i obimu PTSP-a i transgeneracijske traume.
Dvije generacije, sedam različitih priča: Uspomene 677 je moćna istraga o efektima i obimu PTSP-a i transgeneracijske traume. Ovo je četvrti nastavak našeg mini-serijala o posttraumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizualnoj umjetnosti. Kratku istoriju transgeneracijske traume pročitajte ovdje. Prvi dio serijala pročitajte ovdje.
Piše: Bruce Clezy
‘’Ako se u roditeljskoj kući širi jedna ekskluzivna atmosfera prema drugima i drugačijima; ako se širi beznađe, strah, odbojnost prema drugome; onda će to i mlade duše i mlada srca upijati.’’
– Franjo Komarica, Bosanski Hrvat, Banjalučki biskup (Uspomene 677) –
Uspomene 677 je dugometražni dokumentarni film u produkciji Pinch Media (London) i Centra za postkonfliktna istraživanja i u režiji Mirka Pincelija. Snimljen 2011. godine film prati živote troje ljudi koji su preživjeli rat u BiH 1992-1995 i četvero mladih koji su rođeni za vrijeme ili neposredno nakon prekida vatre. Film otkriva strahote koje su osobe preživjele kao i njihove trenutne pokušaje da se oporave od svojih trauma. Razgovori sa ovim preživjelima su zatim isprepletani sa svjedočenjima četvoro mladih ljudi. Dok slušaju ove mlade ljude koji pričaju priče vlastitog života i života ljudi oko njih, gledaoci dobijaju pravi osjećaj dubokih ožiljaka koje ove adolescenti nose dok pokušavaju da shvate naslijeđe kojem oni nisu doprinjeli. Veoma ličan i potresan, film Uspomene 677 je intimna slika transgeneracijskog prijenosa PTSP-a. Film je jedinstven i značajan je po tome što pokazuje da se trauma PTSP-a ne prenosi samo na djecu žrtava rata, nego se može naći i među počiniocima i njihovom djecom.
Na primjer, Tatjana. Tatjana je 17-ogodišnja kćerka bivšeg vojnika. Ona je rođena 1994. godine i iako nije preživjela konflikt, izazovi sa kojima se sada sreće sa mogu pripisati ratu u BiH 1992-1995. Tatjanini roditelji su razvedeni i ona ovu činjenicu direktno veže za probleme koje je njen otac imao sa narkoticima i njegovom nemogućnošću da priča o strahotama koje je preživjeo kao vojnik.
“Uvijek se ljudi pitaju zašto se to desilo… ko je indukovao ovisnost mog oca i sve stvari koje je radio vezano za narkotike? Moj otac je bio u ratu i ratovao je. Ja uvijek te stvari vežem za rat. Moj otac ne priča mnogo… o pitanjima kao što je rat, toga što je on sve video i preživio u ratu. Kada počne da priča o tome vidim koliko mu je teško i često su tu rečenice poput: ‘Ne znaš ti kako je to sve vidjeti. Ne znaš koliko je teško vidjeti svu tu krv i sve te ljude.’. Jedna je stvar vukla drugu i ja sve te probleme koji su se desili u mojoj porodici najviše vežem za ratna dešavanja koja su se desila u Bosni i Hercegovini.’’
Ovdje imamo klasične znakove transgeneracijskog prijenosa PTSP-a. Roditelj koji je iskusio duboku fizičku i psihološku traumu (strahote rata) se povlači u sebe vjerujući da niko ne može da razumije njegovu bol. U nemogućnosti da se izliječi koristi narkotike i završava u zatvoru. Ovo veoma teško pogađa njegovu porodicu. Izbezumljena njegovim radnjama, njegova kćerka provodi veliki dio svog života pokušavajući da ga spase. “Meni je jako žao zbog svega što mu se dogodilo”, kaže Tatjana, “i tokom cijelog svog života pokušavam da mu pomognem sa tim.” Ovaj pokušaj da se “spasi” roditelj je tipičan ishod transgeneracijskog efekta PTSP-a (Leiner, 2009).
Nasuprot Tatjani je anonimni mladić koji se pojavljuje pri kraju filma. Anoniman, njegov glas se pojavljuje iz mraka:
“Kada sam bio djete, druga djeca su me uvijek pitala koja je moja religija. Ja sam uvijek odgovarao: ‘Ja sam Alen’. Nisam znao šta je religija. Dolazim iz miješane porodice Hrvata, Muslimana i Srba. Moj otac je Ermin Čurtić. On je optužen za ratne zločine u selu Stupni Dol u Varešu.’’
Priča ovog mladića je priča o sinu počinitelja. Kao i Tatjanin, i njegov život je duboko pogođen radnjama njegovog oca. Udaljavanje od prijatelja iz straha od odmazde i mnoge neprospavane noći su samo dva ishoda transgeneracijske traume sa kojima se suočava na dnevnoj bazi.
Briljantnost Uspomene 677 kao filma je u tome što prisiljava gledaoca na pitanje ko je uopšte “žrtva” međugeneracijske traume. Ni Tatjana ni anonimni mladić nisu prikazani kao “oštećeni”. Oni nisu “bolesni”, niti imaju “psihopatologiju” na bilo koji način. Niti su oni “žrtve” rata. Naprotiv, oni su hrabri i inteligentni mladi ljudi koji su uspješno prevazišli izazove svojih posebnih istorija, stalno težeći boljoj budućnosti. Isto tako, iako se govor biskupa Komarice koji je započeo ovaj film lako može tumačiti kao opis uslova transgeneracijske traume, on zapravo opisuje proces kojim se nacionalizam prenosi iz jedne generacije u drugu. Uspomene 677 se usuđuju pitati ko su tačno žrtve transgeneracijske traume? Jesu li to oni koji su bili podvrgnuti PTSP-u ili oni koji su bili podvrgnuti vatrenom nacionalizmu?
* Film Uspomene 677 je dostupan na iTunes.
U nastavku: Post-traumatski stres nasuprot post-traumatskog rasta (Dio V)
—
Daljnje čitanje:
Leiner B. (2009). The legacy of war: an intergenerational perspective. Smith College Studies in Social Work, 79 (3-4): 375-91.


text:
Posttraumatski stres nasuprot posttraumatskog rasta (Dio V) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
20. juna, 2017.
Kakvu ulogu može vizualna umjetnost igrati u javnom zdravstvu? Kako se jedna nacija može oporaviti od traume za duševno zdravlje kada očito nema dovoljno psihologa i psihijatara da joj pruže podršku?
Kakvu ulogu može vizualna umjetnost igrati u javnom zdravstvu? Kako se jedna nacija može oporaviti od traume za duševno zdravlje kada očito nema dovoljno psihologa i psihijatara da joj pruže podršku? U petom dijelu našeg serijala o posttraumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizualnoj umjetnosti, medicinski tehničar Bruce Clezy diskutuje o temi posttraumatskog rasta. Prvi članak možete pročitati ovdje.
Za poslednji dio našeg serijala o ulozi vizualne umjetnosti u javnom zdravstvu, istražićemo “Obične heroje” – dokumentarni serijal u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI) iz Sarajeva u saradnji sa produkcijskom kućom PINCH Media. Do danas, ovaj serijal sadrži četiri epizode po 30 minuta, od kojih svaka priča priče običnih građana BiH koji su, usred ratnih strahota, odlučili da rizikuju svoje živote da spasu živote drugih. U mnogim slučajevima, oni spašeni su pripadali drugoj etničkoj grupi od njihovih spasilaca. Jagoda, bosanska Hrvatica, spasila je Hamdiju, bosanskog muslimana. Zoran, bosanski Jevrej je spasio život Azre, bosanske muslimanke, zajedno sa bezbroj drugih života iz svih etničkih grupa. Mina, bosanska muslimanka, rizikovala je svoju sigurnost kako bi spasila Ferida, bosanskog muslimana, iako je iz prve ruke svjedočila pogubljenju svoje porodice u Drugom svjetskom ratu. Đorđe, bosanski Srbin, spasio je živote bezbroj ljudi, uključujući i njegovog komšiju Saliha, koji je bio zatočen u logoru. Šta je ove osobe motivisalo da postupe sa takvim integritetom u vremenu masovnih zločina? Kako su uspeli da se odupru ludilu vremena i učine “pravu stvar” dok se svijet oko njih raspada? Šta mi možemo naučiti od tih ljudi kako bi se pripremili za buduće krize i traume, tako da i drugi mogu djelovati sa integritetom i humanosti? Ova pitanja nas vode ka ideji posttraumatskog rasta (PTR).
Šta je posttraumatski rast?
PTR je relativno nov koncept u psihološkoj literaturi. Baziran na revolucionarnom radu od strane Tedeschi i Calhouna, PTR objašnjava da, iako traumatski događaji vode bolu i patnji, trauma takođe mnogim ljudima omogućava da iskuse pozitivne promjene u svojim životima (Krippner, Pitchford i Davies, 2012; Calhoun i Tedeschi 2014.). U osnovi, PTR uključuje promjenu u doživljavanju sebe koja je prouzrokovana traumatskim događajem. Dok trauma može učiniti da nam svijet izgleda kao opasan i nepredvidiv, što povećava osjećaj ugroženosti pojedinca, trauma može dovesti i do osjećaja da se pojedinac testira, preživljava najgore i biva prilično jak (Calhoun i Tedeschi, 2014.). Tedeschi i Calhoun rezimirali su ovu ideju osobnog rasta kao “ranjiv, ali još jači”, ili kao “najbolji na najgori dan” (Krippner, et al., 2012). Ako prikladno korišten, posttraumatski stres može zapravo dovesti do povećanja osjećaja otpornosti u slučaju budućih nedaća (Krippner, et al, 2012; Calhoun i Tedeschi, 2014).
Važno je primjetiti da, iako PTR može dovesti do povećanja otpornosti, ova dva pojma nisu ista. Kako Krippner i njegovi saradnici ističu, vrlo otporne osobe mogu doživjeti manje PTR-a od onih koji su manje otporni (Calhoun i Tedeschi, 2014). To je zato što njihova otpornost i njihova sposobnost da se “oporave” nakon traumatičnog događaja, može ograničiti u kojoj mjeri oni doživljavaju psihološke posljedice traume, čime se sprječava mogućnost da rastu i uče iz iskustva. PTR je, u stvari, proces, intelektualni i emocionalni rad u kojem osoba rekonfiguriše samu sebe u svjetlu pretnje ili katastrofalnih događaja. PTR se javlja kada ljudi imaju priliku da formulišu prilagodljiviji pogled na svijet (Calhoun i Tedeschi, 2014).
Druga važna stvar je da je ovaj proces na raspolaganju ne samo pojedincima, nego i čitavim zajednicama. Ogroman uspon Japana nakon Drugog svjetskog rata, na primjer, je primjer šire kulturne implikacije PTR-a (Krippner et al., 2012). U jeku razaranja Hirošime i Nagasakija i ogromnog procenta smrtnosti – koji je premašio tri miliona eura, Japan se ipak ponovo javio 1970. godine kao globalna ekonomska supersila. Suočeni sa daljnjim katastrofama, kao što su zemljotres, cunami i nuklearne nesreće 2011. godine, politički lideri bi se mogli pozvati na prošle trijumfe kao na znak otpornosti, snage i odlučnosti japanskog naroda. Narod je znao da bi mogao opstati i napredovati, jer su to već učinili u prošlosti.
Ako je PTR, dakle, proces koji je podjednako na raspolaganju pojedincima i kulturama, kako se može iskoristiti da spriječi buduće katastrofe, kao što su masovno nasilje, genocid i trauma koje stvaraju?
U nastavku: Živjeti nakon traume: posttraumatski rast i ‘’Obični heroji’’ (Dio VI)
—
Daljnje čitanje:
Calhoun L, Tedeschi R. (2014) Handbook of Post Traumatic Growth: Research and Practice. [electronic resource] Hoboken: Taylor and Francis.
Krippner S, Pitchford D B, Davies J. (2012) Post-Traumatic Stress Disorder. Santa Barbara, California: Greenwood.


text:
Živjeti nakon traume: posttraumatski rast i ”Obični heroji” (Dio VI) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
6. jula, 2017.
Ovo je šesti i završni dio našeg serijala o posttaumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizalnoj umjetnosti.
Ovo je šesti i završni dio našeg serijala o posttaumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizalnoj umjetnosti. Prvi članak možete pročitati ovdje.
Zaustaviti genocid i masovne zločine je vrlo teško. Mnogo je efektivnije ako se fokusiramo na ranu prevenciju: odgovor na teške životne uslove, razvijanje pozitivnih osjećanja i konstruktivnih ideologija koje humaniziraju ‘’druge’’. – Ervin Staub (2012)
‘’Obični heroji’’ su dokumentarni serijal kojeg je producirao sarajevski Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) u saradnji sa produkcijskom kućom PINCH Media. Do danas, serijal se sastoji od četiri 30-minutne epizode od kojih svaka prenosi priče običnih bosanskih građana (Srba, Hrvata, Jevreja i Bošnjaka) koji su, tokom nedaća rata, odlučili da rizikuju svoje živote kako bi spasili živote drugih. Ove osobe su ”živi spasioci” Bosne i Hercegovine. Projekat je i dalje u toku, a CPI aktivno ohrabruje mlade u BiH da pronađu još priča o hrabrosti i ljudskoj samilosti u svojim zajednicama. Ove priče moraju biti ispričane ne samo zbog istorijskog naslijeđa, nego i zbog njihovog značaja kao alata za jačanje posttraumatskog rasta (PTR) nakon haosa i pokolja kakav je bio rat u Bosni. Dakle, iako je sama sadržina dokumentaraca fascinantna, posebno je interesantan način njihove upotrebe.
CPI koristi ‘’Obične heroje’’ kao sastavni dio svojih omladinskih radionica ‘’Heroji u nastajanju’’, još od 2014. godine. Bazirane na radu poznatog američkog psihologa Ervina Stauba, radionice su dizajnirane da uče i njeguju moralnu hrabrost među mladima u BiH, prikazujući i istražujući društvene uticaje koji mogu dovesti do rata i masovnih zločina. Tokom dugogodišnjeg rada, Staub je okarakterizovao neke od ovih psiholoških procesa kao međuetničko rivalstvo, demoniziranje drugoga i efekat posmatrača. CPI koristi priče o PTR-u u cilju borbe protiv nekih od ovih društvenih uticaja i jačanja moralne hrabrosti među učesnicima.
U kratkom videu ispod, Velma Šarić, osnivačica i predsjednica CPI, objasnila je strukturu omladinskih radionica, upotrebu multimedijalnog sadržaja i kako je dokumentarni serijal ”Obični heroji” inkorporiran u diskusije. U videu možete vidjeti Agatu ”Jagodu” Čolić – jednu od inspirativnih ”živih spasilaca” koju su prikazani u ”Običnim herojima”. Takođe na kratko možete vidjeti i Hamdiju – čovjeka koga je Agata spasila.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
CPI je, do danas, realizovao preko 30 omladinskih radionica ‘’Heroji u nastajanju’’ širom BiH sa više od hiljadu učesnika. Naglašavajući priče o moralnoj hrabrosti i PTR-u, ove radionice šalju jasnu poruku da ‘’istorija’’ ne predstavlja ‘’sudbinu’’. PTSP je čest kod bosanske omladine. ‘’Obični heroji’’ i ove radionice pružaju priliku mladima u BiH da internaliziraju posttraumatski rast svojih predaka, preuzmu ga na sebe i počnu se smatrati značajnim agentima promjene u budućnosti. Kao što nas Krippner, Pitchford i Davies (2012) podsjećaju, nije presudan događaj koji je vodio ka PTSP, već ‘’način na koji osoba protumači događaj je taj koji vodi snazi ili slabosti, rastu ili padanju’’ (p. 142). Posttraumatski stres i međugeneracijska trauma nisu životne osude. Bosna i njeni građani mogu rasti i prevazići rat.
Zaključak: pitanja tumačenja
Ovaj serijal je počeo sa pitanjem ‘’Koju ulogu vizualna umjetnost ima u javnom zdravstvu?’’ Tokom proteklih sedmica istražili smo PTSP kao problem javnog zdravstva i njegovu povezanost sa međugeneracijskom traumom i posttraumatskim rastom. Istražili smo nekoliko pristupa, uključujući skulpture, dokumentarne filmove i kombinovane prezentacije. Moja želja je bila da vam bliže objasnim kako ove različite umjetničke forme i medijumi nude interpretativni okvir za probleme javnog zdravstva. Nebitno da li je ideja da se sjećanje na genocid ‘’položi ispred svih’’ (‘’Milion kostiju’’) ili da se ispita ko su uopšte žrtve rata (‘’Uspomene 677’’), umjetnost pomaže da se u pitanja kao što su PTSP, međugeneracijska trauma i javno zdravstvo unese koncept ‘’javnosti’’. U vremenu kada postoji tendencija da se individualiziraju zdrvstveni problemi kao što je PTSP i da se pojedinci krive za svoje patnje, vizualna umjetnost nas podsjeća da su svi zdravstveni problemi, a posebno oni koji su rezultat rata, zaista problemi društva.
Daljnje čitanje:
Krippner S, Pitchford D B, Davies J. (2012) Post-Traumatic Stress Disorder. Santa Barbara, California: Greenwood.
Staub, E. (2012) the roots and prevention of genocide and related mass violence, Zygon: Journal Of Religion & Science, 47 (4): 821-842.


text:
Preživjeti Srebrenicu: Senadova priča | Balkan Diskurs
Nevena Medić
10. jula, 2017.
U jednoj od posjeta Memorijalnom centru Potočari ugledala sam na ulazu čovjeka u invalidskim kolicima. Zatim sam upoznala tog čovjeka – Senada – i njegovu nevjerovatnu priču o hrabrosti i preživljavanju.
Prije dvije godine, dok sam bila u jednoj od posjeta Memorijalnom centru u Potočarima sa prijateljicom iz Holandije, ugledala sam na ulazu čovjeka u invalidskim kolicima. Dok nam se približavao sa blagim osmijehom na licu, uputio je pozdrav: “Dobar dan, djevojke“. Obje smo postale očarane njegovom energijom i toplinom. Nedugo zatim sam upoznala tog čovjeka – Senada – i njegovu nevjerovatnu priču o hrabrosti i preživljavanju.
Nakon provedenih dva sata na klupama u Memorijalnom centru saznala sam da je izgubio oca u genocidu koji se dogodio nakon pada Srebrenice u julu 1995. godine, te da se vratio u svoje rodno mjesto i planira da ostane “sve do kraja“.
Nekako sam znala da ću narednih godina redovno posjećivati Senada. Umjesto odlaska u grad, uzimala sam bicikl i za 20 minuta sjedila sa Senadom na terasi i prepričavali smo ratne, ljubavne i druge priče.
Saznala sam da se vratio u rodne Potočare jer kako kaže: “Nema ništa ljepše nego ugledati svako jutro mila brda oko Srebrenice“. Nezaobilazna tema su sorte malina, pesticidi, načini navodnjavanja jer je Senad sa kolegom Radenkom pokrenuo veliki biznis uzgoja malina u ovoj regiji i postao primjer poljoprivrednicima, političarima i zagovornicima etno-nacionalnih podjela. Sebe opisuje kao velikog borca za život, a na pitanje šta to znači, dodaje “borac za međuljudske, ravnopravne odnose“.
Kad sam prvi put posjetila Senada, vidjela sam fotografiju okačenu na zidnom satu, rekao mi je: “to je moj i Radenkov otac“. “Mi smo svi odrasli zajedno, ovdje u našem selu, oni su se družili“.
“Sve naše komšije i ljudi u okolici su čitav život sa nama rasli. Drugi način života ne znam. Ovo sve što imamo srpskih kuća, do ovih bregova, to je bilo sastavni dio našeg života. Svi smo se znali, igrali se, čuvali stoku, išli u školu zajedno, ženili se, udavali, ispraćali mrtve, dočekivali novorođene, slavili sve… Pomagali se međusobno“, kazao je Senad.
Iako je preživio gubitak oca, mnogih članova porodice, te sa invaliditetom uspio izbjeći streljanje, Senad i dalje vjeruje u moralne i ljudske vrijednosti čovjeka. Nekoliko puta je pretučen, a u razgovoru se prisjeća posljednjeg susreta sa ocem u Srebrenici.
“Počelo je komešanje, ljudi su gubili glave, a mi smo krenuli dole u krug fabrike. Nismo se ni spakovali, nego uzeli neku torbu. Majka je stavila neke naše porodične slike i malo hljeba.Već je bila iscrpljena i umorna i nije mogla puno da se kreće. Mi smo s njom sišli do pola puta i onda je rekla:,,Idite vi, ja ću doći za vama“, prisjetio se Senad, istaknuvši da su oni otišli naći mjesto da na okupu čekaju šta će se dalje dešavati.
Kada su došli do mosta, kako je kazao Senad, otac mu je rekao idi dovedi majku i tu ćemo sjediti i čekati dalji razvoj situacije.
“Otišao je među narod da čuje šta se priča, šta bi bilo najbolje raditi. Tu ispušismo po cigaru i to je posljednji put da sam ga vidio živog“, kazao je Senad.
Najvjerovatnije, Senad je kazao da mu je otac strijeljan jer se našao slučajno u grupi ljudi koja je probila ogradu i ušla u fabriku.
Događaji koji su usljedili u Srebrenici i doveli do njegovog spašavanja, kako navodi, promijenili su mu život i učinili da vjeruje da su čuda moguća. Uspio je ući u jedan autobus koji je prevozio žene i djecu i krenuo prema Kladnju, gdje je naišao na srpskog vojnika koji će mu spasiti život.
“Prešao sam nekoliko barikada na putu ka Kladnju i kod treće ili četvrte, više nisam mogao. Bila je toliko velika da sam se popeo do polovine i upao u rašlje, grane, okliznuo sam se i zakačio za granu. Jedan stražar me uspio otkačiti i padnem na asfalt i on okrene pušku pravo u moje lice. U tom momentu, priskoči vojnik sa druge strane i gura pušku oko moje glave i govori: “Njega ne diraj, njega znam“. I ovaj se povuče, kazao je Senad.
Vojnik ga je, kako je kazao, podigao sa zemlje, uzeo ispod pazuha i rekao nemoj se mene bojati, ja tebe znam.
“Nisam znao ko je, ni danas ne znam. Ja sam sve vrijeme gledao u zemlju, ni lijevo, ni desno. On uze, izvadi cigaru. Ne možeš ti uzeti cigaru, koliko se treseš od straha. On mi zapali cigaru i stavi na kamen da sjednem. Kaže ne plaši se, sve će biti u redu, povest ću te ovuda“, kazao je Senad, ističući da je vojnik sve znao o njemu, ko mu je otac, gdje radi, brat, sestra.
Prema riječima Senada, vojnik mu je dao još jednu cigaru da ponese i razmakao minsku stazu, skinuo neke žice, kablove, konopce i podigao ga sa kamena i preveo stazom.
“Rekao mi je idi ovom cestom, ne okreći se, ne gledaj nikuda, ne odazivaj… Samo hodaj, dok ne dođeš do svojih. Nemaš još puno“, prisjetio se Senad.
Ne može da se sjeti lika čovjeka koji ga je spasio ali mu je ostao upečatljiv taj moralni osjećaj odgovornosti, koji nije dao drugom čovjeku da učini loše prema njemu.
U mnogobrojnim razgovorima, pitala sam Senada da li postoji još neki razlog zašto se vratio u svoje rodne Potočare.
Senad je kazao da često sanja taj događaj kada je bio spašen i da želi da pronađe tog vojnika ili njegovu familiju kako bi im se nekako odužio.
“Možda još nije došlo vrijeme za to ali jednog dana, siguran sam da će doći“, kazao je Senad, istaknuši da se osjeća obaveznim da gradi zajedništvo koje je postojalo prije ratnih sukoba, kako bi se prijateljstvo između ljudi različitih nacionalnosti sačuvalo i njegovalo.
Senad smatra da je bitno kakav si čovjek, a ne kojoj grupi pripadaš. “Ja sam čovjek, ti si čovjek – ne vidim u čemu je problem“, istaknuo je.
Smatra da prošlost ne možemo promijeniti ali je trebamo pamtiti da se ne bi ponovila i da utičemo na to kakva će nam biti budućnost.

author: Nevena Medić


text:
Razmišljanja o Maršu mira | Balkan Diskurs
Laura Feehs
11. jula, 2017.
U jutro 7. jula Srebrenica je bila kao grad duhova. Ranije tog jutra sam krenula iz Sarajeva sa grupom studenata sa Univerziteta u Denveru. Pripremali smo se da učestvujemo u Maršu mira, godišnjem mirovnom maršu koji se obilježava u sjećanje na genocid u Srebrenici.
Sedmog jula ujutro Srebrenica je djelovala kao grad duhova. Ranije tog dana sam krenula iz Sarajeva sa grupom postdiplomaca sa Univerziteta u Denveru (DU). Nas osmero smo izašli iz autobusa u Srebrenici, ne znajući šta da očekujemo u narednih par dana. Pripremali smo se za učešće u Maršu mira, godišnjem pješačkom pohodu kojim se obilježava genocid u Srebrenici. Hoda se više od 90 kilometara planinskim putevima kojima je 10.000 muslimanskih muškaraca, dječaka i nekolicina žena pokušalo pobjeći iz Srebrenice 1995. godine. Samo 2.000 ljudi je preživjelo marš smrti i stiglo u selo Nezuk, nakon čega su tražili svoje porodice u izbjegličkom kampu u Tuzli.
U Srebrenici me šokirala tišina. Nije bilo žive duše. Činilo se da čak i zrak drži dah. Jedna mačka je pretrčala ulicu, žureći, kao da ne želi biti viđena. Zavjese su bile navučene. Prozori zatvoreni. Krenuli smo uz ulicu šapćući.
Rano narednog jutra, osmog jula, moja grupa je krenula iz Srebrenice sa nekoliko drugih ljudi, većinom muškaraca, za Nezuk. Sunce je polako izašlo i ugrijalo jezu koja me paralizovala tokom prethodnog dana. Um mi je ubrzano radio, pun iščekivanja Marša i svega što će on donijeti. Nekoliko studenata sa mog DU programa je učestvovalo na Maršu prošle godine, ali njihove priče me nikako nisu mogle dovoljno pripremiti na iskustvo ta tri dana hodanja putem kojim su pobjegle hiljade ljudi i na kom su brutalno ubijene hiljade ljudi.
Jedan od najupečatljivijih dijelova Marša je slušanje priča drugih učesnika. Hodajući kilometrima i kilometrima, čula sam nevjerovatne priče, srceparajuće priče, priče o snazi i priče o beznađu. Upoznala sam ljude iz moje zemlje čiji su roditelji izbjegli tokom rata i naselili se u SAD-u. Upoznala sam brojne Bosance, koji su svi direkto pogođeni ratom i naročito genocidom.
Mnoge mlade ljude mojih godina je zanimala moja priča. “Kakvu zastavu nosiš?” Zastavu Kolorada. To je država u Americi. “Zašto nosiš zastavu jedne od sjedinjenih država?” Dobro pitanje. (Pauza) Volim što sam iz Kolorada, i mi smo prilično ponosni na svoju državu. “Zašto si u Bosni? Zašto si na ovom Maršu? Šta studiraš?” Pitanja su se nastavljala, i većinom sam osjetila da ljudi srdačno cijene što sam ja, mlada žena iz Amerike, odabrala da učestvujem u ovom komemorativnom maršu.
Međutim, kada sam počela uzvraćati pitanja, počela sam razumijevati frustraciju, i često beznađe, vezano za trenutno stanje stvari u Bosni.
Jedan mladi čovjek od 28 godina je završio dva magistarska studija. Zove se Rusmir. “Kao Rusija”, rekao mi je, pokušavajući da nama Amerikancima objasni izgovor. Dok smo pažljivo silazili niz strma brda bosanskih sela, objasnio mi je da je prvo završio krivično pravo, ali nije mogao naći posao. Onda se odlučio vratiti na fakultet da završi još jedan magistarski. Uprkos tome, ovaj visokoobrazovani, uspješni, izuzetno pažljivi i radoznali čovjek i dalje nije mogao naći posao.
Nakon što je odlučio da traži prilike u inostranstvu, ispričao mi je da je nedavno dobio ponudu od McDonaldsa u Njemačkoj. Obuzdavajući svoj šok, upitala sam da li planira prihvatiti.
“Da.”
Ostala sam bez riječi. Prije razgovora sa njim, nisam mogla pojmiti očaj koji nezaposlenost stvara u ovoj zemlji. On je želio ostati. On je očajnički želio živjeti i raditi u svojoj domovini, ali u njoj nije bilo ničeg za njega.
Rusmirovu priču sam slušala iznova i iznova, od različitih ljudi. Čula sam toliko sličnih priča – visokoobrazovani, genijalni mladi ljudi, koji ne mogu naći posao u Bosni i očajno traže bilo kakvo zaposlenje bez obzira na to što su previše kvalifikovani za većinu poslova. Pitala sam ove mlade ljude šta oni smatraju preprekama promjeni u ovoj zemlji i često su govorili o Dejtonskom mirovnom sporazumu, manama Ustava i stagnaciji vlade i državnih institucija. Neki se zalažu za iseljavanje. Neki tvrde da samo revolucija može donijeti promjenu. Neki slegnu ramenima i odgovaraju praznim pogledom.
Kao stranac, a naročito Amerikanac, teško je izjavljivati nešto ili davati sveobuhvatne sugestije za Bosnu. Pokušavajući zadržati ulogu posmatrača, počinjem uviđati strašno razdvajajuće komponente trenutne kulture koje održavaju nesporazume i spriječavaju iscjeljenje. Dok god se podjele razmnožavaju, opozicija koja želi promijeniti ustajale i korumpirane sisteme vlasti će vjerovatno biti uzaludna. Naprimjer, razmišljanje o Maršu mira se ispostavilo kao takav jedan primjer. Dozvolite mi da pojasnim.
Zadnjeg, trećeg dana Marša probudili smo se u izmaglici. Činilo se prikladno. Tamno. Tiho. Mnogo sati i oko 34 kilometra kasnije, spustili smo se niz najstrmiju dionicu šetnje u groblje i memorijalni centar. Ljudi su bili poredani duž ulice dok su im tihe suze tekle niz lice. Nastavili smo hodati kroz gužvu ka memorijalu. Porodice žrtava su stajale uz mermerne ploče na kojima su uklesana imena ubijenih. Jecali su. Mi smo jecali. Osjećala sam se skrhano.
Ovo mjesto, ovaj memorijal sadrži stvarnost hiljada ljudi. Ovdje su porodice razdvojene, voljeni ubijeni, životi uništeni. Marš mira je iznimno važan. Sjećanje na i obilježavanje preživjelih i žrtava srebreničkog genocida iz 1995. godine je imperativ. Međutim, ovo je jedinih par dana čitave godine kada se ovo krvoproliće grupno priznaje. Pa ipak, ovi preživjeli, ove porodice, žive svaki dan sa teretom sjećanja, gubitka i tuge, a mnogi od njih nemaju zajednicu koja bi im podrškom pomogla s nošenjem tog tereta.
Štaviše, postoji i negiranje genocida. Stvarnost Srebrenice kao grada duhova prije vikenda godišnjice ukazuje na otpor ka priznavanju proživljenih iskustava hiljada ljudi. Bosanski Srbi koji žive u toj opštini su nestali. Ova podjela predstavlja bolnu pat-poziciju.
Dok sam slušala priče preživjelih i priče mladih koji ne mogu naći posao, učinilo mi se da jedna nit vezuje ove priče – niko ne sluša.
Naprimjer, putem Marša mira se hoda jednom godišnje. Memorijalizacija genocida se dešava jednom godišnje. Nemuslimansko stanovništvo Srebrenice može isključiti komemoraciju jednom godišnje. U ovakvoj strukturi, prostor za razvijanje dijaloga, priznavanja i razumijevanja ne postoji. Ovaj otpor ka priznavanju narativa odjekuje diljem Bosne, i nije ograničen samo na Srebrenicu ili jednu etničku grupu ili jednu generaciju.
Nakon Marša mira, sastala sam se sa Amirom Kulaglićem, koji je preživio genocid a trenutno radi kao savjetnik gradonačelniku Srebrenice i posvetio je svoj život ostvarenju tranzicijske pravde u Bosni. I on je priznao da ova jedna memorijalizacija stvara podjele i radi na tome da se infrastruktura puta Marša izgradi kako bi ljudi mogli slobodno tokom cijele godine ići tim putem i tugovati i procesuirati događaje kada im je to potrebno, umjesto da se ograničavaju na par dana u julu.
Čula sam par domaćih ljudi kako pričaju da samo žele da idu dalje. Žele da se ljudi prestanu zadržavati na onome što se desilo prije više od 20 godina. Međutim, narativi iz rata se i dalje poriču ili, u najboljem slučaju, pokušavaju umanjiti. Bez uspostavljanja istine, bez mogućnosti da dijele svoje priče i iskustva, preživjeli proživljavaju produženu traumu od besramnog poricanja. Amir obuhvata ovo iskustvo riječima: “Mislio sam da ljudi mogu samo jednom umrijeti, ali nakon genocida mogu ponovo umrijeti. Prvo, kada im se uzme život. Ponovo, kada im se kosti premjeste, ali negiranje žrtava je zadnja faza genocida. Svaki dan koji provedemo u tišini. To je negiranje da su postojali kao ljudska bića.”
Onda se čini da Marš mira služi kao protestni uzvik, ne samo protiv onog što se desilo tu, nego i protiv onog što se još nije desilo, protiv nepravde, protiv otvorenog negiranja genocida. Ali iako je ova pobuna opravdana, održavanje ovako polarizirajućeg događaja bez češćih prilika za suočavanje sa prošlošću omogućava atmosferu podjela u cijeloj Bosni.
Što se tiče tranzicijske pravde, preživjelima se mora dati platforma za pričanje njihovih doživljaja. Mnogi su mislili da će suđenja sa zaštićenim svjedocima igrati tu ulogu, ali to nije bio slučaj. Svjedocima su postavljana pitanja o određenim dijelovima njihovih priča, o onome što su tužitelji smatrali značajnim za suđenje. Ovakva dinamika vraća preživjele u inferioran položaj. Osnaživanje je neophodno za suočavanje sa traumom, a atmosfera suda nije mjesto za takav proces.
Iako su komisije za istinu napravljene kao sredstvo za svjedočanstva, njihova hladna atmosfera često ne pruža podršku koja je preživjelima potrebna kako bi se osjećali dovoljno sigurnim da podijele svoje priče i da ih zajednica podrži. Od ovih foruma ima neke koristi, ali se preživjeli često iznova traumatiziraju iznošenjem svojih priča – psihološka reakcija koja nije iznenađujuća.
Amir se oporavio velikim dijelom zahvaljujući svom radu sa drugim preživjelima i njihovim zajedničkim zalaganjem. Kroz taj kolektivni proces zacjeljivanja, Amir je mogao svoju priču prenijeti široj publici. Međutim, dok god političke strukture i institucije negiraju, umanjuju i odbacuju istinu, mnogi preživjeli će ostati obespravljeni i neće moći da se oporave.
Tranzicijska pravda je komplikovan koncept koji uključuje institucionalne reforme na višem nivou i razmatranja na pojedinačnom nivou. Osjećam se skrušeno i zadivljeno zbog otpornosti ljudi kao što je Amir, koji nastavljaju živjeti i boriti se za cjelovitu pravdu koja tek treba da se ostvari.
Osjećam se kao da je sada dio odgovornosti i na meni. Da pišem. Da slušam. Da dijelim. Da uradim nešto. Pitanje koje sam sebi postavljala otkako sam došla u Bosnu nastavlja odjekivati u meni: Šta je moja obaveza, i kako ću je izvršiti?
I mjesec nakon Marša, ovo pitanje nastavlja odjekivati. Konstantno razmišljam o preživjelima, ali razmišljam i o narednoj generaciji mladih mojih godina koji pate i od traume rata i od nemara i stagnacije zemlje koja ne može zacijeliti, pomiriti se, i nastaviti naprijed. Bez mogućnosti za rad i okruženi podijeljenom, tiho neprijateljski nastrojenom okolinom, možda nije iznenađujuće što mladi biraju odlazak – čak i ako odlazak znači posao u McDonaldsu. Koliko dugo će se ovo nastaviti?
Mislim da Bosna žudi za novim identitetom. Kada sam rekla ljudima kod kuće da ću ovdje provesti ljeto, većini je asocijacija na Bosnu bio rat. Ova nevjerovatno lijepa zemlja mora biti poznata po nečemu sem zvjerstava iz 1990-ih. Međutim, dok god se narativi o ratu negiraju i ne slušaju, generacija preživjelih se mora grčevito držati za ta iskustva a mlađa generacija će se većinom odseliti jer nisu u stanju da sruše barijere koje su učvršćene tokom prethodne dvije decenije.

author: Laura Feehs


text:
Uprkos mogućim diverzijama zemlje Balkana i dalje zarađuju na prodaji oružja | Balkan Diskurs
Lidia Kurasińska
17. jula, 2017.
Uprkos dokumentovanim slučajevima slanja oružja u Siriju i Jemen, balkanski izvoznici nastavljaju profitirati iz ovog unosnog biznisa.
Uprkos dokumentovanim slučajevima slanja oružja u Siriju i Jemen, balkanski izvoznici nastavljaju profitirati iz ovog unosnog biznisa.
U januaru 2017. godine, zajednička delegacija iz BiH i Srbije posjetila ja Sudijsku Arabiju kako bi oformili trilateralni komitet posvećen promociji trgovine i razmjene između ovih zemalja. Pored turizma i ulaganja, balkanski zvaničnici su diskutovali o sve većoj, unosnoj prodaji oružja i vojne opreme ovoj zemlji Perzijskog zaljeva.
Dvije sedmice prije ovog sastanka, saudijski avioni su bombardovali osnovnu školu u blizini glavnog grada Jemena i ubili najmanje osmoro učenika. Par dana prije ovoga, još jedan organizovani napad na periferiji grada ubio je 12 ljudi.
Uprkos ovome, trenutna vojna kampanja Saudijske Arabije u Jemenu i pitanja saučesništva u ratnim zločinima se nisu našli na agendi tokom sastanka bosanskih i srpskih zvaničnika u Rijadu. Umjesto toga, balkanski zvaničnici su se fokusirali na dogovaranje neprekidnog dotoka novca od prodaje oružja, za koje se zna da se dijelom ilegalno šalje na ratišta na Bliskom Istoku, uključujući Jemen i Siriju.
Obim trgovine oružjem na Balkanu i sumnje oko diverzija otkrivene su 2016. godine, nakon istrage koju je sprovela Balkanska istraživačka mreža i Projekt izvještavanja o organizovanom kriminalu i korupciji. Otkriveno je da je, od 2012. godine, osam istočnoevropskih i balkanskih zemalja (BiH, Bugarska, Hrvatska, Češka, Crna Gora, Rumunija, Srbija i Slovačka) odobrilo pošiljku oružja i municije u vrijednosti od najmanje 1.2 billion eura u Saudijsku Arabiju, Jordan, Ujedinjene Arapske Emirate i Tursku. Najveći komad, u vrijednosti od 806 million eura, primila je Saudijska Arabija.
Iako prodaja oružja ovim zemljama nije ilegalna, postoje dokazi koji ukazuju da su ove zemlje dio oružja preusmjerile u Siriju i Jemen kako bi podgrijavale postojeće konflikte. Prema UN Sporazumu o trgovini oružja kojeg su potpisale zemlje Balkana, ovakve prodaje su nelegalne.
Zemlje izvoznice su dužne da vode računa kako bi se smanjila opasnost od ovih diverzija, ali postoji vrlo malo dokaza da vlasti na Balkanu provode bilo kakve sveobuhvatne procjene osim ocjene certifikata i sličnih osnovnih provjera. Zatvaranje očiju ispred ovih potencijalnih prekršaja nosi rizik kršenja velikog broja zakona Evropske Unije (EU) i drugih međunarodnih pravilnika, što bi moglo otežati napore BiH, Srbije i Crne Gore ka ulasku u EU.
Pored diverzija koje se javljaju iz ovih državnih dogovora, oružje sa Balkana takođe dolazi na Bliski Istok pomoću raznih kriminalnih mreža.
Nakon rata u bivšoj Jugoslaviji, balkanske vlade su pokušavale da riješe problem velikog broja nelegalnog oružja koje je u privatnoj svojini građana. Iako zvanične statistike ne postoje, procjenjuje se da broj neprijavljenog oružja u BiH, zemlji sa populacijom od 4 miliona građana, dostiže 750 hiljada. Ovo oružje ne predstavlja samo sigurnosni rizik, već postoje i primjeri krijumčarenja ovog oružja i njihove primjene u terorističkim napadima u Evropi ili slanje na Bliski Istok uz pomoć kriminalnih mreža.
Kako navodi Amnesty International, određene količine municije iz doba Jugoslavije su takođe završile u rukama ISIL-a nakon što su militanti napali i opljačkali vojne barake u Iraku. Ovo oružje je onda izvezeno u Veliku Britaniju tokom 2005. i 2006. godine da bi kasnije bilo ponovo vraćeno u Irak. Izvještaj Armament Research Services iz 2015. godine navodi da 17% oružja koje koristi ISIL u Iraku dolazi sa Balkana.
Iako vlasti na Balkanu imaju ograničenu kontrolu nelegalne trgovine oružjem koja se krijumčari iz regije od strane kriminalnih mreža, one ipak imaju značajnu ulogu u minimiziranju rizika da se njihova vojna oprema koristi kao pokretač stranih sukoba.
U februaru 2015. godine, BiH je zabranila prodaju oružja i municije u Ukrajinu, tvrdeći da to nije u skladu sa “spoljnopolitičkim interesima u tom trenutku”. Predsjedništvo BiH je u svom saopštenju navelo da izvoz oružja “ne doprinosi regionalnoj sigurnosti, stabilnosti i tekućim međunarodnim diplomatskim naporima u posredovanju mirnog rješenja za krizu u Ukrajini”. Nakon zabrane, Unis Group – bosanski proizvođač oružja koji je osigurao ugovor od 5 miliona eura za opskrbu vojne opreme u ovu ratom razorenu istočnoevropsku zemlju – podnio je tužbu protiv bosanske vlade za ometanje poslovanja.
Nakon zabrane, uslijedila je ostavka Borisa Tucića, ministra vanjske trgovine i ekonomskih odnosa, koji je tvrdio da Bosna ne bi trebalo da šalje oružje Ukrajini. Odluka od strane centralne vlade da zaustavi izvoz došla je nakon pritiska bosanskih Srba koji tradicionalno održavaju veze sa Rusijom – jednom od strana sukoba u Ukrajini. Milorad Dodik, predsjednik Republike Srpske, rekao je “Rusija je jasno rekla šta misli o tim isporukama i ne bi bilo dobro za Bosnu, to jest za RS, da učestvuje u njima. ”
U isto vrijeme kada je zabranila izvoz u Ukrajinu, Bosna je pojačala prodaju oružja u druge zemlje. Prema podacima Spoljnotrgovinske komore BiH, lokalni proizvođači oružja registrovali su povećanje profita između 15 i 20% u 2016. godini u odnosu na prethodnu godinu, a ukupna vrijednost izvoza porasla je sa 70 na 87.4 miliona eura. Glavni primaoci bosanskog oružja u 2016. godini bili su Egipat i Saudijska Arabija.
Ukoliko nastave slati oružje u zemlje koje ih šalju prema ratnim zonama i blokirati druge izvoze na osnovu trenutnih geopolitičkih interesa, balkanske zemlje se izlažu optužbama za dvostruke standarde i ignorisanje kršenja ljudskih prava radi profita. Zatvaranje očiju ispred potencijalnih zloupotreba predstavlja i moralnu dilemu za države koje su proizašle iz krvavog građanskog sukoba prije samo dva desetljeća i koje se i dalje bore sa vlastitim naporima za izgradnju države.

author: Lidia Kurasińska


text:
Budućnost pravde: dijalozi o naslijeđu MKSJ | Balkan Diskurs
Madeleine Crean
19. jula, 2017.
Konačno zatvaranje (MKSJ) se očekuje krajem 2017. godine. Tokom 24 godine mukotrpnog rada, MKSJ je podigao optužnice protiv više od 160 osoba za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava tokom jugoslovenskih ratova devedesetih godina.
Konačno zatvaranje Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) se očekuje krajem 2017. godine. Tokom 24 godine mukotrpnog rada, MKSJ je podigao optužnice protiv više od 160 osoba za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava tokom jugoslovenskih ratova devedesetih godina.
Kako bi sagledali perspektive o naslijeđu koje Haški tribunal ostavlja iza sebe i sumirali razultate rada MKSJ u polju međunarodnog humanitarnog i krivičnog prava, tim Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI) prisustvovao je konferenciji ‘’Dijalozi o naslijeđu MKSJ’’ od 22. do 24. juna u Sarajevu. CPI je ovom prilikom prezentovao i sopstveni rad na obnovi kulture mira na Zapadnom Balkanu.
U tekstu ispod, tim CPI predstavio je neke od najznačajnijih događaja sa trodnevne konferencije.
Marko Milanović (Univerzitet u Nottinghamu) – Diskusija o vansudskom naslijeđu
Milanović je smjelo izjavio da uprkos napornom radu Haškog tribunala ipak postoji etnička pristrasnost u prihvatanju zločina; zajednice vjeruju u određene činjenice kada im to odgovara. Činjenice ne pomažu u ubjeđivanju ljudi; oni “osjećaju” istinu umjesto da je znaju. Poricanje i dalje postoji širom regiona, a bošnjačko, srpsko i hrvatsko stanovništvo živi u paralelnoj realnosti. Neke zajednice priznaju najgore zločine počinjene tokom rata, dok drugi zločini ne postoje u njihovom kolektivnom pamćenju. Na primjer, Milanović je predstavio istraživanje o ratnim zločinima u bivšoj Jugoslaviji, prema kojem je 90% Srba na neki način uključeno u poricanje zločina u Srebrenici, bilo da je to totalno poricanje svih zločina ili uvjerenje da je broj žrtava netačan.
Poricanje, međutim, često nije namjerno izobličenje istine; ljudi rekonstruišu istoriju kako bi zadržali uvjerenje da je njihov etno-vjerski identitet i dalje onaj “pravi” i na visokom moralnom nivou. Ljudi se uključuju u tzv. “potvrdnu pristrasnost”, što znači da kada jednom počnu vjerovati u nešto, naknadne informacije koriste kako bi ponovo potvrdili svoja uvjerenja. On tvrdi da postoji snažna povezanost etničke pripadnosti i shvatanja zaključaka Haškog tribunala o ratnim zločinima. Kako su otkrića MKSJ-a snažno poljuljala glavne srpske narative o ratu, mnogi Srbi ne vjeruju u njihov rad. Milanović tvrdi da, dok god rad MKSJ-a dokazuje da su se zločini jugoslovenskog rata stvarno dogodili, činjenice koje oni predstavljaju će se teško suprotstaviti trenutnom poricanju među etničkim grupama u regionu. Čak i perfektan rad MKSJ bi i dalje rezultirao poricanjem koje danas vidimo u regionu.
Diskusija o participativnom naslijeđu: “Iskustva svjedoka”
Uticaj i posljedice koje svedočenja pred Haškim tribunalom mogu izazvati, dovele su do stvaranja odeljenja za žrtve i svjedoke kako bi im se pružila podrška tokom i nakon svjedočenja. Da bi se ispitali efekti svjedočenja, tokom konferencije su predstavljeni podaci iz nedavno objavljene pilot studije sa Univerziteta u Sjevernom Teksasu, koja je uključila 300 svjedoka MKSJ pod nazivom “Odjeci svjedočenja”. Podaci predstavljeni od strane dr. Kimi L. King ilustruju izazove sa kojima se susreću i muškarci i žene u procesu davanja iskaza. Ovi izazovi uključuju anksioznost, jezičke barijere, fizičke izazove i odsustvo od kuće. Pored toga, Helena Vranov-Schoorl, iz Odjela za podršku žrtvama i svjedocima (MKSJ), govorila je o logističkim pitanjima kao što je staranje o djeci, nadoknada za smeštaj u Hagu i koordinacija logistike po dolasku u novu zemlju. Jasna Zečević, predsjednica Viva Žene centra za terapiju i rehabilitaciju, naglasila je da u regionu postoji pomoć svjedocima putem 14 institucija koje su posvećene ovom pitanju. Pored podrške od strane nevladinih organizacija, Alma Taso-Deljković, šefica Odjela za podršku svjedocima u Sudu BiH, je naglasila potrebu za socijalnom, ekonomskom i emotivnom podrškom. U cilju pružanja kontinuirane podrške, postoji potreba za saradnjom između vladinih i nevladinih mreža na koje treba upućivati svjedoke nakon što se pojave na sudu. Od posebnog značaja u svakom svjedočenju i/ili procesu podrške žrtvama je smanjenje ponovne traumatizacije, a takođe i olakšanje logističkih prepreka za svjedočenje. Da zaključimo, panelisti se zalažu za dugoročnu podršku i preporučili su izgradnju okvira iz kojeg će nacionalne jurisdikcije moći da prilagode i nadograđuju naučene lekcije iz ovog pristupa koji se fokusira na svjedoka.
Diskusija o naslijeđu Outreacha: Saranda Bogujevci
Dana 28. marta 1999. godine, Sarandu Bogujevci i njenu porodicu su napali “Škorpioni” – srpska paravojna organizacija – u rodnom gradu Podujevo, na Kosovu. Sa 13 godina, Bogujevci je tada svjedočila masakru 14 ljudi, među kojima su bili i njena majka, baka, dvoje braće, tetka, rođak, šira porodica i komšije. Kasnije je iz medicinskih razloga prevežena u Mančester, u Veliku Britaniju sa svojom preživjelom porodicom. Godinama kasnije, porodica Bogujevci se suočila sa mogućnošću svjedočenja. Saranda Bogujevci je svjedočila 2003. godine u Beogradu protiv jednog od počinilaca ubistva svoje porodice i komšija iz 1999. godine. Iako je to bila teška odluka, na kraju joj je drago što je prikupila snagu da se na ovaj način suprotstavi počiniocima.
Nakon dolaska u Mančester, Bogujevci i njena porodica su radili sa dječijim psihijatrom koji je stalno bio sa njima. Bogujevci tvrdi kako su svjedočenja u Beogradu i Haškom tribunal za nju bila moguća upravo zbog velike podrške svjedocima. Ona je takođe naglasila da su za svjedoke važne male stvari, kao što je, na primjer, kada vam neko objasni gdje možete dobiti kafu. Bogujevci takođe napominje da je život u Engleskoj za nju napravio veliku razliku u pogledu nivoa podrške koju je dobila, jer porodice koje su ostale na Kosovu nisu imale iste mreže podrške.
Porodica Bogujevci je 2011. godine otvorila izložbu u Prištini u kojoj se prikazani njihov stari dnevni boravak, bolnica u kojoj su se oporavljali nakon masakra i sudnica u kojoj su svjedočili. Izložba je kasnije otputovala u Tiranu i Beograd. U svakom gradu, posjetioci su mogli da provode vrijeme u dnevnoj sobi kao da je njihova, premošćujući fizičke i iskustvene razlike između ljudi.
Diskusija o operativom naslijeđu: Kweku Vanderpuya (viši advokat, Kancelarija tužioca, Međunarodni krivični sud ICC i bivši advokat, kancelarija tužioca, MKSJ)
Bivši advokat MKSJ-a Kewku Vanderpuye diskutovao je o revolucionarnoj upotrebi DNK dokaza u procesuiranju zločina genocida, zločina protiv čovječnosti i ratnih zločina. Vanderpuye je naglasio da je DNK profiliranje ključna komponenta u dokazivanju ratnih zločina. Suđenje Karadžiću označilo je početak korištenja DNK dokaza kao centralnog dijela krivičnog gonjenja. Prikupljanje DNK dokaza za genocid u Srebrenici koji je u fokusu mnogih krivičnih postupaka MKSJ-a se pokazalo izuzetno teškim, jer su mnoga tijela pomjerena iz primarnih u sekundarne grobnice u nastojanju vojske bosanskih Srba da sakrije dokaze o počinjenom zločinu. Tijela su bila duboko fragmentirana i degradirana kroz ovaj proces. DNK profiliranje je korišćeno za identifikaciju i povezivanje ljudskih ostataka sa mjestima gdje su se desili zločini. Analizirane su biljke i uzorci zemlje koji su premješteni sa jedne lokacije na drugu kako bi se dobili pouzdani dokazi o lokacijama primarnih grobnica. Međunarodna komisija za nestale osobe odigrala je vitalnu ulogu u sakupljanju DNK dokaza za tribunal, ali I za porodice. Ovaj projekat nije samo potvrdio zločine u Srebrenici, već je pružio i konačne odgovore preživjelim članovima porodica.
Prikupljanje i analiza dokaza samo je prvi deo procesa. Tužioci su morali utvrditi najefikasniji način prezentiranja dokaza. U momentima kada je ovo postajalo uobičajena praksa za MKSJ nisu postojale standardne operativne procedure za masovno DNK testiranje. Jedan ključni zadatak tokom razvoja standardnih operativnih praksi bilo je čuvanje dokaza, jer nisu svi dokazi mogli odmah da se koriste. Tužioci su također utvrdili da pravilno prezentiranje DNK dokaza zahtjeva ravnotežu između naučnih principa i specifičnosti načina testiranja. Kao rezultat pionirskog rada suda, sakupljanje, analiza i prezentacija DNK dokaza u Haškom tribunalu sada služe kao osnova za najbolju praksu u svim međunarodnim sudovima.
Panel o istorijskom naslijeđu
Upoređivanje karaktera sudije i istoričara je diskutovano kroz čitav panel o istorijskom naslijeđu, uglavnom od strane Thijs B. Bouwknegt. Kroz ove zajedničke i različite karakteristike, dobili smo osjećaj odnosa između zakona i istorije. Tako možemo napraviti slijedeće paralele:
Nakon razgraničavanja kontrasta između ovih pozicija, panel je razmatrao kako ova zanimanja mogu da dopune jedno drugo u potrazi za istinom. U praktičnom smislu, možemo cijeniti prednosti pristupa pravosuđu. Važni pravosudni izvori dolaze od preuzimanja dokumenata sakupljenih u arhivama, pratećem audio-vizuelnom materijalu, pa čak i fizičkim artefaktima. Svi ovi izvori čine istoričare veoma korisnim, jer usmena istorija najčešće pruža samo regionalne perspektive o konfliktu, dok opipljivi pravni dokumenti služe kao primarni izvori. Međutim, ovaj pristup je ograničen i istoričari moraju raditi u skladu sa načelom povjerljivosti sudova, uključujući i pristup ‘iza zatvorenih vrata’. Uprkos tome, Dr. Andy Aydin-Aitchison nam je dao jasan primjer oslanjanja na međunarodne sudove: od 315 fusnota u radu Edine Bećirević o “Genocidu na Drini” u 110 se spominju operacije MKSJ.
Još jedna snaga pravno-istorijskog odnosa je sposobnost bolje promocije zaključaka. S obzirom na pretpostavku da će malo ljudi čitati sudsku presudu, drugi subjekti bi ovdje mogli ublažiti frustrirajući zadatak komunikacije. Ovaj način se pokazao kao vrlo važan za socio-istorijske projekte strategije odnosa sa javnošću MKSJ-a. Drugi kreativni pristupi se takođe mogu koristiti prilikom razmatranja kako akademski “proizvodi” mogu biti približeni široj publici, kao što su inicijative zasnovane na umjetnosti koje funkcionišu na principu uključivanja javnosti.
Iva Vukusic se javno zahvalila MKSJ, i to ne samo kao naučnik, već i kao državljanin bivše Jugoslavije, te pohvalila transparentnost MKSJ-a i dostupnost velikog broja dokaza online. Iva je iz Zagreba i bila je sigurna da nijedna balkanska vlada ne bi podijelila ovakve informacije sa građanima. Ova otvorenost se prevodi kao društveno odgovoran deskriptivni nastup koji nam može pomoći da razumijemo i, eventualno, prihvatimo ono što se dogodilo u bivšoj Jugoslaviji, a ne da samo pripišemo krivicu.

author: Madeleine Crean


text:
Tabu zvani abortus | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
24. jula, 2017.
“Osjećam da je to bila greška ali sam je morala donijeti” kazala je o abortusu dvadesetpetogodišnja M.R.
“Osjećam da je to bila greška ali sam je morala donijeti“ kazala je o abortusu dvadesetpetogodišnja M.R. Smatra da je za većinu, ona ubica, čedomorka, hladnokrvna i proračunata jer se odlučila na abortus.
“Imala sam nepunih 19 godina. Jedna noć, nepromišljena odluka i par sedmica kasnije test pozitivan na trudnoću. Bez posla, šanse da ga imam, uz roditelje koji to ne bi podnijeli, sve oko mene je bilo protiv mene i šanse da budem normalna majka. Žena ovdje ostaje time obilježena zauvijek, čini mi se. Pogledajte, poslušajte šta samo kažu o nama. Kao da smo manje vrijedne jer nismo imale druge opcije“, započinje svoju priču M.R.
“Moji najbliži ne znaju, nisam im mogla reći. Nisam sigurna da li bih budućem suprugu priznala, znajući kakve su reakcije, uglavnom. To je nešto sa čim se moram nositi, svaki dan, uvijek me neko podsjeti na to, komentarom, ne znajući za moju odluku“, prisjetila se ona.
Kako kaže, ne traži razumijevanje drugih, nego samo da poštuju ličnu odluku žena koje moraju da prođu kroz to iskustvo. “Ja jesam, iz ovog ugla, ispala glupa i naivna, ali napravila bih još veću grešku da sam rodila. Evo ni danas nemam stalni posao, pa kako bih odgajala dijete“, pita se M.R.
Priča naše sagovornice nije samo njena lična priča. Sličnu sudbinu dijeli bezbroj žena u BiH gdje ne postoji precizna evidencija o broju izvršenih abortusa u cijeloj zemlji. Navodi se da je oko 60.000 abortusa godišnje, mada na državnom nivou nema takvih podataka nego ih prikuplja svaki entitet/kanton/opština za sebe, a tu su i privatne klinike.
“Nažalost, najveći broj zahtijeva za abortus dolazi jer se radi o neplaniranoj trudnoći koju je mogla spriječiti kontracepcija“, kazao je ginekolog, primarijus doktor Slobodan Đerić. Ne želi da otkriva broj abortusa na svojoj klinici, pravdajući to poslovnom tajnom.
“Često imate u medijima naslove koji spekulišu brojkama koje nisu realne ali ne treba fokus biti na tome nego na prevenciji takvih stanja“, navodi on. “Ako žene prekidaju trudnoću jer nisu planirale dijete, nemaju posao, ne osjećaju da će biti dobre majke, sve to se moglo spriječiti drugim sredstvima. Abortus ne smije biti metod kontracepcije i ta praksa mora stati“, smatra Đerić.
Navodi da je zakonski okvir u vezi sa abortusom jasan. “Do desete sedmice trudnoće prekid je legalan, to je nesporno. Za kasnije stadijume potrebna je saglasnost etičke komisije ali to su teški, komplikovani slučajevi. Zakon je to regulisao i žene uživaju to pravo ali daleko do toga da je društveno prihvatljivo“, kazao je Đerić.
Dužnost ljekara, prema njegovorim riječima, sasvim je jasna iako i oni imaju etičke dileme i lične poglede na pitanje abortusa. “Svakako, to ne znači da moje kolege ili ja imamo pravo uticati na tuđu odluku. Ipak na nama je da ukažemo na sve moguće posljedice takvog zahvata kako bi pacijentica bila u potpunosti upoznata sa svime“, smatra on.
Naša sagovornica M.R. prisjetila se odlaska kod ginekologa i kazala je “najteže mi je bilo čuti da postoji mogućnost steriliteta. Ne bih mogla podnijeti da ne budem majka samo zbog jedne noći. Zato kažem, pazite sebe jer kad vam se desi ovako nešto, ostajete sami sa svojim problemom“.
Profesorica sociologije Biljana Milošević Šošo sa Filozofskog fakulteta Pale smatra da kako je pitanje abortusa, bez obzira na zakonska rješenja, uvijek podložno propitivanju. “Jasni su stavovi religijskih zajednica pa kad vidite koliko religioznih osoba imate u jednom društvu, onda je logično da se prema tome odnose na takav način“ kazala je ona.
“Problem je što se seksualnost i sve u vezi sa njom vidi kao tabu a kad tome dodate primarnu ulogu žene kao majke u našim društvima dolazimo do toga da je abortus društvena tema o kojoj se ili ćuti ili govori sa dosta mržnje“ pojašnjava profesorica Milošević Šošo. Ona nas napominje na odluku Ujedinjenih Nacija (UN) prema kojoj je od nedavno abortus definisan kao ljudsko pravo žene koje joj se ne može osporiti. “Važno je naći kompromis između zakona i opšteg raspoloženja u društvu. Ako će žena zbog abortusa biti ugrožena, neće imati zdrave odnose sa prijateljima zbog toga, supružnikom onda će prije ili kasnije doći do ozbiljnih problema“, kazala je Milošević Šošo.
Aleksandra Petrić, javno angažovana feministkinja u BiH nam skreće pažnju na jačanje partija desnog centra u zemljama Evrope koje bi mogle da ozbiljno promijene pristup pravu na abortus. “Oni na žene gledaju kroz to da su one dužne da reprodukuju vrstu, kao da se žena ne pita nego, naprosto, to joj je dužnost“ kazala je Aleksandra.
Govoreći o stanju u BiH Aleksandra naglašava da je “zakonsko rješenje povoljno, za sada, ali to se lako može promjeniti. Veći je problem ono što se dešava u kućama, na ulici, u medijima, kad je riječ o pravu žene na abortus“.
Aleksandra objašnjava da žene moraju stalno podsjećati društvo da su njihova tijela samo njihova.
“Ne može država u ženinom tijelu da nađe oruđe za blagostanje društva i mi to moramo jasno istaći kako nam se ne bi desilo da izgubimo, teško stečene, napretke u zakonskom smislu“, poručuje ona.

author: Mladen Lakić


text:
Izgradnja mira ima više oblika: korištenje umjetnosti u svrhu jačanja interkulturalnog dijaloga u Brčko Distriktu | Balkan Diskurs
Monica Reeves
26. jula, 2017.
Rad organizacija za izgradnju mira se u mnogome razlikuje širom BiH. Omladinska organizacija Svitac predstavlja primjer jačine netradicionalnih metoda izgradnje mira koji mlade iz svih etničkih grupa okuplja pomoću umjetnosti.
Rad organizacija za izgradnju mira se u mnogome razlikuje širom Bosne i Hercegovine (BiH). Omladinska organizacija Svitac sa sjedištem u Brčko distriktu, predstavlja primjer jačine netradicionalnih metoda izgradnje mira koji mlade iz svih etničkih grupa okuplja pomoću umjetnosti.
Za stranca, pokušaj objektivnog razumjevanja istorije i trenutne političke klime na Zapadnom Balkanu je izazovan zadatak. Promjenjivi narativi i perspektive otežavaju jasno shvatanje konflikata iz nedavne istorije, kao i političkog i kulturnog razvoja nakon kraja rata. Postkonfliktne i organizacije za izgradnju mira u regiji se veoma razlikuju u pristupu složenim problemima koji su se javili nakon konflikta 90ih. Međutim, postoje određena shvatanja o pojmu ‘’izgradnja mira’’, koja su bazirana u njegovoj neodređenosti i apstraktnoj prirodi. Kako bi stekli bolji uvid u to kako izgradnja mira izgleda svakodnevno, važno je obratiti pažnju na pojedinačne organizacije i okruženja u kojima rade, te njihov pristup njegovanju mira.
Široki termini poput ‘mira’ i ‘konflikta’ su slobodni za razumjevanje i definicije su veoma različite kod različitih pojedinaca i grupa. Međutim, ako se složimo u tome da je mir više od prostog odsustva konflikta, nameće se pitanje: Šta stvara održiva, funkcionalna i inkluzivna društva u postkonfliktnim sredinama? Iako bi zvanični, međunarodni mirovni sporazumi, poput Dejtonskog sporazuma u slučaju BiH, mogli biti prvi korak u kreiranju stabilnosti, elementi održivosti i tolerancije moraju bez sumnje da poteknu iz lokalnog izvora, uz podršku zajednice.
Brčko distrikt pruža jedinstven kontekst u kojem možemo istražiti napore izgradnje mira u BiH. Sa posebnim statusom organizacije na bazi samostalne vladavine, funkcioniše kao jedina zvanično multietnička zajednica u BiH. Ovo je rezultiralo okolinom koja je u potpunosti drugačija od ostatka BiH; Republika Srpska ima većinsko srpsko stanovništvo, a Federacija BiH većinsko bošnjačko i hrvatsko stanovništvo. Brčko posjeduje raznovrsnu demografiju sa većom institucionalnom integracijom (npr. ‘’integrisane škole’’). Ovaj nivo integracije daje zadatak graditeljima mira da jačaju jednu zaista interkulturalnu zajednicu, a ne zajednicu koja je multikulturalna i otvorena za saradnju, ali i dalje podijeljena.
Suočavanje sa izazovima koji se javljaju s obzirom na raznolikost Brčko distrikta je u fokusu Omladinske organizacije Svitac – multietničke, omladinske, umjetničke i edukativne organizacije sa sjedištem u Omladinskom centru u srcu Distrikta. Cilj organizacije je pružanje neutralnog prostora gdje mladi, bez obzira na etničko opredjeljenje, mogu raditi zajedno u kreativnom okruženju. Oni organizuju dnevne umjetničke, jezičke, muzičke i sportske radionice i redovno organizuju događaje poput festivala kratkog filma, interkulturalnih večeri i diskusija o anti-rasizmu i anti-fašizmu. Novi dodatak radu Svitca je otvaranje odjela za istraživanje sa prvom pilot studijom pod nazivom ”Studija tolerancije”. Studija ima za cilj da procjeni nivoe tolerancije učesnika i do kojeg obima organizacija ima ulogu u oblikovanju stavova prema kulturnoj raznolikosti.
U srži rada Svitca je uvjerenje da kreativno i umjetničko izražavanje u neutralnom prostoru mogu igrati ključnu ulogu u razbijanju međugrupne napetosti. Potencijal umjetnosti za dalji proces izgradnje mira je faktor koji je široko priznat i cijenjen. Umjetnost ima jedinstven dualitet kroz sposobnost da okupi ljude, ali takođe da prostor onima koji su iskusili traumu. Ova ideja je istaknuta od strane Michael Shanka i Lise Schirch u članku o strateškoj izgradnji mira koja je zasnovana na:
“S obzirom da polje izgradnje mira zahtijeva alate koji su raznoliki i komplikovani kao i ljudski duh, umjetnost se pojavljuje kao logičan saveznik.”[1]
Svitac prikazuje različite elemente neutralnosti time što za svoj radni prostor koristi centar lokalne zajednice i drži nestranačku poziciju. Bilo da je u pitanju geografski položaj mirovnih pregovora ili neutralnost medijatora, ovaj koncept neutralnosti je uobičajena praksa u literaturi i stručnoj praksi izgradnje mira. Neutralnost je osnova kako bi se sve strane osjećale jednako bez percepcije neravnoteže moći. Svitac ostvaruje to radeći u neutralnom prostoru sa timom multietničkog, lokalnog osoblja i međunarodnih volontera.
Kao mogući rezultat ovog izlaganja različitostima, jedan zajednički atribut svih učesnika u projektima Svitca je njihova nonšalantnost po pitanju različitih nacionalnosti. Ovo se u velikoj mjeri javlja i zbog činjenice da je pola tima u Svitcu sastavljeno od međunarodnih volontera, koji u centru ostaju od jednog mjeseca do jedne godine. Redovni učesnici projekata bez problema rade sa ljudima svih uzrasta, nacionalnosti i jezika. Glavna demografska grupa učesnika su mladi ljudi u dobi od 3 do 30 godina. Shodno tome, glavna aktivnost izgradnje mira u ovom centru je okupljanje mladih ljudi svih vjera i nacija na jednom mjestu, korištenje istih materijala, rad na istim projektima i na kraju izgradnja međukulturalnih odnosa koji postoje unutar i van rada u centru. U većini radionica koju vodi Svitac, kompleksna pitanja koja čine srž izgradnje mira, kao što su segregacija ili predrasude, nisu predstavljena direktno. Umjesto toga, Svitac se bavi ovim pitanjima time što stvara prostor u kojem ljudi svih profila mogu komunicirati i graditi odnose. Ovo, samo po sebi, podstiče uključivanje i izaziva postojeće stereotipe.
Svitac je samo jedan primjer napora za izgradnju mira u BiH koji, kroz umjetnost, promovišu interkulturalizam i raznolikost. Za graditelje mira od ključne je važnosti izgradnja šireg i jačeg kontekstualnog znanja o drugim organizacijama i njihovim pristupima kako bi razvili bolje razumijevanje sopstvenih uspjeha. Ovo uključuje razumjevanje da se projekti izgradnje mira protežu kroz različite discipline, bave različitim kontekstima i imaju različite oblike.
Kako se svijet sve više suočava sa stalnim složenim sukobima i krizama, veoma je važno prepoznati pozitivan uticaj kakav organizacije poput Svitca imaju na zajednicu. Osim toga, povećan fokus na razumijevanje rada različitih inicijativa za izgradnju mira može ojačati napore da se oni kopiraju i prilagode različitim postkonfliktnim kontekstima.
—
[1] Michael Shank and Lisa Schirch. (2008). Strategic Arts-Based Peacebuilding. Peace and Change: A Journal of Peace Research. 33 (2)

author: Monica Reeves


text:
Kako biti kritički nastrojen medijski potrošač u dobu “lažnih vijesti” | Balkan Diskurs
Madeleine Crean
31. jula, 2017.
Kontrola nad narativima u medijima daje proizvođačima sposobnost da utiču na ono što javnost vjeruje da se dešava u njihovim zajednicama i širom svijeta.
U dobu kada su “lažne vijesti” u prvom planu svih diskusija, a stalni pristup internetu nam pruža nevjerovatan tok informacija, mediji nam prikazuju mnogo različitih slika realnosti. Kontrola nad narativima u medijima daje proizvođačima sposobnost da utiču na ono što javnost vjeruje da se dešava u njihovim zajednicama i širom svijeta.
Mediji imaju moć da formiraju način na koji javnost razumije priču. Osim toga, način na koji je priča ispričana zavisi i od osobe koja prezentuje priču, njenog ličnog iskustva, uvjerenja i za koga piše. Svaka osoba posmatra situaciju kroz svoj jedinstveni objektiv. Postoji mnogo suptilnih predrasuda koje utiču na to kako je priča predstavljena u medijima. U daljem tekstu su navedene neke važne stvari koje medijski potrošači trebaju imati na umu dok čitaju vijesti.
Šta vijest sadrži?
Vijesti se mogu lako iskriviti time što se isključe ili zamagle određeni elementi priče. Na primjer, novine koje su desno orijentisane mogu izostaviti neke ciljeve političara ljevice i istaknuti samo negativne elemente. Ovo je bilo očito u medijskom prikazu političkih stavova lidera Laburističke partije Jeremy Corbyna (Ujedinjeno Kraljevstvo). Studija London School of Economics[1] otkrila je da su “tri četvrtine novinskih priča o Jeremy Corbynu u prvim mjesecima njegovog rukovodstva iskrivile ili propustile da predstave njegove stvarne stavove o određenim temama.” Corbynovi stavovi su bez izmjena predstavljeni u samo 11 posto vijesti. Ostali stavovi su ili izbačeni iz konteksta ili iskrivljeni. Kao kritički čitalac važno je provjeriti više izvora prilikom čitanja priče i imati u vidu ono što neki novinski članci sadrže ili izostavljaju. Čitajući više izvora, možete sami da razumijete priču i zašto različiti akteri u medijima različito predstavljaju određene narative. Konkurentne strane imaju interes da monopolizuju javno mnjenje i osiguraju da se ljudi saosećaju sa njihovom verzijom događaja i da se njihove akcije smatraju legitimnim i pravičnim. Danas se igre moći sve više igraju u oblasti komunikacije kao borba za monopoliziranje javnog mnjenja.
Kako su ljudi predstavljeni?
Različiti ljudi mogu biti prikazani kao ljudi sa kojima se možemo poistovjetiti ili ne, kao dobri ili loši i to sve sa nekoliko jednostavnih taktika. Koji jezik se koristi u opisu? Na koje akcije se fokusiraju? Kako su one prikazane? Da li se koriste fotografije koje čine da subjekt izgleda agresivno ili prijateljski? Okviri se koriste kako bi prikazali narrative na način koji može potaknuti specifičnu reakciju ili tumačenje. Bez potrebe da potpuno zamagljuju istorijske događaje, proizvođači vijesti mogu odabrati elemente koji će doprineti određenoj reakciji i koji će odgovarati njihovoj verziji ispravnog i pogrešnog. Narativi mogu istaknuti jedno pogrešno ponašanje nad nekim drugim, preuveličavajući tako važnost određenih događaja kako bi se stvorila priča koja ima smisla za publiku. Na primjer, prije početka građanskog rata u Siriji 2011. godine, Obamina administracija je bila zainteresovana za unaprijeđenje veza sa sirijskim režimom. Bašar i Asma el-Asad su prilično zapadnjački okrenuti, obrazovani i naviknuti na kosmopolitske evropske gradove. Ove osobine su naglašene tokom perioda pozitivnih sirijsko-američkih odnosa. Asma el-Asad je smatrana elegantnom prvom damom. Po izbijanju građanskog rata 2011. godine kada je SAD uzvratila pobunjenicima, američki mediji su imali tendenciju da prikazuju Bašara i Asmu kao pohlepne i gladne novca. Asma, nekada hvaljena u modnim časopisima, osuđena je zbog raskošne potrošnje ’’ukradenog’’ sirijskog novca na odjeću i nameštaj.[2]
Koji jezik se koristi za navođenje?
Jezik koji se koristi da opiše ljude i događaje suptilno (ili ne tako suptilno) iskrivljuje način na koji tumačimo vijesti. Određene riječi se mogu koristiti da navedu čitaoca da li da interpretira priču kao dobru ili lošu, legitimnu ili nelegitimnu. Na primjer, ako su akteri uključeni u bombardovanje označeni kao “borci za slobodu”, razmišljaćemo o događaju mnogo drugačije nego ako su označeni kao “teroristi”. Razmislite o upotrebi jezika britanskog lista The Independent u svom izveštaju o lideru Laburističke partije Jeremy Corbynu: “Za mnoge, a ne za nekoliko”. The Independent tvrdi: “Šta god da ste mislili o Jeremy Corbynu ranije, ne možete poreći ovaj proglas”. “Za mnoge, ne za nekoliko” ispostavilo se da je više od samo slogana, za razliku od ponavljanja slogana Therese May “jak i stabilan”. Korištenje složenice kao što je “ne možete poreći” je išlo snažno u korist Corbyna. Nasuprot tome, May je optužena za ’’besmisleno ponavljanje’’, što je delegitimiralo njenu poruku implicirajući da je čak i dosadna.[3]
Kako su događaji prikazani?
Mediji koriste kulturno rezonantne okvire kako bi se dopali ciljnoj publici. Kada se istorijski događaj transformiše u posredni narativ, on mora nositi razumljivu poruku koja ima uticaj na publiku, to jest nešto kulturno i društveno relativno za publiku. Narativ mora biti povezan sa određenim diskursom koji se, s druge strane, može realizovati i razumjeti od strane potrošača. Proizvođači koriste svoje znanje o društvenim odnosima šireg ciljnog društva u narativima koje proizvode, što dalje reprodukuje dominantnu ideologiju. Mediji, stoga, stvaraju priču koja je u skladu s odnosima moći tog vremena, kao i nečim što je svarljivo i neosporno za publiku. Kulturne norme, prepoznatljive slike i jezik doprinose priči. Robert Entman tvrdi da je kulturološko znanje čovjeka dio njegove “šeme”, koja sadrži suštinska uvjerenja, preference, vrijednosti, stavove i pravila za povezivanje novih ideja. Ove šeme vode tumačenju poruka. Povezivanje okvira sa šemom koja je ugrađena u kulturu čini ih efikasnijim.[4] Na primjer, zamislimo izvještavanje protesta na Bliskom istoku od strane zapadnih medija. Bilo bi efikasnije da se istaknu demokratski zahtjevi demonstranata. Nasuprot tome, ako bi o istim protestima izvještavali novinari u Zalivu, možda bi bilo efikasnije da se istaknu religijski elementi.
Hajde da se vratimo na primjer porodice Asad. Vogue je objavio članak o porodici Asad malo prije izbijanja sukoba, ali je u martu 2011. godine, kada je započet građanski ustanak, članak brzo povučen sa polica. U članku, Asma je predstavljena kao moderna, profesionalna i porodična žena. Pisac je opisao domaćinstvo Asada kao nešto poznato američkom čitaocu: “uz ukrašeno božićno stablo, sedmogodišnji Zein gleda ’’Alisa u zemlji čuda’’ Tima Bartona na predsjednikovom iMacu… domaćinstvo na veoma demokratskim principima.”[5] Kao što je prethodno opisano, okviri su najefikasniji kada su kulturno istaknuti potrošačima. Upućivanje na božićno stablo, holivudski film, demokratiju i iMac kompjuter razlikuju porodicu Asad od orijentalne ideje o arapskoj muslimanskoj porodici koja je neprijateljska i daleko od hrišćanske tradicije i američke kulture. Ovo izaziva osećaj bliskosti i poznavanja u američkom čitaocu. Orijentalizam često prikazuje ne-zapadne žene kao “neznalice, siromašne, neobrazovane, vezane za tradiciju, strogo porodično orijentisane, viktimizirane…”, a zapadne žene kao “obrazovane, moderne, imaju kontrolu nad sopstvenim tijelima i seksualnostima i slobodu donošenja sopstvenih odluka.”.[6] Asma el-Asad je pretežno prikazana kao ova druga kategorija. Ova slika Asme se efikasno koristi tako da je ona više identifikovana kao jedna od “nas” zapadnjaka nasuprot jednoj od “onih” nazadnih, neprijateljskih Arapa. Orijentalizam je primjenjen kroz objektiv zapadne kulturne hegemonije, stoga, kako bi Asma izgledala kao privlačna, mekana sila koja može doprinijeti promjenama u Siriji, najefikasnije je isticati njene zapadne vrijednosti.
Koje fotografije se koriste za predstavljanje ljudi?
Možemo reći nešto sasvim drugačije o nekome ovisno o tome koju fotografiju koristimo. Izrazi lica koji su uhvaćeni u fotografiju mogu se koristiti za omekšavanje ili učvršćivanje slike. Osvetljenje, dubina i ekspozicija fotografije drastično mjenjaju utisak koji slika čini. Fotografija izabrana za predstavljanje priče nam daje vizuelni element onoga što ćemo pročitati i to može biti vrlo moćno. Ako medijski narativ ima nešto negativno reći o događaju, vjerovatno je da će i fotografija to odražavati.
Iako sve što čitamo možda nije potpuno objektivno, to ne znači da je to pogrešno. Ono što to znači je da moramo ostati kritički čitaoci. Biti informisan je složenije od jednostavnog čitanja vijesti. Bez obzira da li čitate nešto što se uklapa u vaš pogled na svijet ili ne, budite svjesni da način na koji se priča prezentuje je pod uticajem mišljenja, iskustava i vjerovanja njenog producenta.
—
[1] http://www.independent.co.uk/news/uk/politics/jeremy-corbyn-media-bias-attacks-75-per-cent-three-quarters-fail-to-accurately-report-a7140681.html?cmpid=facebook-post
[2] http://www.huffingtonpost.com/2012/03/20/asma-assad-eu-sanctions-blacklist_n_1366918.html
[3] http://www.independent.co.uk/voices/jeremy-corbyn-labour-manifesto-announcement-whats-in-it-policies-it-delivers-a7738366.html, Liam Young, 16 May 2017
[4] Entman, R. (1989). How the Media Affect What People Think: An Information Processing Approach. The Journal of Politics, 51(02), p.347.
[5] http://gawker.com/asma-al-assad-a-rose-in-the-desert-1265002284
[6] Mohanty, C. (1984). Under Western Eyes: Feminist Scholarship and Colonial Discourses. boundary 2, 12(3), p, 333


text:
Podsjećanje na masovne grobnice u Batajnici kroz filmsku umjetnost | Balkan Diskurs
Stephanie Sugars
2. augusta, 2017.
“Kako arhivirati ili zabilježiti detalje masakra države koja želi da sakrije svoje masakre?” Srbijanski redatelj Ognjen Glavonić je pokušao da uradi ovo sa svojim najnovijim filmom Dubina dva.
U svom govoru na konferenciji “Zašto se sjećamo?” tokom WARM Festivala 2017 umjetnik Vladimir Miladinović upitao je: “Kako arhivirati ili zabilježiti detalje masakra države koja želi da sakrije svoje masakre?” Srbijanski redatelj Ognjen Glavonić je pokušao da uradi ovo sa svojim najnovijim filmom Dubina dva.
Prikazan u Sarajevu 30. juna u kinu Meeting Point, ‘’Dubina dva’’ je Glavonićev prvi dugometražni dokumentarni film. Kombinujući snimke svjedočenja koja su data pred Međunarodnim krivičnom sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), iskaze žrtava i slike sa lokacija zločina film podsjeća na masakr Albanaca tokom rata na Kosovu 1998-1999. godine i prevoz njihovih tijela u masovnu grobnicu u blizini Beograda.
Ovaj eksperimentalni dokumentarac ne prikazuje lica, ne sadrži imena likova i nema naratora. Umjesto toga, bezlični glasovi vode publiku kroz narativ zajedno sa smirenim scenama koje su u isto vrijeme mirne i jezive. Dok slušamo kako Dunav zapljuskuje strane čamca, narator nam, zapanjujuće detaljno, govori: “Primetio sam pukotinu na zadnjoj strani kamiona. Vidio sam dve ljudske noge i jednu ruku koje vire iz pukotine.”
Počevši sa otkrivanjem zamrznutog kamiona koji je bio ispunjenog tijelima žrtava, film prati njihovo uklanjanje, prevoz i prikrivanje i na kraju opisuje masakr riječima preživjelih i prisutnih vojnika. Nekoliko građana je otkrilo kamion 6. aprila 1999. godine u blizini srbijanskog grada Tekija. Nakon uvida u sadržaj, ministarstvo unutrašnjih poslova naložilo je uklanjanje tijela i uništavanje kamiona u cilju čuvanja državne tajne kako bi se izbjeglo izazivanje dodatnih vazdušnih udara od strane NATO-a.
53 (uglavnom) netaknuta tijela i 3 glave su prevezeni u Beograd, a njihovi lični predmeti su dokumentovani: dječja torba sa UNICEF sveskom, drvene bojice i mala lutka; češalj; zlatna burma; i, naravno, meci pronađeni u njihovim tijelima.
Jedina preživjela koja je uspjela izbjeći smrt pretvarajući se da je mrtva nakon što je bila upucana najmanje četiri puta opisala je kako je njenoj porodici naređeno da izađu iz kuće i bježe od srbijanskih vojnika koji su bili naoružani automatskim puškama prije nego što su ih na kraju sve satjerali u piceriju koju su onda ispunili granatama i pucnjevima.
Sve u svemu, više od 700 tijela je premješteno i sahranjeno u Batajnici, predgrađu Beograda. Otkriveni 2001. i 2002. godine, u masovnim grobnicama su bili posmrtni ostaci žena, djece i staraca, a svi su bili civili. Pod naređenjem da ne govori o svojoj ulozi u sahranjivanju tijela, jedan počinilac – čiji je glas bio promjenjen zbog svjedočenja – prisjetio se jedne naredbe: “Budi pažljiv da te ne bi pojeo mrak”
Dokumenti iz rata su otkrili da je operacija bila dio većeg programa – “Dubina dva” – uništavanje dokaza o masakrima na Kosovu. Program je bio poznat i samom tadašnjem predsjedniku Miloševiću, čiji rukopis na jednom od dokumenata pokazuje jasnu naredbu: “nema tijela, nema zločina”.
Bez prikaza lica, Glavonićevo prenošenje priča počinilaca ih humanizira – oni bi mogli biti bilo ko, bilo koji vojnik koji radi po naređenju. Pristupanjem zločinima na ovaj način, on izaziva narative žrtava i počinilaca koji su proglašeni od strane političara i istorije. Iz ovih svjedočenja je jasno da su vojnici koji su izvršavali naređenja bili i sami žrtve. Jedan narator je opisao kako nije mogao da puca tokom masakra i kako mu je rečeno da pije alkohol kako bi se opustio (često korištena tehnika savladavanja vojnika kojima je naređeno da izvrše zločine). Drugi je u filmu opisao noćne more koje ga i danas prate.
Ovi žločini su i dalje strogo čuvana tema o kojoj mnogi u Srbiji ne znaju ništa ili odbijaju da razgovaraju. “Svi znaju nešto”, rekao je umjetnik Vladimir Miladinović, “ali oni ne znaju tačno šta znaju.” Ovo je dijelom slučaj medijskih blokada i namjernih prikrivanja događaja.
Prvi koji su izvještavali o otkrivanju kamiona bili su novinari lokalnog časopisa o kriminalu – Timočka krimi revija – iako su ovi članci objavljeni tek dvije godine kasnije. Štaviše, vlasnik magazina, Dragan Vitomirović, je malo nakon objave umro pod misterioznim okolnostima koje ni danas nisu razjašnjene.
I pored prvobitne nade da će “slučaj hladnjače” konačno prekinuti poricanje i započeti proces javnog priznavanja i odgovornosti u Srbiji, ovo i dalje ostaje vrlo nerazjašnjen slučaj. Za 15 godina otkako su otkrivene masovne grobnice, nije bilo domaćih krivičnih gonjenja za učešće u masakru ili prikrivanju, uprkos širokoj koordinaciji neophodnoj za rad te veličine.
Nedostatak poznate i priznate istorije događaja potaknuo je Miladinovićevu istragu za referencama i izvorima iz sopstvenog znanja i sjećanja. U ovom cilju, iskazi žrtava, počinilaca, svjedoka i onih koji su negdje između ovih grupa su neprocjenjivi. Oni se moraju čuti i priznati, jer nema ničeg goreg, kako kaže Miladinović, nego “da patiš, da preživiš, da kažeš, a onda da ti se ne vjeruje samo zato što je to što si preživio nezamislivo”.
Kako su nacionalističke struje porasle širom svijeta i Balkan je osjetio njihovu snagu. S obzirom da ovi nacionalistički stavovi sve više privlače pažnju među mladima, interesovanje za ove teme i pronalaženje istine postaju krajnje neophodni. Glavonić je proveo godine istraživajući masakar i masovne grobnice prikazane u filmu, a i on i Miladinović su koristili arhivu MKSJ-a kako bi podstakli svoj rad i razumijevanje. Iako i dalje ne postoji nikakva odgovornost i nikakva javna istorija zločina, Miladinović kaže: “Okruženi smo dokazima.” Samo je pitanje koliko smo spremni da kopamo do istine.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
—
‘’Dubina dva’’ je prikazana u sklopu 4. WARM Festivala u Sarajevu od 28. juna do 4. jula. Festival, organizovan od strane WARM Fondacije i Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI) okuplja aktiviste, reportere, akademike i umjetnike koji rade u oblasti savremenog konflikta.

author: Stephanie Sugars