text:
Dani sjećanja na genocid u Srebrenici u Tuzli | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
20. jula, 2022.
U JU Bosanskom kulturnom centru u Tuzli u sklopu dana sjećanja na genocid u Srebrenici otvorena je izložba „Genocid u Srebrenici kroz presude krivičnih sudova“, koja je dio istraživačkog projekta Memorijalnog centra Srebrenica i Centra za postkonfliktna istraživanja.
„Genocid u Srebrenici kroz presude krivičnih sudova“ su prikaz svih pravosnažno osuđenih osoba za genocid, zločine protiv čovječnosti i ratne zločine Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju, kasnije Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, Suda Bosne i Hercegovine i Višeg suda u Beogradu.
Velma Šarić, osnivačica i predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja kazala je da je ova izložba u Tuzli premijerno prikazivanje pravnih činjenica koje su utvrdili sudovi, a s ciljem da se na jednostavniji i kreativniji način približe mlađim generacijama.
„Ovim projektom želimo da građanstvu prikažemo koliko je osoba presuđeno za genocid u Srebrenici. Mi znamo da je više od 8.000 muškaraca i dječaka ubijeno a do sada su presuđene 53 osobe. Projektom želimo da ukažemo na to koliko je važno nastaviti procesuirati ratne zločine, ali i educirati mlade o činjenicama“, kazala je Šarić.
Prema njenim riječima, projektom su obuhvaćene presude i za druge općine, poput Prijedora, Zvornika, i Višegrada, i do kraja ove godine će Memorijalni centar Srebrenica i Centar za postkonfliktna istraživanja imati interaktivnu bazu podataka, a koja će prikazati koliko je tačno osoba presuđeno za ratne zločine i genocid u Bosni i Hercegovini.
Amir Kulaglić, predsjednik Pododbora „Marš mira 2022“ je kazao da je genocid u Srebrenici forenzička, teorijska, naučna, pravna i svaka druga istina, koja je posljedica jednog sistemskog zločina. Za kažnjavanje genocida, Kulaglić je naglasio istinsku 27-godišnju borbu „naših majki i sestara“, koje su smogle snage da se bore za istinu i pravdu, prisustvuju kao svjedoci u mnogim sudskim procesima, budu istrajne u pronalasku kostiju svih onih koji se vode kao nestali, te da svi koji su okrvavili ruke ubijajući budu privedeni pred lice pravde.
Nemanja Stjepanović, istraživač Programa mehanizma za informisanje zajednica pogođenih sukobima, kazao je da su suđenja pred Međunarodnim rezidualnim mehanizmom za krivične sudove manje ili više gotova za područja bivše Jugoslavije, ali da sada imamo sudski utvrđene činjenice, obimnu arhivu, obilje dokumenata, među kojima su ratni dnevnici, presretnuti razgovori, kao i svjedočenja, odnosno video snimke do kojih se može doći.
„Ove presude za genocid i zločine protiv čovječnosti u Srebrenici mogu biti podsticaj za mlade ljude, odnosno za nove projekte, koji mogu uključiti više hiljada ljudi u rad“, kazao je Stjepanović.
Vedad Gurda, profesor Pravnog fakulteta Univerziteta u Tuzli, naveo je podatke iz istraživanja, prema kojem je osuđeno ukupno 1.054 osobe na svim sudovima, uključujući sudove u Njemačkoj, Norveškoj i drugim državama, a koji su procesuirali ratne zločine počinjene u Bosni i Hercegovini, upoređujući broj s desetinama hiljada stradalih.
„Prosjek kazni suda u Haagu je 15 godina, a Suda BiH 11 godina“, kazao je Gurda, naglasivši da je jako bitno utvrditi formalnu istinu.
Srebrenica, prema Gurdi, simbol je stradanja u Bosni i Hercegovini, simbol stradanja čovječanstva, ali je više osoba presuđeno za ratne zločine počinjene u Prijedoru kada se upoređuju brojevi osuđenih. „Urađeno je mnogo ali još uvijek nedovoljno“, kazao je Gurda.
Jasmin Imamović, gradonačelnik Grada Tuzle, je kazao da sve ono što je u Memorijalnom centru Srebrenica mora biti u svakome dijelu Bosne i Hercegovine.
„To moramo uraditi prije svega zbog pijeteta prema žrtvama genocida i žrtvama zločina protiv čovječnosti, to moramo uraditi zbog čovječanstva jer to je najteže djelo koje može čovjek počiniti čovjeku i čovječanstvu. Moramo se suprotstaviti negatorima genocida iz razloga što je negiranje genocida priprema za novi genocid, to je školski primjer pripreme za novi genocid. Genocid se ne smije ponoviti nikada i nikome. Ni Bošnjacima, ni Srbima, ni Hrvatima, nijednom narodu, nikome“, kazao je Imamović.
Ahmed Omerović, ministar obrazovanja i nauke Vlade Tuzlanskog kantona je naglasio važnost čuvanja sjećanja na genocid i zločine kako se oni ne bi ponovili.
Izložba ,,Genocid u Srebrenici kroz presude krivičnih sudova“ u JU Bosanskom kulturnom centru u Tuzli je bila postavljena od 5. do 13. jula 2022. godine, s ciljem obilježavanja 27. godišnjice genocida u Srebrenici.


text:
Ljetna škola za mlade Srebrenica – Put ka multikulturalnom razumijevanju | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
22. jula, 2022.
Treća Ljetna škola za mlade Srebrenica, koja je održana u sklopu 27. godišnjice obilježavanja genocida u Srebrenici, prema stavovima učesnika, je korisno i edukativno iskustvo koje pruža cjelokupan uvid u autentičan prostor Memorijalnog centra Srebrenica, akademsko znanje o ljudskim pravima, tranzicionoj pravdi, prevenciji genocida i ratnih zločina, ali i daje izvrsnu priliku za postavljanje marama za instalaciju „Majčina marama“, od kojih svaka ima specifičnu priču i „težinu“.
Centar za postkonfliktna istraživanja i Memorijalni centar Srebrenica organizirali su od 5. do 13. Jula 2022. Ljetnu školu za mlade Srebrenica, a na kojoj je učestvovalo 50 učesnika iz Bosne i Hercegovine, Crne Gore, Srbije, Sjeverne Makedonije, Sjedinjenih Američkih Država, Italije, Španije, Njemačke, Francuske, Slovenije, Poljske, Turske, Belgije, Ujedinjenog Kraljevstva, Meksika i Kanade. Za razliku od prethodnih godina, učesnici Škole su postavljali marame za instalaciju „Majčina marama“, te prisustvovali konferenciji „Heroine Srebrenice“ 10. jula u Memorijalnom centru Srebrenica, koja je bila posvećena majkama koje su se borile i još uvijek se bore za pravdu i istinu.
„Škola je neopisivo iskustvo koje bih preporučio svima a posebno onima koji nisu nikad bili u Srebrenici, odnosno Memorijalnom centru“, kazao je Rijad Isanović iz Bosne i Hercegovine, naglasivši da je na njega jak utisak ostavilo postavljanje marama za instalaciju „Majčina marama“ jer se moglo osjetiti da svaka marama ima svoju specifičnu priču.
Učesnica Zahra Beg iz Belgije je naglasila važnost edukacije, posebno u kontekstu antiislamizma, pojasnivši da se genocid u Srebrenici posmatra kao događaj iz prošlosti a poricanje u Republici Srpskoj i Srbiji pokazuje da se Bošnjaci i dalje bore protiv nasilja.
Učesnica Begum Šimšir iz Turske je izrazila značaj postavljanja instalacije „Majčina marama“. „Tokom samog postavljanja sa drugim učesnicima sam razgovarala o važnosti slobode žene da izabere da li želi nositi maramu, pošto se ta sloboda svakodnevno ugrožava“, kazala je Šimšir.
,,Srebrenica je zaista posebno mjesto. Zaista je ostavila poseban utisak na mene, Srebrenicu svakako trebamo posjećivati kako ne bismo zaboravili genocid koji je počinjen na ovom području, posebno mi mlađe generacije“, kazala je Medina Odobašić iz Bosne i Hercegovine, dodavši da joj je najemotivniji trenutak bio dolazak kamiona sa posmrtnim ostacima žrtava genocida.
Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra u Srebrenici je prilikom zvaničnog otvorenja Škole ukazao na važnost postojanja Memorijalnog centra, koji ne samo da „čuva i priča priču o genocidu“, već čuva i sjećanje žrtava.
„Ništa više ne govori o nama i tome ko smo od načina na koji reagujemo na situaciju u kojoj ljudi bivaju ubijeni zbog svoje vjere, etničke pripadnosti, rase ili političkih uvjerenja“, kazao je Suljagić.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja je kazala da je jako bitno da učesnici budu u mjestu gdje je počinjen genocid, da vide svakodnevni život Srebreničana i uče o prevenciji genocida i drugih zločina.
Mladi različite dobi, s više od 30 svjetskih univerziteta – Univerziteta u Hamburgu, Univerziteta de Lorraine, Tehničkog Univerziteta u Dresdenu, Univerziteta u Ljubljani, Scripps Koledža u Kaliforniji, Kraljevskog koledža u Londonu, Univerziteta u Sussex-u, Univerziteta u Stanfordu, Univerziteta u Bolonji, i mnogih drugih – kroz interaktivni program su imali priliku da uče i razgovaraju sa akademicima:Tanya Domi, profesorica na Columbia univerzitetu u New York- u, Dino Abazović, profesor socijologije na Univerzitetu u Sarajevu, Hariz Halilovich, socijalni antropolog i profesor na RMIT Univerzitetu u Australiji, Mehnaz Afridi, profesorica religijskih studija, Paul Lowe, profesor na Univerzitetu umjetnosti u Londonu i Edina Bećirević, profesorica Fakulteta za kriminalistiku, kriminologiju i sigurnosne studije Univerziteta u Sarajevu.
Tokom škole, učesnici su prisustvovali i realizaciji dva panela sa lokalnim i međunarodnim organizacijama. Među njima su bili: Međunarodni rezidualni mehanizam za krivične sudove, Misija OSCE-a u BiH, Međunarodna komisija za traženje nestalih, Inicijativa mladih za ljudska prava, Centar za mlade KVART i Balkanska istraživačka mreža u BiH.
Učesnici Škole su prisustvovali dočeku tabuta sa posmrtnim ostacima ubijenih u genocidu i kolektivnoj dženazi.
Treća Ljetna škola za mlade Srebrenica je imala pretprogram koji je započeo u Sarajevu, a kada su učesnici obišli Tunel spas, koji je tokom opsade bio jedina veza sa ostatkom države i svijeta. U Fondu Memorijala Kantona Sarajevo učesnici su upoznati sa životom građana Sarajeva tokom najduže opsade u modernoj historiji, kao i sa vremenskim tokom počinjenja genocida u Srebrenici, te sa dešavanjima u periodu 1992-1995.
Ovogodišnja Škola za mlade realizirana je uz podršku Nacionalnog fonda za demokratiju (NED), Fonda Memorijala Kantona Sarajevo, Fonda braće Rockefeller, Sigrid Rausing Fonda, Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, OSCE Misije u Bosni i Hercegovini i Koledža Menhetn.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Balkan Diskurs


text:
„Heroine Srebrenice“: Uporne i odlučne u borbi za istinu | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
25. jula, 2022.
Svjedokinje, borkinje i heroine su riječi kojima su nazvane Majke i žene Srebrenice zbog 27 godina duge borbe za istinu, postojanje Memorijalnog centra Potočari, ustrajnosti u traženju posmrtnih ostataka njihovih najmilijih, doprinosu za kažnjavanje počinilaca najstrašnijih zlodjela i glasnosti zbog koje svijet nije mogao ostati nijem na genocid u Srebrenici.
Na konferenciji, koju su organizovali Udruženje „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, Centar za postkonfliktna istraživanja i Memorijalni centar Srebrenica, bile su žene Srebrenice, Istočne Bosne, Bosne i Hercegovine, regije i svijeta, i kroz četiri panela: „Nestale osobe“, „Sudska zaostavština“, „Memorijalizacija i uloga majki“ te „Ženski aktivizam u politici“ dale su osvrt na nemjerljivu ulogu žena u bosanskohercegovačkom društvu, njihovom doprinosu u promjeni međunarodnog prava ali i poticaj drugim ženama u svijetu da se bore i ne posustaju.
Munira Subašić, predsjednica Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“ je ukazala na bitnost da se konferencija „Heroine Srebrenice“ održava na mjestu počinjenja genocida, šaljući poruku svim ženama svijeta da se vode primjerom majki Srebrenice: „Mi smo žene koje smo izgubile svoje najmilije ali stojimo uspravno. Uspjele smo da odgojimo svoju djecu bez osvete i mržnje“.
Koliko je nužno govoriti o genocidu u Srebrenici naglasila je Alice Wairimu Nderitu, specijalna savjetnica Ujedinjenih naroda (UN-a) za prevenciju genocida. „Historija nas uči da negiranje genocida i veličanje ratnih zločinaca dijeli narode, zajednice i države. To je napad na ljudsko dostojanstvo i mi se moramo boriti protiv toga“, kazala je Nderitu, istaknuvši hrabrost majki Srebrenice kojima pripada najveća zasluga kada je u pitanju dovođenje ratnih zločinaca pred lice pravde.
Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica, kazao je da su preživjele žene svima pokazale smjer i svrhu nakon genocida u julu 1995. godine.
„Mi kad smo izašli 1995. godine nikome se nismo dopadali. Niko nas nije dočekao, a ljudi nisu ni znali šta se događalo ovdje u julu 1995. godine, ni prije toga. Ovaj dio svijeta ovdje je vraćen u srednji vijek a ove žene su nam pokazale smjer i svrhu. Zahvaljujući njima smo znali šta nam je dalje činiti“, pojasnio je Suljagić.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, predstavila je ličnu kartu Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, istaknuvši da su majke Srebrenice u dugogodišnjoj borbi neizmjerno doprinijele procesu dokazivanja genocida i ratnih zločina u Bosni i Hercegovini.
,,To su činile svojim hrabrim svjedočenjem, ali isto tako dostavljanjem vrlo često dokaza i svega što je bilo potrebno da bi se moglo dokazati da su ustvari njihovi muževi, očevi, braća i sinovi postojali“, dodala je Šarić.
Hamdija Fejzić, predsjednik Organizacionog odbora za obilježavanje 27. godišnjice genocida u Srebrenici, kazao je da je na hiljade žena u genocidu nad Bošnjacima u Srebrenici ostalo bez muževa, braće i sinova, ali su ipak ostale istrajne u borbi za istinu i pravdu.
„One su glas onih koji ne mogu da govore jer su ubijeni. Sve one su u prvim godinama se nadale da će naći svoje voljene, da će se vratiti i da su živi. Onda su godine provele u nadi da će pronaći kosti svojih voljenih da ih ukopaju dostojanstveno kako zaslužuju, da nađu smiraj, da nađu mir“, kazao je Fejzić tokom uvodnog obraćanja na konferenciji „Heroine Srebrenice“.
Na panelu „Nestale osobe“ govorile su Kada Hotić, potpredsjednica Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, Kathryne Bomberger, generalna direktorica Međunarodne komisije za nestale osobe (ICMP), Pakiza Colo, šefica Odjela za koordinaciju podataka ICMP-a, Dragana Vučetić, viša forenzičarka, antropologinja ICMP-a i Alma Džaferović, šefica Odjela za ratne zločine Tužilaštva Tuzlanskog kantona.
Hotić je ispričala da su se žene nadljudskim naporima borile za život tokom rata, ali i da je ženska snalažljivost odigrala veliku ulogu. „Ubili su mnoge ali nisu ubili naš duh“, poručila je Hotić.
Bobmerger je govorila o snazi i ljubavi žena Istočne Bosne: „Zadivila me je ne samo njihova snaga već i ljubav koju su imale jedne prema drugoj i drugim porodicama nestalih. Nisu se ujedinile samo kao majke Srebrenice već i kao majke cijele Jugoslavije“.
„Zajedno s majkama Srebrenice i majkama iz regije uspjeli smo najnaprednijim DNK-a metodama da identifikujemo sedam od osam hiljada nestalih u Srebrenici. To je činjenica koju su potvrdili međunarodni i domaći sudovi i mislim da sve to govori ono najvažnije – molim vas, prestanite negirati genocid“, kazala je Bomberger.
Na panelu „Sudska zaostavština“ o snazi majki Srebrenice ali i drugih žena Istočne Bosne, njihovoj hrabrosti pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), njihovom doprinosu da dođe do promjene međunarodnog prava kvalifikovanjem silovanja kao ratnog zločina te prihvatanju prakse MKSJ-a od Tužilaštva BiH govorile su: Šuhra Sinanović, predsjednica Udruženja „Žene Podrinja – Bratunac“, Laurel Baig, viša savjetnica Žalbenog odjela Ureda tužioca Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove (MRMKS), Diana Kajmaković, tužiteljica Tužilaštva Bosne i Hercegovine, Rada Pejić Sremac, koordinatorica programa Mehanizam za informisanje zajednica pogođenih sukobom pri MRMKS-u, Tanya Domi, profesorica Univerziteta Kolumbija u Njujorku te Jasna Zečević, predsjednica Udruženja Vive Žene Tuzla.
„Pravda se ne može postići ako žene nisu dio nje“, ustvrdila je Baig, koja je bila u žalbenom postupku na suđenjima Radovanu Karadžiću i Ratku Mladiću, a koji su osuđeni na 40 i kaznu doživotnog zatvora za genocid u Srebrenici i zločine u Bosni i Hercegovini, kao najviši politički i vojni rukovodioci i naredbodavci Republike Srpske.
„Vrijeme ovdje ne liječi ništa, vrijeme je nama neprijatelj zato su vaša svjedočenja dokaz da žene mogu preživjeti i preživljavaju, da su žene Istočne Bosne preživjele“, kazala je Kajmaković, istaknuvši neizmjernu vrijednost rada međunarodnih sudija i tužilaca na suđenjima za genocid i ratne zločine.
Lekcije Bosne i Hercegovine, prema riječima profesorice Domi, mogu se koristiti u sudovima širom svijeta.
O „Memorijalizaciji i ulogi majki“ panelisti su bili Fazila Efendić, predsjednica Udruženja „Srebreničke majke“, Dunja Mijatović, povjerenica Vijeća Evrope za ljudska prava, Tali Nates, osnivačica i direktorica Centra za holokaust i genocid u Johanesburgu, Annick Lacroix, potpredsjednica Pariškog komiteta Majke za mir, Jadranka Miličević, suosnivačica i direktorica Fondacije CURE i Azra Fazlović, Muftijstvo tuzlansko.
Dok su se nosile s boli i tugom, kako je kazala Efendić, zajedno s drugim majkama i ženama borile su se za isti cilj – pronalaženje naših najmilijih i traženje pravde, dovođenje počinitelja na sud.
Prema riječima Mijatović, vidjeli smo koliko je važna umjetnost – marama je testament onoga što možemo učiniti. Izrazila je nadu da će Memorijalni centar postati mjesto na kojem će se učiti o onom što je učinjeno da se Srebrenica više ne ponovi.
„Kada govorimo o memorijalizaciji moramo govoriti i o djelovanju, a djelovati moramo brže“, ustvrdila je Nates.
Ministrica odbrane Holandije Kajsa Ollongren obratila se učesnicima konferencije „Heroine Srebrenice“, istaknuvši da majke Srebrenice nastavljaju davati snažan doprinos u potrazi za istinom i pravdom. „One su podsjetnik da ne postoji zlo koje žene ne mogu pobijediti“, dodala je Ollongren.
Uz Subašić, na panelu „Ženski aktivizam u politici“ govorile su i Tineke Strik, zastupnica u Evropskom parlamentu, Edita Đapo, ministrica turizma i okoliša Federacije BiH (FBiH), i Alma Čolo, zastupnica u Predstavničkom domu Parlamentarne skupštine BiH.
Subašić je ispričala kako je počela borba majki Srebrenici za pravdu i istinu. „Išli smo na proteste, tražili informacije o svojim najmilijim, skupljali izjave koje smo slale u Haag, svjedočili pred sudovima, borile se da pronađemo kosti naših najmilijih i ukopamo ih ovdje u ovaj Memorijal, izborili se za specijalno priznanje, pomagali u školovanju i odrastanju djece koja su ostala bez jednog ili oba roditelja… I danas se borimo da se ne negira genocid. Žene to sve mogu“, pojasnila je Subašić.
„Majke Srebrenice su izvor snage za sve nas. Mi, organizacije i političarke, trebamo i moramo nastaviti raditi zajedno za bolju državu, našu djecu i buduće generacije“, kazala je Čolo.
Tineke je podsjetila da je nedavno bila u Republici Srpskoj i tamo, kako je kazala vladala je uobičajena atmosfera, kao da se ništa nije dogodilo. „To me je mnogo zabrinulo jer ako to ne prepoznaju, kako onda započeti proces pomirenja. Do pomirenja možemo doći samo ako postoji priznanje onog što je učinjeno. Ne možemo i dalje ne kažnjavati negiranje i veličanje genocida“, kazala je Tineke.
Za ministricu Đapo, Majke Srebrenice su velika inspiracija. „Pokazale su nam da kada žene rade zajedno mogu poslati vrlo snažnu poruku političarima i cijelom svijetu“, dodala je Đapo.
Konferenciju „Heroine Srebrenice“ zatvorila je sutkinja Graciela Gatti Santana, predsjednica Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove (MRMKS).
„Žene su među najviše pogođenima u konfliktima. U Srebrenici su mnoge od vas izgubile svoje najmilije, dok su druge bile žrtve silovanja. Ipak, vodile ste borbu i inspirisale druge svojom upornošću i odlučnošću“, kazala je sutkinja Santana tokom obraćanja koje je ujedno i prvo nakon što je izabrana za predsjednicu MRMKS-a.
Tokom konferencije su prikazani kratki video sadržaji o sjećanju na umrle majke Srebrenice „In memoriam Heroine Srebrenice“ i „Majka“, koje je uradio Centar za postkonfliktna istraživanja, te „Srebrenica kroz oči žene“ MKSJ-a.
Konferencija je otvorena izvođenjem muzičkih numera ženskog vokalnog ansambla Allegro: Uspavanka „Nine sine, spavaj sine“, aranžman L. Jusić i „Što te nema“ (tekst Aleksa Šantić) uz pratnju Elvira Solaka na gitari.
Moderatori konferencije su bili: Almasa Smajlović, glasnogovornica Memorijalnog centra Srebrenica, Tatjana Milovanović, projektna direktorica Centra za postkonfliktna istraživanja i Erna Mačkić, projektna menadžerica Centra za postkonfliktna istraživanja.
Održavanje konferencije „Heroine Srebrenice“ je bilo moguće zahvaljujući velikodušnoj podršci Nacionalnog fonda za demokratiju, Sigrid Rausing Fonda, Fonda braće Rockefeller, Grada Zenice, Federalnog ministarstva raseljenih osoba i izbjeglica, Grada Sarajeva, Ujedinjenih nacija u BiH i Međunarodne komisije za nestale osobe (ICMP-a). Prijatelji konferencije su bili Sarajevski kiseljak i Muftijstvo tuzlansko.


text:
Revitalizacija hercegovačkog duhana - sjećanje na tradiciju | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
29. jula, 2022.
Klima i tlo u Hercegovini pogoduju razvoju jedne od najkonzumiranijih biljaka – duhana, takozvanog „žutog zlata“, koje je osiguravalo financijske prihode brojnih hercegovačkih obitelji. Dok se pokušava vratiti prepoznatljivost hercegovačkog duhana, sjećanje na tradiciju je ovjekovječeno otvaranjem Muzeja duhana u Ljubuškom.
Potražnja za hercegovačkim tipom duhana od velikih duhanskih divova poput BAT, Philip Morissa, JTI i Imperial je veoma mala ili uopće ne postoji. Lokalna sorta poluorijentiranog tipa davno je izbačena iz receptura blend cigareta. Zbog toga privatni kapital još nije prepoznao mogućnost profita.
Federalni agromediteranski zavod Mostar ima nastojanja da se ide u revitalizaciju proizvodnje hercegovačkog tipa duhana ali isključivo kao rezani duhan u različitim pakiranjima, u početku za bh. tržište i susjedne zemlje, a ukoliko potražnja poraste može se razmišljati i o drugim državama.
Institut za intelektualno vlasništvo BiH je izdao rješenje o pravu na ime podrijetla udruzi „Duvan Hercegovački Ravnjak“. Ipak, dok ne dođe do konkretnih pomaka svi zainteresirani mogu se prisjetiti nekadašnjeg hercegovačkog identiteta i prepoznatljivosti Hercegovine kao regije kroz antikvitete u Muzeju duhana u Ljubuškom.
Duhan se na prostoru Hercegovine pojavio u 17. stoljeću, a uz pomoć uvođenja državnog monopola tadašnje Austro-Ugarske, dobio je veliki značaj i potporu za proizvodnju. Danas je sorta duhana Hercegovački ravnjak zaštićeni proizvod geografskog porijekla na listi Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO). Duhan u Hercegovini je bio srce „žutog zlata“, a uzgojem ove biljke hranile su se i školovale mnoge generacije.
Benjamin Tomić, vlasnik jedinog muzeja duhana u regiji – muzeja duhana u Ljubuškom –  pojasnio je da je uzgoj duhana bio mukotrpan posao jer se sve radilo ručno i cijele obitelji su sudjelovale u uzgoju duhana. Danas, u Bosni i Hercegovini ostale su samo tri otkupne stanice duhana, a zatvorene su sve tvornice koje su postojale. Posljednja otkupna stanica duhana u Hercegovini je zatvorena prije deset godina u Stocu.
Marko Ivanković, direktor Federalnog agromediteranskog zavoda Mostar kazao je da je 1985. godine procjena otkupa duhana u Ljubuškom iznosila 1.200 tona ili cca pet milijuna tadašnjih njemačkih maraka, što bi preračunato na današnje vrijednosti bilo četiri ili pet puta više.
„Nemamo iluzije da ćemo vratiti predratne količine proizvodnje, ali nam je cilj proizvesti premium proizvod, prepoznatljive kvalitete i tradicije u potrošnji, a koji će opet imati visoku cijenu”, kazao je Ivanković.
Prema njegovim riječima, cilj je uzeti stvar u svoje ruke ili jednostavnije kazano – primarna proizvodnja – prerada (rezani duhan i pakiranje) – tržište (prodaja) bi bili u jednom pravnom subjektu. ,,Naša nastojanja idu u smjeru revitalizacije proizvodnje hercegovačkog tipa duhana isključivo kao rezani duhan u različitim pakiranjima. U početku je namjena bh. tržište i susjedne zemlje, a ukoliko bi potražnja porasla moglo bi se razmišljati i o drugim tržištima“, kazao je Ivanković.
Tomić je mišljenja da proizvodnja duhana u BiH više nikada se neće revitalizirati zbog problema u zaštiti domaće proizvodnje te da je nemoguće konkurirati duhanskim tvrtkama koje imaju isti ili bolji način tretiranja po pitanju akciza i poreza na duhan i duhanske prerađevine.
Duhan je svugdje u svijetu monopol države, značajan izvor prihoda u proračunu, a proizvodnja se odvija po strogo utvrđenim pravilima i tržište je praktično isključeno. Međutim, u Bosni i Hercegovini nakon tranzicije društva iz socijalističkog u otvorenu liberalnu ekonomiju, Ivanković je kazao da svi segmenti uzduž lanca nisu pod monopolom.
Odnos primarni proizvođač i organizator otkupa (duhanske stanice), kako je naveo Ivanković,  odvija se putem ugovora, ali na tržišnim načelima: ,,Svake godine se praktično potpisuju ugovori (duhanski izraz: kontrahaža) između organizatora otkupa i primarnih proizvođača duhana (OPG) i ugovaraju cijene na koje država ne utječe. U bivšem sustavu država je određivala otkupne cijene sirovog (nefermentiranog) duhana u listu”.
Individualni proizvođači, a i države u cjelini nastoje diferencirati svoje proizvode i regije, odnosno lokalitete na tržištu, kako bi postali prepoznatljivi i konkurentni. U tom kontekstu, u Institutu za intelektualno vlasništvo BiH, navode da hercegovački duhan može biti jedan od prepoznatljivih elemenata hercegovačkog identiteta, koji može upotpuniti prepoznatljivost Hercegovine kao regije. „Hercegovački duhan je kroz povijest stekao reputaciju kvalitetnog duhana koji je bio poznat i izvan granica Bosne i Hercegovine”, naveli su iz Instituta.
U projektu „Revitalizacija proizvodnje hercegovačkog tipa duhana“, hercegovački duhan je predstavljen kao turistički proizvod čija bi prodaja bila isključivo rezani duhan za motanje. Voditelj tima koji je izradio projekt je bio Ivanković, ali nisu uspjeli dobiti podršku potencijalnih investitora. Svjesni da većina današnjih potrošača ne zna tehniku motanja duhana u projektu su planirali jednu aktivnost pod radnim naslovom „Škola motanja duhana“.
S obzirom da je riječ o turističkom proizvodu, Ivanković je kazao da je logična ideja bila osnivanje muzeja hercegovačkog duhana.
U svibnju ove godine u Ljubuškom je otvoren muzej duhana u bivšoj tvornici cigareta, koji je ujedno i jedini u regiji. U sklopu muzeja je restoran „Tabak“ koji je ispunjen antikvitetima – igle, avani za rezanje duhana, vaga, kuke i konci na koje se nizao duhan, sušio i tome slično.
Tomić, vlasnik muzeja, ispričao je da su nakon što su tehnički opremili objekat, angažirali akademskog kipara i dizajnera Roberta Alilovića koji je predložio da sakupe što više antikviteta iz cijele regije. „Tako da smo mjesecima po cijeloj regiji (BiH, Hrvatska, Srbija, Slovenija, Crna Gora) kontaktirali kolekcionare, pretražili oglasnike, registrirali se na portale gdje se vrše aukcije za antikvitete i sl. Otkupili smo sve što je bilo u ponudi, tako da smo iskupili kolekciju za koju mislimo da je nemoguće da je netko ponovi”, kazao je Tomić.
Prema njegovom pojašnjenju, u muzejskom djelu su nastojali iskupiti antikvitete počevši od vremena Austro-Ugarske pa sve do danas. „Tako da imamo izložene antikvitete i iz vremena Austro-Ugarske, Nezavisne Države Hrvatske (NDH), Kraljevine Jugoslavije pa sve do dana današnjeg. Usput smo se dotakli i svjetske povijesti duhana, poput poznatih svjetskih konzumenata duhana i duhanskih proizvoda, nekadašnjih svjetskih reklama za razne duhanske proizvode, dok se duhan još nije promovirao kao proizvod koji je štetan za zdravlje, te smo se dotakli i Kube, odnosno reklama za kubanske cigare i sl.”, opisao je Tomić.
Prvi pokušaj otvaranja muzeja duhana datira iz 1989. godine, kada je Fabrika duhana Mostar iskupila određenu kolekciju antikviteta i u sklopu tvornice su htjeli da naprave muzej, ali kolekcija je uništena u ratu i to se nikad nije realiziralo. Drugi pokušaj otvaranja muzeja, prema Tomiću, bio je od Federalnog agro-mediteranskog zavoda Mostar, ali nije siguran zašto ideja nije realizirana.

author: Kristina Gadže


text:
Pomoć ,,crvenih“ na ruti Nezuk-Potočari | Balkan Diskurs
Selmir Smajić
1. augusta, 2022.
ovogodišnjem pješačkom pohodu, protestnog naziva ,,Marš mira“, više hiljada učesnika prošlo je teško prohodne brdsko-planinske predjele, gusto pošumljene predjele s potocima, kao i određeni broj povratničkih naselja, od Nezuka (općina Sapna) do Potočara (općina Srebrenica) u znak sjećanja na ubijene u genocidu u julu 1995. godine.
Prisustvovali su kolektivnoj dženazi i ukopu posmrtnih ostataka 50 žrtava genocida. Među njima je veliki broj pripadnika Civilne zaštite Federacije BiH i Crvenog križa/krsta Tuzlanskog kantona takozvani „crveni“, koji pješače ali i pružaju prvu i svaku drugu pomoć učesnicima ako je potrebna.
Volonter Crvenog križa/krsta Lukavac je Azmir Huseinović iz Konjević Polja (općina Zvornik) koji nije imao ni pune četiri godine kada je počinjen genocid u Srebrenici u julu 1995. godine. Nakon pada tadašnje zaštićene enklave Ujedinjenih nacija (UN-a) dio njegove porodice je otišao za Tuzlu, odnosno Lukavac, gdje je i on živio do 2019. godine, kada je odselio u Sloveniju. U genocidu su mu ubijeni otac, djed, dvojica amidža, dajdža i tetak.
,,Moj prvi Marš je bio 2008. godine, otišao sam kao civil, pokušavajući da vidim i saznam što više stvari i informacija o Maršu smrti iz jula 1995. godine od ljudi koji su to preživjeli“, kazao je Huseinović.
Zahvaljujući Crvenom križu/krstu grada Lukavca i Crvenom križu tuzlanskog kantona, Huseinović je 2011. godine otišao na Marš kao dio tima prve pomoći, što mu je bilo potvrda da je to njegov poziv i da će uvijek biti.
„Pomagati drugima i prolaziti taj put zajedno s njima nevjerovatan je osjećaj jer dok sam tamo i pomažem često se sjetim doktora Ilijaza Pilava i doktorice Fatime Klempić koji su spašavajući živu glavu pomagali ljudima koji su pokušavali da se domognu slobodne teritorije kroz razne zasjede i minirana područja“, pojasnio je Huseinović.
Svaki Marš za Huseinovića je otvaranje starih rana, jako emotivan i težak put jer su članovi njegove porodice negdje na tom putu ubijeni pokušavajući doći do slobode i svojih porodica.
Njegovi najbliži su ukopani u Memorijalnom centru u Potočarima. Kada Marš dođe do Potočara, Huseinović je kazao da zajedno sa svojom „crvenom porodicom“, kako se međusobno nazivaju volonteri Crvenog križa/krsta, odlaze na mezarje njegovih najdražih i učenjem dove odaju im počast.
„Imati porodicu poput njih, armiju ljudi u crvenom, koji su tu uz tebe je nevjerovatan osjećaj“, kazao je Huseinović.
Poteškoće na ruti Marša za Huseinovića su relativne bez obzira koliko ima intervencija, da li je pretoplo ili kišovito vrijeme jer želi da prođe taj put i pomaže ljudima, a sve zaboravi kad dođe u polje bijelih nišana. Samo ističe: „Da se nikada i nikome ne ponovi Srebrenica“.
Volonter Crvenog križa/krsta Sapna je 24-godišnji Dino Hasanović, koji već nekoliko uzastopnih godina prolazi rutu Marša, kako bi pomogao ostalim učesnicima ako im nešto zatreba.
„Kao volonter Crvenog križa/krsta uvidio sam želju ali i obavezu da prođem trasom kojom su prošli Srebreničani u julu 1995. Smatram da svaki čovjek treba da prođe put od Nezuka do Potočara“, kazao je Hasanović.
Pojasnio je da imaju i određenih poteškoća sa kojima se susreću na putu Marša, ali da zahvalnost i osjećaji da je nekome pomogao sve prevazilaze, kao i sam dolazak u Memorijalni centar u Potočare, u dolinu bijelih nišana.
„Pozvao bih sve građane da prođu ovaj časni put i budu nosioci poruke: ‘Da se nikada i nikome ne ponovi'“, kazao je Hasanović.
Drugu godinu zaredom na ruti Marša pomaže i 20-godišnji Belmin Alibašić, također volonter Crvenog križa/krsta Grada Lukavca. On naglašava da je oko njega mnogo pametnih, iskusnih i dobrih osoba i da poteškoće koje se i dese na njih ne misle kada dođu do Memorijalnog centra u Potočarima.
U sklopu obilježavanja genocida nad Bošnjacima u i oko Srebrenice na hiljade učesnika iz Bosne i Hercegovine i svijeta prolaze rutu Marša sa ciljem sjećanja na ubijene u genocidu. Marš traje tri dana, od 8. do 10. jula, od Nezuka do Potočara. Učesnici prolaze maršutom: Nezuk – Baljkovica – Parlog – Crni Vrh – Snagovo – Liplje – Jošanica – Donja Kamenica – Bakrači – Glodi – Udrč – Cerska – Kaldrmica – Đugum – Mravinjci – Burnice – Kameničko Brdo – Ravni Buljim – Jaglići – Šušnjari – Budak – Potočari.
U toku Marša na određenim lokalitetima održavaju se kraći historijski časovi na kojima se mogu čuti svjedočenja preživjelih osoba, učesnika „Marša smrti“ iz 1995. godine, a mnoge od njih je moguće upoznati jer budu u koloni učesnika. Upoznati su i sa mjestima masovnih pogubljena zarobljenih Bošnjaka, kao i sa mjestima na kojima su pronađene primarne ili sekundarne masovne grobnice.
Za one koji se ne osjećaju dovoljno fizički spremnim da prođu trasu iz Nezuka do Potočara, postoji alternativa trasa od Boraka do Potočara, koja traje dva dana.

author: Selmir Smajić


text:
Umjetnički izražaj u čast majkama i ženama Srebrenice | Balkan Diskurs
Jonathan Angell
5. augusta, 2022.
Više od 50 mladih iz Bosne i Hercegovine, Evrope i svijeta vezivali su marame i šalove s obje strane staze koja ide od Memorijalnog centra Srebrenica do mezarja žrtava genocida praveći umjetničku instalaciju „Majčina marama“ i odajući počast majkama i ženama – heroinama Srebrenice, njihovoj dugogodišnjoj borbi za pravdu i istinu.
Marame i šalove donirale su žene iz Bosne i Hercegovine, regije i svijeta, pa čak daleke Kube i Kenije, na inicijativu Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), Memorijalnog centra Srebrenica i Udruženja ,,Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“. Staza koja vodi do mezarja žrtava bila je oplemenjena maramama i šalovima umjetničke instalacije „Majčina marama“, a koja je službeno otvorena 10. jula u sklopu obilježavanja 27. godišnjice genocida u Srebrenici.
Tokom službenog otvorenja umjetničke instalacije „Majčina marama“, marame su povezale majke Srebrenice zajedno s Alice Wairimu Nderitu, specijalnom savjetnicom Ujedinjenih nacija (UN-a) za prevenciju genocida, Kathryne Bomberger, generalnom direktoricom Međunarodne komisije za nestale osobe, Tali Nates, osnivačicom i direktoricom Centra za Holokaust i genocid u Johanesburgu, Dunjom Mijatović, povjerenicom Vijeća Evrope za ljudska prava, Annick Lacroix, potpredsjednicom Pariškog komiteta Majke za mir, kao i drugim stručnjakinjama iz različitih oblasti iz Bosne i Hercegovine i svijeta, a koje su prisustvovale međunarodnog konferenciji „Heroine Srebrenice“.
Međunarodna konferencija „Heroine Srebrenice“ je bila cjelodnevni događaj na kojem su stručnjakinje, kreatorke politika i aktivistkinje iz Bosne i Hercegovine i svijeta odale počast žrtvama i preživjelima genocida u Srebrenici, ali i naglasile važnu ulogu žena tokom rata ali i u postkonfliktnoj izgradnji mira.
Marame za umjetničku instalaciju „Majčina marama“ su bile izbor Centra za postkonfliktna istraživanja, Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“ i Memorijalnog centra Srebrenica zbog njihovog kulturnog i vjerskog značaja za žene ne samo u Bosni i Hercegovini, već i diljem svijeta.
Munira Subašić, predsjednica Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, kazala je da je marama simbol žene, pojasnivši da neke žene nose maramu ili šal oko vrata kao modni detalj, dok neke pokrivaju glavu. „Marama je simbol bošnjačkih žena koje su nosile teret na svojim leđima i za vrijeme i nakon rata“, kazala je Subašić.
Teret, koji je spomenula Subašić, ima dvije strane. Prvi je taj što su im muževi ubijeni pa su žene Srebrenice nastavile da se brinu o svojim voljenima. „Radile su u fabrikama, pomagale su izbjeglicama, organizovale humanitarne inicijative i borile se da svojoj djeci osiguraju obrazovanje i svjetliju budućnost“, pojasnila je Subašić.
Drugi teret je taj što su žene postale zagovornice izgradnje mira. Memorijalni centar Srebrenica u sklopu kojeg je i mezarje, gdje se ukopavaju identifikovani posmrtni ostaci žrtava genocida, ne bi postojali da nije bilo zalaganja i napora žena kao što je Subašić. Bez majki Srebrenice ne bi bilo moguće osigurati pravdu za izvršioce genocida i drugih zločina. Mnoge majke Srebrenice su putovale u Den Haag da svjedoče pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Čineći to, dale su suštinski doprinos izgradnji mira govoreći istinu o zločinima Srebrenice, pomažući da se ratni zločinci privedu pravdi i utičući zajedno sa ženama Istočne Bosne da seksualno nasilje bude kvalifikovano kao zločin protiv čovječnosti u međunarodnom pravu.
Amina Sejfić, projekt menadžerica u Centru za postkonfliktna istraživanja, objasnila je da ,,bez Majki Srebrenice pravda ne bi bila postignuta“. Uprkos njihovom doprinosu, istakla je da ,,te žene nisu priznate od strane države koliko bi trebalo da budu za sve što su uradile“.
Prepoznajući značaj Majki Srebrenice, Centar za postkonfliktna istraživanja je potaknuo Udruženje „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, kao i Memorijalni centar Srebrenica da kroz umjetničku instalaciju „Majčina marama“, prateću izložbu i publikaciju, ali i međunarodnu konferenciju „Heroine Srebrenice“ odaju počast majkama i ženama Srebrenice ali i svim ženama koje se bore za istinu i pravdu i pokažu svijetu koliki je njihov doprinos.
Centar za postkonfliktna istraživanja, Udruženje „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“ i Memorijalni centar Srebrenica su pozvali organizacije i pojedince iz Bosne i Hercegovine, regije, Evrope i svijeta da pošalju marame i šalove, od kojih neki imaju jaku sentimentalnu vrijednost jer su ih nosili njihovi najbliži ili u posebnim prilikama, kao i poruke u kojima ističu vrijednost borbe za istinu, ali i snagu povezivanja s heroinama Srebrenice.
Žene, majke i kćerke, donirale su više od 3.000 marama i šalova, koje su pripravnici Centra za postkonfliktna istraživanja, njih 14, a koji dolaze iz različitih država i prestižnih univerziteta, sortirali, fotografisali i katalogizirali po materijalima, bojama i uzorcima.
Rezultati ovog rada postali su vidljivi kada su marame donesene iz Sarajeva u Srebrenicu. Učesnici Ljetne škole za mlade Srebrenica, osmodnevnog programa koji je organizovao Centar za postkonfliktna istraživanja i Memorijalni centar Srebrenica od 06. do 13. jula 2022., i tim Centra za postkonfliktna istraživanja, kao i drugi zainteresirani su izložili na stotine marama, vežući jednu za drugu u redovima organizovanim po bojama. Čvorovi između marama simbolizuju zajedništvo i solidarnosti među ženama širom svijeta.
Ena Rizvić, jedna od pripravnica Centra za postkonfliktna istraživanja, je kazala da je bilo jako inspirativno vidjeti mlade iz cijelog svijeta da rade zajedno na stvaranju ove važne instalacije.
Na dan Međunarodne konferencije Heroine Srebrenice, 10. jula, učesnici, panelistkinje, mnogobrojni novinari i televizijske ekipe, kao i obični građani su prošli putem lepršavih marama kako bi ušli u Spomen sobu Memorijalnog centra Srebrenica, gdje je održana konferencija. Između marama i šalova instalacije „Majčina marama“ prošle su sve delegacije koje su prisustvovale 11. jula na komemoraciji, kao i drugi koji su prisustvovali ukopu 50 identifikovanih posmrtnih ostataka ubijenih u genocidu.
Znak solidarnosti sa majkama Srebrenice u sklopu instalacije „Majčina marama“ dala je i  Kajsa Ollongren, holandska ministrica odbrane.
Sejfić je naglasila da ,,više nije dovoljno samo govoriti o nečemu što se dogodilo tokom rata. Više nije dovoljno samo imati komemoraciju, posebno zbog mlađih generacija koje su na svakom koraku okružene tehnologijom.“
,,Važno je,“ rekla je Sejfić, ,,koristiti kreativnu multimediju za izazivanje interesa u široj javnosti, preoblikovati ustaljene narative, pokrenuti dijalog i izdići nedovoljno zastupljene glasove.“
Sejfić je zaključila da se nada da će ova instalacija ,,potaknuti nadu, interkulturalno razumijevanje i saradnju među ljudima koji žive u postkonfliktnim i podijeljenim društvima“.
Koliko je ključno sjećanje u sprečavanju da se zločini iz jula 1995. ne ponove, naglasila je specijalna savjetnica UN-a za prevenciju genocida. ,,Izabrati da ne zaboravimo znači posvetiti se sprečavanju ponovnih sukoba“, istakla je Nderitu u bivšoj bazi Holandskog bataljona u Potočarima.
Predanost prevenciji, prema njenim riječima, je još potrebnija u svjetlu nedavnog poricanja genocida, veličanja ratnih zločinaca i govora mržnje u regionu. To je obrazac koji, kako je kazala, ,,dijeli ljude, zajednice i države“.
Iako su ti obrasci još uvijek uveliko prisutni, utjeha je znati da su Majke Srebrenice, zajedno sa bezbrojnim drugim aktivistima u regionu, i dalje nezasitne u potrazi za pravdom. One su ustrajne u svojim ciljevima uprkos svim nedaćama i općem nedostatku priznanja za njihov rad.
Kako je kazala Sejfić, one su ,,pokazale, riječima i djelima, svoju posvećenost“ i zbog toga je od najveće važnosti da Majke Srebrenice i dalje dobijaju priznanje i podršku koju zaslužuju.
Instalacija „Majčina marama“ je ostala izložena u Potočarima sve do kraja komemoracije i zajedničke dženaze 11. jula. Njeno se putovanje tu ne završava jer će instalacija „Majčina marama“ biti nomadski spomenik koji će putovati različitim gradovima širom svijeta. Na ovaj način, „Majčina marama“ će i dalje služiti kao pristupačan i upečatljiv način isticanja često potcijenjene, ali važne uloge Majki Srebrenice kako tokom sukoba tako i u izgradnji mira tokom decenija koje su uslijedile.

author: Jonathan Angell


text:
Izložba „Marame sjećanja“: Snaga, hrabrost i nježnost | Balkan Diskurs
Berta López Domènech
8. augusta, 2022.
U Memorijalnom centru Srebrenica 9. jula, u sklopu obilježavanja 27. godišnjice genocida u Srebrenici, otvorena je izložba „Marame sjećanja“, koja obuhvata fotografije majki Srebrenice, s ciljem odavanja počasti njihovoj višegodišnjoj borbi za pravdu i istinu i upornosti za pronalazak posmrtnih ostataka njihovih najmilijih, dostojanstven ukop i „očuvanje života“ u godinama nakon genocida u Srebrenici. Izložbu „Marame sjećanja“ prati fotoknjiga o životu majki Srebrenice.
Izložbu „Marame sjećanja“ i fotoknjigu prati i umjetnička instalacija „Majčina marama“, koja je bila postavljena unutar Memorijalne sobe Memorijalnog centra Srebrenica, a koja je sastavni dio vanjske instalacije postavljene s obje strane staze koja od Memorijalne sobe ide ka mezarju žrtava genocida.
Izlaganjem marama, koje su simbol bosanskohercegovačkih žena, od kojih ih neke nose tokom obavljanja molitve ali i prilikom ulaska u mezarja, kao i šalova koji se nose kao modni detalji, izložbom i fotoknjigom odata je počast ženama i njihovoj ulozi u očuvanju sjećanja na genocid.
Munira Subašić, predsjednica Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, kazala je da je cilj izložbe da ujedini žene cijelog svijeta. „Htjeli smo pronaći način da povežemo sve majke, sve žene, prvo iz Srebrenice, a potom i globalno jer smo itekako svjesni uloge koje žene imaju u našem društvu. O ulozi koju su morale da preuzmu u ratu, ali i u miru“, pojasnila je Subašić.
Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica, poručio je da „ako hoćete nešto da naučite o ovim ženama ne gledajte u njihovo lice, već u ruke jer smo na tim rukama mi odrasli, a mnogi od nas sada tim rukama nemamo pristup.“
„Mnoge te ruke nikada više neće pomilovati svoje najmilije“, kazao je Suljagić, istaknuvši da ruke majki Srebrenice pričaju priče i da su snažne ali istovremeno najnježnije na svijetu.
Velma Šarić, osnivačica i predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja, također je naglasila ruke majki Srebrenice koje se nalaze na fotografijama, a koje na simboličan način pokazuju svu snagu ali i teret koji su podnijele.
„Marame i ruke na fotografijama pokazuju teret, bol ali i snagu naših majki“, kazala je Šarić.
U julu 1995. godine, više od 8.000 muškaraca i dječaka muslimana ubili su pripadnici srpske vojske pod komandom generala Ratka Mladića, kao i policijskih snaga pod komandom političkih struktura Radovana Karadžića, u Srebrenici i njenoj okolini. Tijela ubijenih su ubačena u već iskopane masovne grobnice koje se nalaze na širem području oko Srebrenice, Bratunca, Zvornika i tako dalje. U pokušaju da sakriju dokaze o zločinima nakon javnog otkrivanja mjesta ukopa, ekshumirani su posmrtni ostaci žrtava i transportovani u sekundarne, pa čak i tercijarne masovne grobnice.
Čim je rat završen, žene s područja Srebrenice, koje su u julu 1995. godine ukrcane u autobuse i deportovane, vodile su borbu za pravdu i istinu. Žene Srebrenice su također bile te koje su se godinama zalagale za traženje i identifikaciju svojih sinova, muževa i braće. Ove godine, obilježavanje genocida stavilo je fokus na ove žene, Majke Srebrenice, odajući počast i priznanje presudnoj ulozi koju su imale kako tokom rata tako i poslije.
Hamdija Fejzić, predsjednik Organizacionog odbora za obilježavanje 27. godišnjice genocida u Srebrenici je na otvaranju izložbe „Marame sjećanja“ prisjetio se presudne uloge koju su majke Srebrenice imale tokom i nakon rata.
„Majke su preuzele najveći teret. Poslije rata su vodile borbu za istinu i pravdu, svjedočeći pred MKSJ-om [Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju] i suočavajući se s počiniocima. Mnoge od njih nisu doživjele da nađu barem jednu kost svoje djece“, istaknuo je Fejzić.
Sastavni dio izložbe su fotografije Kade Hotić, potpredsjednice Udruženja „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“, kojoj su u genocidu ubijeni sin Samir Hotić, suprug Sead Hotić, brat Ekrem Đilović, brat Naser Đilović, djever Naser Hotić i mnogobrojni članovi porodice.
„Zajedno s drugim majkama Srebrenice opstajem i borim se za istinu kojom pišemo našu historiju“, poruka je Hotić, koja je na otvorenju izložbe naglasila važnost marama i šalova koje nose žene širom svijeta.
Marame se nose, kako je kazala Hotić, kao ukras i modni predmet ili kao način zaštite od vjetra.
„Za nas, muslimanke i Bošnjakinje, tradicija je i pokrivanje glave kada klanjamo, kada ukopavamo svoje najmilije i kada idemo im na mezar“, dodala je Hotić.
Izložbu „Marame sjećanja“, fotoknjigu o životu majki Srebrenice, umjetničku instalaciju „Majčina marama“ i međunarodnu konferenciju „Heroine Srebrenice“ organizovali su Memorijalni centar Srebrenica, Centar za postkonfliktna istraživanja i Udruženje „Pokret majki enklava Srebrenica i Žepa“ obilježavajući 27. godišnjicu genocida u Srebrenici.

author: Berta López Domènech


text:
Zaštitnici rijeka – zaštitnici života | Balkan Diskurs
Naida Eljazović
11. augusta, 2022.
U Bosni i Hercegovini, maloj zemlji srcolikog oblika, nalaze se neke od najljepših rijeka i prirodnih izvora u ovom dijelu Balkana. Prema nekim predajama, samo ime naše države Bosne potiče od riječi Bosnae što je Ilirski naziv za rijeku Bosnu koja protiče kroz našu zemlju.
Danas smo svjedoci zagađenja bosansko-hercegovačkih rijeka što od pojedinaca, što od raznih kompanija koje se žele obogatiti na račun naših rijeka – uništavajući ih u tom sebičnom cilju. Ipak, postoje i oni koji se hrabro bore da sačuvaju rijeke Bosne i Hercegovine, brane ih nekada i svojim vlastitim tijelima. Među njima je Fondacija Atelje za društvene promjene – ACT, koja je osnovana 2020. godine vizijom Marsele Pećanac iz Sjedinjenih američkih država (SAD-a), osnivačice, i Lejle Kusturice iz Sarajeva, direktorice, jer vjeruju da svi ljudi trebaju živjeti u miru i harmoniji jedni s drugima i s prirodom.
Misija i cilj Fondacije, prema riječima Kusturice, je povezivanje, inspirisanje i osnaživanje aktivista jer su prvenstveno aktivistička organizacija, ali i umjetnika različitih usmjerenja.
„Mi nismo projektna organizacija i nismo tu samo dok postoje neki projekti. Mi smo tu za viši cilj – osnažiti mlade aktiviste i doprinijeti zdravijem i održivom životu u našim lokalnim zajednicama“, kazala je Kusturica.
Kao i za većinu nevladinih organizacija, tako i za Fondaciju Atelje za društvene promjene – ACT počeci nisu bili lagani, ali za kratko vrijeme su urodili plodom. Već u septembru 2020. godine imali su kampanju #jaBiHdatečem, koja se tiče spašavanja rijeka u BiH, a u kojoj su podržali napore Koalicije za zaštitu rijeka BiH, a bila je usmjerena ka Vladi Federacije BiH (FBiH) sa zahtjevom da ispoštuje zaključak o zabrani gradnje malih hidroelektrana i reviziji svih saglasnosti u FBiH.
U skladu s tim zaključkom, prošle godine, kako je pojasnila Kusturica, sačinjen je prijedlog Zakona o dopunama zakona o električnoj energiji u FBiH a kojim se zabranjuje izgradnja novih malih hidroelektrana u FBiH. Prije nekoliko mjeseci je pokrenuta kampanja #VodajeZakon, nakon koje su oba doma Parlamenta FBiH usvojili zakonska rješenja o zabrani gradnje malih hidroelektrana u FBiH.
Kampanju #VodajeZakon podržao je i holivudski glumac Leonardo DiCaprio koji se osim glumom bavi i ekološkim aktivizmom. Iz Fondacije ACT zahvalni su svjetski poznatom, američkom glumcu na podršci koju im pruža, ali ipak skreću pažnju da su glavni heroji ove priče bosanskohercegovački aktivisti koji se godinama mukotrpno bore za očuvanje naših rijeka.
„Počelo je u prozorskom selu Duge, 1997. godine, nastavljeno u Fojnici, Kruščici kod Viteza, Bunskim kanalima kod Mostara, Jablanici, dolini Neretvice kod Konjica, Kaknju, Foči, Istočnom Sarajevu i brojnim drugim mjestima u kojima je narod jasno i glasno istakao da je protiv izgradnje ovih ekocidnih objekata“, podsjetila je Kusturica.
Na putu ka očuvanju i zaštiti prirodnih bogatstava BiH, aktivisti su nailazili na razne prepreke i opstrukcije. Njihovi životi kao i životi njihovih najbližih često su bili ugroženi zbog njihove istrajne borbe da zaštite rijeke od kompanija koje ih žele iskoristiti za svoje ciljeve. Uprkos svim ovim negativnim iskustvima, aktivisti nisu odustali. Znaju da postoji veći cilj – čiste i slobodne rijeke Bosne i Hercegovine i u tome pronalaze svoju snagu i elan za nastavak ove borbe.
„Ovo je borba koja svakako nije laka, ali ako znamo da postoji neki veći cilj za dobrobit svih nas i ako smo svi kao jedno udruženi i istrajemo u odbrani tog cilja – onda ništa ne može biti teško za nas“, kazala je Kusturica, istaknuvši da je mnogo neprijatelja, s jedne strane energetski a druge politički lobi a kojima odgovara da se sve u ovoj državi proda za novac.
Bunt oko zaštite rijeka, prema Kusturici, vjerovatno je najiskreniji i najveći u novije vrijeme. Podsjetila je na hrabre žene Kruščice – aktivistkinje koje su rijeke doslovno branile i štitile svojim tijelima. „Budi se svijest u ljudima i to je najveći uspjeh i postignuće”, istakla je Kusturica.
Fondacija Atelje za društvene promjene – ACT je najveću borbu imala u posljednjih nekoliko mjeseci prije 7. jula ove godine, kada je Dom naroda Parlamenta FBiH usvojio Prijedlog zakona o dopunama Zakona o električnoj energiji.
,,Ovo je  narodski zakon – jer ga je zaista narod i pokrenuo, a od izuzetnog je značaja za neometan protok naših rijeka i prestanak građenja novih mHE“, dodala je Kusturica.
Nakon usvajanja u Parlamentu FBiH, na redu je Republika Srpska, a Kusturica vjeruje da će doći do prelijevanja praksi.
„Naša planeta je ugrožena klimatskom krizom, moramo zaštititi divlju prirodu jer je to pretpostavka opstanka svega živog na Zemlji, a onda moramo obrazovati i povezivati se, kako bismo se oduprijeli silama čiji je jedini cilj dominacija, eksploatacija i profitiranje i na ljudima i na prirodi. Mi to možemo, potrebno je samo da vjerujemo u to“, zaključila je Kusturica.

author: Naida Eljazović


text:
Tunel spasa – izvor preživljavanja tijekom opsade Sarajeva | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
15. augusta, 2022.
Najduža opsada u modernoj povijesti jednog glavnog grada – Sarajeva (1992-1996) – uz svakodnevnu kampanju granatiranja i snajperiranja civilnog stanovništva bila je strašna i okrutna zbog blokade konvoja za humanitarnu pomoć i prekida bilo kakve veze sa ostatkom Bosne i Hercegovine i svijeta.
Kako bi našli način za preživljavanje i komunikaciju sa vanjskim svijetom iskopan je „Tunel D-B“, što označava naselja Dobrinju i Butmir, ili „Tunel spasa“ u dvorištu obitelji Kolar.
„Tunel spasa“ kontrolirala je Armija Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH), a kroz njega se dijelila hrana, cigarete i oružje za odbranu. Kopanje tunela počelo je u travnju 1993. godine, ali prema riječima kustosa Edisa Kolara, sina Bajre Kolara, i ranije se znalo da će biti izgrađen tunel u njihovom dvorištu, ali se nije o tome javno govorilo.
Iako su bili na liniji i sin i otac Kolar dolazili su da obiđu kuću. Jedne prilike, kako se prisjetio sin Kolar, ispred kuće su bili neki ljudi, među kojima i inženjer Nedžad Branković, glavni projektant tunela, neki arhitekti iz Zenice i Bakir Izetbegović.
„Dobro se sjećam, Bakir govori: “Treba nam za nešto kuća i zemlja”, znalo se da se gradi tunel, ali se krilo. Znao je stari za šta mu treba, samo je rekao: ,,Sve što je moje, to je i vaše.””, kazao je sin Kolar, pojasnivši da je njegov otac radio u timu koji je kopao tunel, kao i na nabavci opreme.
Dva mjeseca nakon te posjete, sin Kolar je kazao da su ljudi počeli ručno kopati, smjenjivali su se, a nije bilo toliko ni granatiranja. Međutim, kada je Vojska Republike Srpske (VRS) saznala za kopanje, dogodila su se dva strahovita napada, 17. i 18. ožujka. „Sravnali su sve. Ali, ipak nisu uspjeli“, kazao je sin Kolar.
Prema njegovim riječima, značaj tunela za građanke i građane Sarajeva je bio ogroman i da nije izgrađen moglo bi se samo nagađati šta bi se desilo. Naglasio je da tunel nije izgrađen da bi se pobjeglo iz Sarajeva.
Nakon što su izgradili rovove i komunikaciju, Kolar pojašnjava da je tunel postao svjedok svakodnevnog života građana i građanki Sarajeva, u kojem su neki izrekli i sudbonosno „da“.
Jedan od njih je i Kolarov prijatelj, Elvir Spahić, koji je tada imao 18 godina, a sa kojim je bio na liniji na području Treskavice. „Imao je curu iz Hrasnice i tako ga mi zezali u vezi cure. I jedno jutro kaže Spahić da se ženi, mi se smijali. I uzmemo puške, ispalimo pokoji rafal i odoše oni kroz tunel u Sarajevo“, prisjetio se Kolar.
Prema njegovim riječima, zadnjih mjesec dana rata nije se koristio ovaj tunel i bio se već napunio vodom. Sin i otac Kolar su došli do kuće da ga očiste i našli su napuštene stvari, kolica i slike. „To pokupimo i poredamo po podrumu koji je prazan i tako je nastao muzej“, kazao je sin Kolar.
Povučen idejom da se sačuva ono što je zabilježila povijest, sin Kolar je tražio predmete diljem Bosne i Hercegovine te ih kupovao, a i danas se mogu donirati predmeti za koje građani  i građanke smatraju da pripadaju periodu života u tunelu tijekom opsade Sarajeva. Kako je naveo, njegov otac nakon rata nije htio da se obnovi kuća, iako su dolazile brojne humanitarne organizacije kako bi pomogle pri obnovi, jer je htio da se kuća sačuva.
Muzej su do 2012. vodili sin i otac Kolar, a onda je institucionalnu brigu preuzeo Fond Memorijala Kantona Sarajevo. Ove godine dovršena je rekonstrukcija 130 metara tunela koji se morao izgraditi iz temelja. Dio piste aerodroma rekonstruiran je 1998. godine i izbetonirana je cijev cijelom dužinom.
„Prije tri, četiri godine, mi smo odlučili da pregradimo tu cijev i da ne idemo ispod aerodroma nego koliko možemo na našoj zemlji. Tako da je kroz tu betonsku cijev ubačeno drvo i šine“, kazao je sin Kolar, pojasnivši da je idejni projekt kreirala arhitektica Selina Tanović, a trenutno je raspisan i međunarodni poziv za njegovu realizaciju.
Tunel i muzej tokom godine posjeti 170.000 posjetitelja, a sadržaj je prilagođen slijepim i slabovidnim osobama, kao i osobama sa poteškoćama u razvoju. „Svake godine organizujemo radionice za slijepu i slabovidnu djecu zajedno s pedagogom i našim kustosom. Oni su nam pomogli da isprintamo vodič na Brailleovom pismu“, kazao je sin Kolar.
Posjetioci tunela i muzeja dolaze iz Bosne i Hercegovine, regije i svijeta.


text:
Žena s hidžabom kao i svaka druga žena | Balkan Diskurs
Ilma Husika
22. augusta, 2022.
Žene s hidžabom, odnosno mahramom, koju nose muslimanke kao vjersku obavezu i odjevnu praksu, nekada bivaju suočene s dobacivanjima, negativnim komentarima, predrasudama i stereotipima koje one najčešće ignorišu i usmjeravaju se na profesionalni i društveni razvoj dokazujući da ženama, bez obzira da li su pokrivene ili ne, nije samo mjesto u kući.
Hafiza Adisa Aganhodžić je profesorica u Medresi „Osman ef. Redžović“ u Visokom. Više od dvije decenije nosi mahramu. Za diskriminaciju je kazala da je prisutna kao sjena, gdje god se okrenemo, pa tako i pokrivene žene nisu imune na ovu počast. Ipak, prema njenom mišljenju, važno je naglasiti da pokrivena žena nikad nije bila u boljoj prilici kao sada, a razlog je veća angažovanost pokrivenih žena na planu učenja, školovanja, personalnog i profesionalnog aktiviteta u društvu a na šta ih podstiče i sama vjera.
Diskriminaciju Aganhodžić smatra razumljivom iz razloga što se čovjek boji onoga što ne zna, a dosta je još uvijek neznanja o temi vjere islama i stereotipa u kojima se žena muslimanka smatra zaostalom i nazadnom, ‘samo ženom za kuću’, što je i prije i a sada veoma pogrešno razumijevanje odnosa islama prema ženi.
„Društvo smo koje malo čita. Nekako se zadovoljimo svojom ‘pameću’ u različitim oblastima i o aktuelnim pitanjima imamo svoje stavove, iznosimo ih i na taj način kreiramo predrasude prema određenoj temi. Što se više čita, šire se vidici i pogledi. Sve dok ne postignemo napredak na tom polju, dok ljudi ne shvate da je pokrivena žena jedna normalna osoba kao i svaka druga, sa svojim kvalitetama i manama, spremna da da svoj doprinos u jačanju društva, bit će predrasuda i diskriminacije“, kazala je Aganhodžić.
Dženana Bajraktarević, profesorica Bosanskog jezika u Elči Ibrahim-pašinoj medresi u Travniku o hidžabu kojeg nosi ponosno govori. Dodaje i da komentare o ženi s hidžabom u današnjem društvu daje i ko treba i ko ne treba.
„Islam je vijekovima bio onakav kakvim su ga interpretirali (muškarci) muslimani. Žene su bile prisutne, no mali broj njih usudio se ući u javnu sferu jer je to, prvo, bilo nepodržano od strane njihovih očeva, braće, muževa; drugo, zahtijevalo je ogroman trud i zalaganje, jer je po defaultu žena podrazumijevala za svoj posao vođenje domaćinstva i odgoj djece, nevezano za kategoriju vizuelnog identiteta, bio on religioznog ili pak, kako ga nazivam, ‘otpor-karaktera’“, kazala je Bajraktarević.
„Diskriminacija je itekako prisutna, no ima i svijetlih primjera. Nije sve tako crno ili pak bijelo, ima i boja, samo valja pogledati“, objasnila je Bajraktarević.
Aganhodžić je istakla da nikad nije doživjela neugodnosti zbog nošenja hidžaba u našoj zemlji, a ni u zemljama Zapadne Evrope koje je posjetila, nego nasuprot, osjetila je poštovanje i neku vrstu divljenja.
U rušenju stereotipa i predrasuda, smatra da glavnu ulogu imaju pokrivene žene. „Dobrim kvalitetima i osobinama, žene s hidžabom jačaju svoju ulogu“, kazala je Aganhodžić, istaknuvši da žene trebaju biti primjer u dobru te da u svojim porodicama i okruženju jačaju svijest o vrijednosti čitanja i izučavanja, te da mlade djevojke podstiču na angažovanost u raznim društvenim aktivnostima, volonterskim i humanitarnim akcijama i sličnim projektima.
Time će, kako pojašnjava, doprinijeti većem međusobnom razumijevanju koliko god su svjetonazori različiti, poštovanju svog ali i tuđeg, i stvaranju ugodnijeg ambijenta za život svih nas.
„Moramo raditi na sebi, učiti, školovati se, biti najbolje u onome što radimo. Poslanik a. s. je rekao da Allah voli da kada nešto čovjek radi to uradi na najbolji i najpotpuniji način“, poručila je Aganhodžić.
Bajraktarević je kazala da se nije susretala s većim problemima kada je u pitanju nošenje hidžaba. Na dobacivanja i odbacivanja zbog nošenja hidžaba, Bajraktarević je reagovala tradicionalnim odgojem: prvi – otići, drugi – prešutjeti, treći – trpjeti, četvrti – kazati na lijep način i peti – pustiti jezik da vas nosi. Objašnjava da je sve isprobala a sada bira ignorisanje.
„Ne morate biti pokriveni da biste se suočili s velikim izazovima poput traženja posla u društvu u kojem jesmo, kao žena. Ili pak porodičnim nasiljem, koje je, nakon pandemije, uskrsnulo ispod tepiha, jer smo ga stalno prikrivali ʻmeđu četiri zidaʼ, ʻda se ne čujeʼ ili pak, trpali unutar sebe“, navela je Bajraktarević.
Pojasnila je da kao pokrivena žena primjećuje problem ranog odgoja a koji se očituje u nejačanju samopouzdanja.
Ona se riješila predrasuda ljudi oko sebe te joj nije bilo teško naći posao. Radila je na plantaži jagoda, šivala obuću iz fabrike, čistila, pjevala, uživala i volontirala, a danas uči djecu.
„Vidite jednu stvar, pošten insan (a i žena je insan) naći će posao, i časno ga raditi, i rasti. No, naša percepcija o tome šta je za ženu, ili pak muškarca, a šta nije, ili, s druge strane, šta bismo radili ali bez truda, je sasvim druga stvar. Meni je normalno da žena bude taksista, bagerista, dizajner auta… Nemam problem s tim. Mahrama za mene znači teži put i na tom putu su, obično, jaki. Uostalom, vaša nana je nosila mahramu mnogo godina prije. Pogledajte u sebe i vidjet ćete da imate njezin odraz. U vas je gledala kad ste rasle i u vas je snove utkala. Živite ih! Sad. Jer to jedino imamo“, kazala je Bajraktarević.
Prema njenim riječima, svjetlo se u sobi lahko pali, ali najteže je upaliti svjetlo u sebi.

author: Ilma Husika


text:
Osnaživanje Romkinja i uključivanje u bh. društvo | Balkan Diskurs
Dženisa Joldić
26. augusta, 2022.
Žene Romkinje uz pomoć nevladinih organizacija ali i lične upornosti i rada moguće je educirati i osnažiti kako bi postale aktivni dio bosanskohercegovačkog društva.
Primjer je Udruženje građana za obrazovanje Roma „Otaharin“ kojem je misija povećavanje stepena obrazovanja, socijalne i ekonomske integracije i inkluzije ranjivih marginaliziranih grupa, među kojima su i žene Romkinje, a koje je zaslužno za „normalan“ život Sabire Hašimović.
Hašimović se prisjetila kako je s trogodišnjim djetetom spavala na ulici ili na groblju, gdje joj je sahranjen muž, radila na dnevnicu, obilazila i pomagala starije osobe, čistila kuće i često insistirala da joj daju hranu jer joj je puno više značila nego novac.
U nadi da se zaposli i zaradi za normalan život otišla je i u Njemačku. Neko vrijeme je radila, ali kako je kazala, uvidjela je da joj je to greška jer joj sin izostaje s nastave. Vratila se u Bijeljinu i zahvaljujući Udruženju „Otaharin“ počela je raditi  2014. godine.
Ispočetka, prisjetila se Hašimović, radila je u strahu da neće moći otići i odvesti dijete u školu ili vratiti iz škole ali sve se promijenilo kada joj je Dragan Joković, direktor Udruženja „Otaharin“, kazao da ima svu slobodu kada je dijete u pitanju. Nakon toga, Hašimović je kazala da je dala sve od sebe da uspije u radu.
„Ono što mi Romkinje imamo u sebi jeste da i bez škole mi možemo, ali nam ne daju priliku“, utvrdila je Hašimović, koja je pohađajući različite edukacije, radionice, okrugle stolove i konferencije, ali i zbog predanog rada i truda danas predsjednica Udruženja žena Romkinja.
Kroz različite edukacije, okrugle stolove, ulične akcije i obilježavanje važnih datuma, Hašimović je kazala da nastoje podići svijest, educirati Romkinje, očuvati i promovisati romsku tradiciju, kulturu i jezik jer je to sve dio njihovog identiteta.
„Sada sam ponosna žena koja je mnogim drugim ženama pomogla i mnoge od njih uključivala u razne aktivnosti. Cilj mi je da osnažim još mnogo žena. A najviše sam ponosna na svoga sina koji će uskoro završiti srednju školu. Oduvijek sam željela da mi dijete bude obrazovano, što mi moj sin i ispunjava“, dodala je Hašimović.
Ističe da žene Romkinje zaslužuju bolji život i zbog toga je konstantno potrebno osnaživati ih i ukazivati im na značaj obrazovanja, uključivanja u društvo i zaposlenja.
„Otaharin je meni pomogao kao ženi Romkinji koja je bila u zajednici, svi znamo kako Romkinje žive. Živjeti kao i svi ostali ljudi meni mnogo znači“, kazala je Hašimović, upućujući svim ženama Romkinjama poruku da budu snažne jer poslije svakog pada samo mogu ustati jače.
„Borite se za svoja prava, jer i mi imamo prava kao i svi drugi građani“, istakla je Hašimović.
Kako bi pomogli ekonomsko osnaživanje Romkinja, Udruženje građana za obrazovanje Roma „Otaharin“, prije pet godina je osnovalo socijalno preduzeće koje je 2018. godine imalo samo jedan plastenik, a sada „ima gotovo čitav prostor“.
Bojana Jovanović, programska direktorica Udruženja građana za obrazovanje Roma „Otaharin“, kazala je da se Romi i Romkinje najčešće povlače u svoju zajednicu i znatan problem je napuštanje osnovnog obrazovanja zbog nepoznavanja jezika.
Kroz komunikaciju s roditeljima i u skladu sa situacijom, Jovanović je kazala da se trude da djecu vrate u obrazovanje a što je poprilično teško. Općenito u radu s mladima, pojasnila je da rade na inkluziji Roma i Romkinja zajedno s drugom djecom a kako bi imali mogućnost da stiču nove prijatelje i ne boje se ničega kada izađu iz romske zajednice.
Prema dostupnim podacima, oko 155 djece s područja Bijeljine je pohađalo neki nivo obrazovanja od osnovne škole pa sve do fakulteta. Udruženje „Otaharin“ pomaže puno djeci pružajući im mnogobrojne edukacije kako bi stekli vještine a koje će im biti korisne u budućem zaposlenju. Uz edukacije, Udruženje dodjeljuje besplatan školski pribor i udžbenike za djecu.
Romska zajednica u Bijeljini je jedna od najvećih romskih zajednica u BiH. Udruženje „Otaharin“ od 2005. godine radi na osiguranju uslova i pružanju podrške romskoj djeci u obrazovanju ali i na integrativnom pristupu uključivanja Roma i Romkinja u životne tokove.
Ovaj tekst je nastao u sklopu projekta „Social Media Caravan“, koji realizuju organizacija LIR CD, Banja Luka i Arbeiter-Samariter-Bund Deutschland, pod pokroviteljstvom Evropske unije.

author: Dženisa Joldić


text:
Dječija ljudskost u izbjegličkim danima | Balkan Diskurs
Nejra Čehajić
30. augusta, 2022.
Bugojanka, tadašnja 11-godišnjakinja Mersiha Begović, danas Čusto, spasila je dijete iz Bosne i Hercegovine dok su se klizali na nepredviđenoj površini za klizanje – jezercetu –  u kojem se voda na pojedinim dijelovima zamrznula zbog hladnoće, u vojnoj kasarni u češkom gradu Nyrsko, a u kojem su boravili kao izbjeglice dok je bjesnio rat u Bosni i Hercegovini.
Spasila je tada dječaka, starosne dobi između šest i sedam godina, spontano i sa stavom koji i danas primjenjuje – da vrijednost ljudskog života nema cijenu.
Početkom rata u Bosni i Hercegovini, porodica Begović (Mersiha, njene dvije sestre i majka) odlaze u Republiku Hrvatsku i četiri mjeseca kasnije na nagovor prijatelja stigle su u Češku, grad Nyrsko. Bivaju smješteni u vojnu kasarnu koja je imala šest paviljona, od kojih su u svakom bile izbjeglice iz Bosne i Hercegovine.
U paviljonima su bili razmješteni po principu blizine gradova iz kojih dolaze u Bosni i Hercegovini. U paviljonu porodice Begović su bile izbjeglice iz Donjeg Vakufa, Gornjeg Vakufa/Uskoplja i Bugojna. Bilo je mnogo djece pa samim time nije nedostajalo dječije igre i graje.
Jednog zimskog dana 1992. godine, djeca su se igrala, odnosno klizala, na obližnjem jezercetu, ili kako Mersiha kaže, možemo ga nazvati i bunarom jer je bio ograđen sa svih strana a predviđen je da ga koriste vatrogasci ako se za tim ukaže potreba. Taj dan igre ni 30 godina kasnije Mersiha nije zaboravila.
Tada djevojčica od 11 godina, igrala se s djecom. Na jezercetu ili bunaru, kako je pojasnila, nije znala kojom je tečnošću ispunjen ali zbog hladnoće neki su dijelovi bili potpuno zaleđeni dok je na nekima bio tanji led. Tokom klizanja, djeca su se gurkala i samo u jednom trenutku Mersiha je ugledala dječiju glavicu na ivici leda, a ruke su mu bile pod vodom ili tom nekom tečnošću kojom je bio ispunjen bunar.
Nije razmišljala ni šta ni kako, samo je pužući došla do djeteta i uhvatila ga za „kapuricu“ (samo dno gdje se spajaju vrat i leđa) jer su mu ruke već bile pod vodom. Uspjela ga je izvući.
„Dijete je bilo dobi između šest i sedam godina, a ja sam imala 11 godina. To je prava dječija hrabrost, nesvjesnost i nerazmišljanje šta se sve još moglo desiti, da sam i ja mogla propasti… Nisam o tome razmišljala, samo sam ga uhvatila i izvukla na površinu leda i odvela ga u stranu“, ispričala je Mersiha.
Kada su pozvali roditelje, dijete je bilo u potpunom šoku, isprepadano, a tijelo je bilo plavo od hladnoće.
Mersiha je istaknula da nije bila svjesna da rizikuje svoj život, već joj je u glavi bilo samo da spasi dječaka. Sebe ne smatra herojem već spašavanje djeteta opisuje kao čin ljudskosti. Na upit da li zna gdje je sad taj dječak, odgovara da ne zna, ali se sjeća da je imao smeđu kovrdžavu kosu. Ne zna ni tačno odakle je bio dječak jer im je samo bilo bitno da se druže i da budu ono što su bili – djeca. Misli da je iz Prijedora ili možda čak Zvornika. Njena poruka je da je ljudski život uvijek na prvom mjestu i da nema zamijene niti cijene za njega.

author: Nejra Čehajić


text:
Rodna kuća i djela Ive Andrića – simbol identiteta Travnika i Bosne | Balkan Diskurs
Enes Tihak
2. septembra, 2022.
Ivo Andrić je još uvijek jedini dobitnik Nobelove nagrade za književnost s prostora svih država bivše Jugoslavije, koji je motive za svoja djela pronalazio u Bosni, a jedne prilike je izjavio: „Bosna je moja duhovna domovina“.
Stalna izložbena postavka o njegovom životu i književnom djelu nalazi se u Memorijalnom muzeju Rodne kuće Ive Andrića u Travniku, a njegova književnost je jedna od glavnih značajki umjetničkog i kulturnog izraza o Bosni i Hercegovini.
Enes Škrgo, viši kustos Memorijalnog muzeja Rodna kuća Ive Andrića, kazao je da su pripovijetke i romani Andrića istoznačni s estetskom i kulturno-historijskom vrijednosti i značajem koji imaju stećci, bosanski križ, sevdalinka, slikarstvo Mersada Berbera i Safeta Zeca, poezija Maka Dizdara i Alekse Šantića, romani Meše Selimovića, kao i ostalih najznačajnijih pisaca porijeklom iz BiH koji su pisali o svojoj rodnoj zemlji, dakle svih identitarno bitnih tvorevina duha ljudi Bosne i Hercegovine, njenih kulturnih simbola.
Bosna i Hercegovina danas se ne može pokušati razumjeti bez uvida u Andrićevu književnost, koja je čitana u školama kroz čitanke i udžbenike ili kao umjetničko štivo. Prema Škrgi, Nobelova nagrada za književnost dodijeljena Andriću značila je pobuđivanje interesovanja i skretanje pažnje čitalačke publike na Bosnu i Hercegovinu, kao glavnu temu njegove književnosti, zemlju o kojoj se u svijetu do tada nije mnogo znalo.
,,Literarno djelo Ive Andrića postalo je neizostavan dio svjetske književne baštine i već je to dovoljan razlog za stalno podsjećanje javnosti na važnost njegovog literarnog naslijeđa. Životopis pisca, koji je potekao iz porodičnog siromaštva a zahvaljujući svome talentu i predanom radu dosegao najviše umjetničke uspjehe na svjetskoj razini, kao i karijeru vrhunskog diplomate, danas može biti podsticaj i uzor mladim ljudima širom svijeta“, kazao je Škrgo.
Andrić je rođen 09. oktobra 1892. godine u travničkoj mahali Zenjak. Prije njegove smrti, 30. augusta 1974. godine otvorena je rekonstruisana rodna kuća „Spomen-muzej književnog nobelovca Ive Andrića“ sa stalnom izložbenom postavkom o njegovom životu i književnom djelu, a koja je depandans Javne ustanove Zavičajnog muzeja Travnik.
Na dan smrti 13. marta 1975. godine, Zavičajni muzej Travnik je predložio Skupštini opštine Travnik kao osnivaču da se Spomen-muzej preimenuje u Memorijalni muzej Rodna kuća Ive Andrića.
Kroz godišnji program rada Memorijalnog muzeja Rodne kuće Ive Andrića, kako je kazala Fatima Maslić, direktorica Zavičajnog muzeja Travnik, živi kultura sjećanja na Andrića. Pojasnila je da 9. oktobra, na dan kada je bio rođen Andrić, započinje manifestacija „Andrićevi dani“ koja traje mjesec dana. Pokretač i organizator programa dugi niz godina je bio Zavičajni muzej Travnik a unazad tri godine te aktivnosti je preuzela Gradska biblioteka Travnik.
,,Njegovanje uspomene na lik i djelo nobelovca Ive Andrića važno je zbog činjenice da je on rođen u Travniku te da je tematika romana “Travnička hronika”, kao i pripovijetki “Priča o vezirovom slonu”, “Čaša” i dr. vezana za Travnik“, istakla je Maslić.
Nedavno je adaptiran prostor i dopunjena stalna izložbena postavka u Memorijalnom muzeju Rodna kuća Ive Andrića. Na inicijativu muzeja, travnički muzičari su promovisali muzički DVD pod nazivom “Sve moje je iz Bosne… ”, s pjesmama “Čaša”, “Konzulski vakat” i “Vezirov slon”.
Organizovana je i izložba fotografija „Dodjela Nobelove nagrade za književnosti Ivi Andriću“.
Zavičajni muzej Travnik zajedno s Udruženjem izdavača i knjižara BiH bio je na sajmovima knjiga u Frankfurtu, Beogradu i Zagrebu, a gdje su se, kako je pojasnila Maslić, predstavili s izložbenim štandom posvećenim 50. godišnjici od dodjele Nobelove nagrade za književnost Ivi Andriću. „Kulturna manifestacija “Andrićevi dani” 2011. godine bila je sva u znaku 50. godišnjice od dodjele Nobelove nagrade Ivi Andriću i trajala je od 9. oktobra do 9. novembra 2011. godine. Muzej je organizirao i scensko čitanje literature Ive Andrića u osnovnim školama u Travniku“, kazala je Maslić.
Organizovana je izložba fotografija i promocija dokumentarnog filma nastalog na tragu Fotosafarija “Staze, lica, predjeli”.
Prema riječima Maslić, programske djelatnosti su posvećene i mladima, pa su tako prošle godine u okviru „Andrićevih dana“ bile organizovane radionice za mlade koje su vodili Ivan Lovrenović, Almir Imširević, Nenad Veličković i Miralem Ovčina. Radionice je osmislio i organizovao Škrgo.
Za ljude iz Travnika, kako pojašnjava Škrgo, Memorijalni muzej Rodna kuća Ive Andrića predstavlja jednu od najvažnijih kulturno-historijskih građevina u gradu te jedan od najvažnijih simbola kulturnog identiteta stanovnika Travnika i glavnih odrednica njihovog municipalnog ponosa, kako bi to rekao Andrić.
,,U muzejskoj izložbenoj postavci istaknuto je ono zavičajno u književnom djelu Ive Andrića, njegove travničke proze – Travnička hronika i Priča o vezirovom slonu, kao najljepši literarni opisi grada i njegovih stanovnika, kao izravna poveznica Andrića i grada koji nije samo njegovo rodno mjesto, nego je uvršten na imaginarnu književnu mapu svijeta“, istaknuo je Škrgo.

created: 2. septembra, 2022.

author: Enes Tihak


text:
Ljubav koja spaja i odmara dušu | Balkan Diskurs
Marijana Vukmirica
5. septembra, 2022.
Iako dolaze iz različitih gradova, četvoro mladih književnika spaja velika ljubav prema pisanoj riječi, a svojim primjerom pokazuju da književnost u Bosni i Hercegovini nije na izdisaju.
Sa dolaskom 21. vijeka, zavladala je era interneta i društvenih mreža, što za posljedicu ima značajan pad čitalačke publike, naročito mladih. Prema istraživanjima Američke psihološke asocijacije (APA), svega 20 posto američkih tinejdžera čita knjigu, novine ili časopis na dnevnoj bazi, dok ih više od 80 posto koristi društvene mreže svakodnevno. Za Bosnu i Hercegovinu ne postoje ovakvi podaci ali teško je očekivati da bi se rezultati značajno razlikovali.
Mladi književnici iz različitih krajeva Bosne i Hercegovine su pokazatelj da poezija i proza nisu zaboravljene ali položaj onih koji pišu je sve teži.
,,Sama činjenica da se od pisanja ne može živjeti u ovoj zemlji dovoljno je poražavajuća. Ne postoji mogućnost da se potpuno posvetim radu na svom djelu, jer moram raditi posao od kojeg živim. U tom slučaju ispaštaju i posao i pisanje“, kazao je mladi pisac iz Banjaluke, Fedor Marjanović.
Marjanović, kao i pjesnikinje Dragana Despić iz Teslića i Amina Čilić iz Jablanice, kao i Ivona Grgić, književnica iz Tuzle, saglasni su da su najveći motivi za pisanje emocije i osjećaj lične satisfakcije a ne materijalna korist.
,,Od poezije se ne može živjeti, kao od nekog rada u profesiji. Smatram da pjesnici i ne trebaju težiti toliko materijalnom „bogaćenju“ od poezije, jer sam mišljenja da nema tog novca koji može otkupiti količinu emocija sažetih u jednoj pjesmi“, kazala je Despić.
O tome koliko poezija i književnost uopšte imaju djelotvoran učinak na čovjekovu psihu i dušu te kako knjige trebaju biti dio naše svakodnevice, govore riječi dvadesetpetogodišnje pjesnikinje Čilić: ,,Jednostavno, pišući skidam taj neki teret sa duše. A onih dana kada nemam inspiracije za pisanje okrećem se čitanju i na taj način terapija odmaranja duše se nastavlja.“
Humoreskama i pripovijetkama u knjizi “Muzej nostalgije”, te stihovima iz zbirke “Zapisi iz zjenica”, tridesettrogodišnja Ivona Grgić, stekla je status bosanskohercegovačke književnice. Izuzetno je svestrana osoba. Završila je srednju medicinsku školu, a diplomirala je kriminalistiku. Govori sedam jezika te je za samo dvije godine pisanja osvojila trinaest vrijednih književnih nagrada. Pored pisanja, bavi se poljoprivredom i pčelarstvom. Zanimljivo je da, kako sama kaže, do tridesete godine nije ni znala da ima talenat za pisanje, tako da se skupilo dosta priča koje želi ispričati svijetu.
“Muzej nostalgije” je ugledao svjetlo dana u junu 2021. godine, a kako i samo ime nagoviještava obiluje pripovijetkama u kojima se Ivona prisjeća školskih dana, nestašluka iz djetinjstva, svojih drugara i dragih osoba na svom putu odrastanja. Poučena svojim iskustvom, Ivona zaključuje da je djetinjstvo veoma važno razdoblje u životu svake osobe i da ništa ne može nadoknaditi propušteno djetinjstvo, ali pored ljubavi i pažnje, neophodno je razvijati i radne navike kod djece, kako bi bili spremni zakoračiti u svijet odraslih ljudi.
,,Propušteno se djetinjstvo ne može nadoknaditi i za svaku je osobu da bi sazrela u mentalno zdravu osobu potrebno da uživa u svemu u čemu jedno dijete i treba da uživa. Međutim, djetinjstvo ne smije da bude samo igra, zabava i protekcija protkana riječima: “neka, mali/a je, ima vremena”. Od malena se trebaju razvijati zdrave navike“, kazala je Ivona.
S druge strane, ističe da su danas mnogo izazovnija vremena za djecu u pogledu razvijenosti interneta i društvenih mreža. Iako to donosi prednosti zbog opšte dostupnosti znanja u odnosu na ranija vremena, istovremeno sa sobom povlači i mnogo kompleksnije vidove vršnjačke komunikacije i otvara neke nove opasnosti u vidu internet nasilja.
,,Da budem iskrena, malo i zavidim današnjoj djeci. Znanje im je dostupno na sve strane. Ali, svaki medij je istovremeno i novi vid fašizma, pa mi je i žao današnje djece, jer su podvrgnuti mnogo šarolikijim oblicima nasilja nego mi i često se pitam kako bih se ja nosila sa međuvršnjačkim nasiljem da je kojim slučajem internet bio dostupan svima u ono vrijeme“, zapitala se Ivona.
Posebno mjesto u njenom životu su imali baba i djed zbog nesebične ljubavi koju su joj pružili, svako na svoj jedinstven način. Bili su tu da joj pomognu, da je posavjetuju i utješe, a dosta toga je i naučila od njih, tako da je značajan broj pripovijetki u “Muzeju nostalgije” posvećen babi i djedu.
,,Nama su bake i djedovi bili i drugari i drugarice i odgajatelji i oni koji smiju reći našim roditeljima da “prigone” i oni koji su na nama ispravljali greške koje su počinili odgajanjem naših roditelja. Bezbroj sam stvari naučila od njih, od kojih izdvajam starinske riječi kojih su bili lišeni moji drugari iz grada, a koje ja danas rado koristim u svojim pričama. Od tatine sam mame, koju sam zvala baba, naučila da trebam sebi što više ugađati i da je dan bez dobre šale i smijeha izgubljen dan“, kazala je Ivona.
U zbirci pjesama “Zapisi iz zjenica” izdate krajem 2021. godine, provlače se različiti motivi, a posebno se izdvojila pjesma “Stih” kao osvrt na problem još uvijek duboko ukorijenjene patrijarhalne kulture u našem društvu i negativne posljedice po djevojčice i žene koje ostavlja odrastanje i život u patrijarhalno dominantnim sredinama. Pri tome Ivona ističe da je u borbi protiv patrijarhalnih obrazaca vaspitavanja, neophodno promijeniti prije svega svijest kod samih žena.
,,Riječ je o krivim uvjerenjima koja ženu stavljaju u inferiorniji položaj. I ja sam rasla uz rečenicu “ploča nepometena, a curica u kući, to je tvoja sramota”. Kako sam rasla i dijapazon sramota se proširivao, pa je bilo nepojmljivo da ja kao curica igram fudbal sa muškaradijom, dok je bilo u redu da ja toj istoj muškaradiji pomažem matematiku i radim zadaću. Nažalost, patrijarhalnost je i danas dan živa i ja se iskreno nadam, jer jesam nepopravljivi idealista, da će jednog dana niknuti generacija žena koja će sinove odgajati da se ne osjećaju superijornije od žena, kao ni kćerke, da niko nije superijorniji. Dakle, bez promjene svijesti žena nema promjena u životu žena“, pojasnila je Ivona.
Zarobljeništvo se ovdje
ako si žena
naslijedi kao rijetka kosa
koje je puna šaka
samo onda kada je skupljaš
po podu
…
Ti kuhaš, malena
onda kada se trebaš igrati
neke igre
Nečega poput žmire
Naučena si da
kriješ pogled
dok ti
djetinjstvo sole
…
(Odlomak pjesme “Stih”, zbirka pjesama “Zapisi iz zjenica” Ivone Grgić)
Ivona je uputila poruku svima onima koji pišu, kao i drugim mladim ljudima: ,,Kao prvo, ne odustajte od svojih snova, ma kakvi ti snovi bili, a kao drugo, čitajte, pa makar i nazor, jer nema pisanja bez prethodnog čitanja.“
Iz Teslića, grada sa Usore poznatog po Banji Vrućici i prirodnim ljepotama, svoje stihove od školskih dana ispisuje dvadesetčetverogodišnja pjesnikinja Dragana Despić. Završila je master studije na Fakultetu organizacionih nauka u Beogradu, a pohađa i master studije sociologije na Fakultetu političkih nauka u Banjaluci, te je aktivna na polju omladinskog aktivizma. Svoju prvu zbirku pjesama nazvanu “Korakom do stiha” je objavila 2017. godine, dok je druga zbirka pjesama “Tišine glasa” objavljena 2020. godine.
Inspiraciju pronalazi u svemu onome što joj budi emocije, kako one srećne i lijepe, tako i one tužne, a emocije su glavni sastojak njene poezije. Naglašava i da je ljubav najčešći motiv u njenim pjesmama.
,,Ako izdvojimo ljubav kao najveću vrlinu od tri osnovne vrline, nije sporno da je ona najveća ljudska dužnost koja nas čini čovjekom. Dovoljno je da se pozovemo na Mešu Selimovića i da sa tim zaokružimo sve njene značaje i definicije “Ko promaši ljubav, promašio je život”“, kazala je Dragana.
S obzirom na to da je istovremeno studirala dva mastera i pored toga aktivno bila angažovana u omladinskom sektoru uz pisanje pjesama, pisanje predstavlja poduhvat koji zahtijeva dobru organizaciju vremena. Dragana smatra da je za dobru organizaciju neophodna samodisciplina i konstantan trud, uz postavljanje cilja koji je realan i dostižan.
,,Mene je organizacija vremena naučila jedna rečenica iz knjige psihologije u drugom razredu gimnazije, a glasila je otprilike ovako: “Uspjeh je zbir malih napora ponavljanih iz dana u dan”. Ne možemo preko noći postati organizovani ako to do sada nismo bili, međutim, neprestanom vježbom ili samodisciplinom, organizacija i vremena i rada može nam postati rutina“, kazala je Dragana.
Stihovi pjesme “Nemoj prljati sebe” iz zbirke “Tišine glasa” poručuju da je u životu najvažnije pronaći svoj duševni mir. Savremeni brzi tempo života uz tonu informacija koje dolaze sa interneta i društvenih mreža, te sveopšta trka za egzistencijom, predstavljaju velike izazove za mentalno zdravlje današnjeg čovjeka, te je neophodno da svako pronađe nešto što ga smiruje.
,,Naslov “Nemoj prljati sebe” je nastao kao vid neke vrste samoopomene, to je nešto do čega se raste, a da li se do toga ikada naraste, je filozofsko pitanje. Takođe, mislim i da ne postoji univerzalan recept za sopstveni mir. To svako sebi mora pronaći. Neko nalazi kroz muziku, neko kroz sport i aktivnosti, neko kroz umjetnost, rad, putovanja i sve je to prihvatljivo. Bitno je imati svijest o tome koliko je to jedini pravi put za svaku situaciju u životu“, pojasnila je Dragana.
Nemoj prljati sebe,
svačijim društvom,
riječima, mišlju,
samo se okreni otiđi ili udalji,
ali nikada poniženju ne svjedoči,
ni na sebe ni na drugog,
to su bitni detalji,
neka ti nebeske svijetle oči,
ali prljati sebe,
to ni u šali.
(Odlomak pjesme “Nemoj prljati sebe”, zbirka pjesama “Tišine glasa” Dragane Despić)
Njena poruka drugim mladim književnicima je da održavaju kontinuitet pisanja, jer papir može da podnese sve za razliku od ljudskog srca. Kao jedinstvenu poruku za sve ljude pod ovim nebeskim svodom, Dragana izdvaja strofu iz njenog prvijenca:
Četkicom življenja oslikavaj visoke horizonte
smog trenutka nek vrijednosti ne guši
podijeli život na manje živote
i ulaži u ono što ne želiš da ti se sruši.
“Junak bez lica” naziv je zbirke pripovijetki kojom se čitalačkoj publici 2021. godine predstavio Fedor Marjanović. Ovaj tridesetjednogodišnji pisac iz Banjaluke dobitnik je nekoliko značajnih nagrada na književnim konkursima, a diplomirao je Srpski jezik i književnost na Filološkom fakultetu u Banjoj Luci, te radi kao srednjoškolski professor.
Fedor navodi da je osnovna vrijednost književnih djela u prikazivanju ljudi sa svim njihovim kako vrlinama tako i manama. Ključ je u suočavanju sa ljudskom prirodom, i da u tom suočavanju treba tražiti odgovore na životna pitanja i unutrašnja previranja koja su svojstvena svakom čovjeku, te da književnost u svemu tome ima ulogu određene katarze, odnosno pročišćenja.
,,Što književnost može da nam ponudi jeste trenutak prepoznavanja nas samih, ne kao prekrasnih savršenih selfhelpovanih vanzemaljaca, već bića sa manama. U antičkoj tragediji, jedan od glavnih ciljeva je bila katarza, rekao bih kako junaka tako i publike. Tako i književnost nudi katarzu estetizujući upravo ona iskustva sa kojima smo sami upoznati. Od književnosti ne treba tražiti odgovore, treba tražiti suočavanje“, kazao je Fedor.
U pripovijeci “Neprijatelji”, Fedor se bavi temom nasilja u porodici prouzrokovanog posljedicama posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP-a).  Opisuje kompleksnost problema i skreće pažnju društva o važnosti brige za mentalno zdravlje i da se ovakve teme ne smiju ignorisati i gurati pod tepih.
,,Ono što sam pokušao da prikažem u ovoj pripovijeci je način na koji je rat uništio i naše generacije i generacije naših očeva. Jedni su primarne, a drugi sekundarne žrtve. Sa jedne strane su muškarci koji zbog nekog zamišljenog narativa moraju da se ubijaju, a sa druge strane su poluodrasli mladi ljudi koji žele da se približe, ali nose teret mržnje koju im očevi ostavljaju, kao i život u uništenoj zemlji. Suština je u tome da sve to ostaje u nama, čak i kada mislimo da smo se oslobodili“, pojasnio je Fedor.
Ovaj mladi pisac je u pripovijeci “Politička karijera pjesnika Aleksandra Maksimovića”, obradio još jedan značajan problem u bosanskohercegovačkom društvu, koji naročito pogađa mlade ljude, a u pitanju je nezaposlenost i obezbjeđivanje egzistencije. Pripovijetka opisuje egzistencijalnu i životnu borbu mladog čovjeka koji zbog posla postaje član političke stranke, ali se osjeća da gubi svoje dostojanstvo, te sa osjećajem gađenja ide na stranačke skupove, stapajući se u bezličnu masu upitnog intelektualnog nivoa i integriteta, pitajući se šta je smisao svega toga.
,,Pripovijetka je više zamišljena kao satirična predstava društva. Glavni junak je s jedne strane primoran da uđe u stranku da se zaposli, a s druge strane, on sam nije spreman da napravi bilo kakvu akciju koja bi dovela do promjene. On je istovremeno i tragična i komična figura. Osoba koja želi mnogo toga da uradi, a veoma je pasivan. Kraj predstavlja njegovo mentalno pucanje u kojem se on pretvara u neku vrstu čudovišta. Naravno, to nije bilo rješenje koje ja predlažem, to je više upozorenje na ono što će se desiti“, istaknuo je Fedor.
Mladim ljudima u Bosni i Hercegovini kratko i jasno poručuje da se bore: ,,Ne mislim da sam pretjerano pozvan ikom da šaljem poučne poruke, jer i sam tražim svoj put, poput svojih junaka. Ne planiram odustati, jer sam shvatio da bez pisanja ne bih mogao živjeti, ali da bih to mogao da radim potpuno slobodno, moram da se izborim za svoj prostor. Eto, to bi u stvari bila poruka mladim ljudima – Borite se“.
S drugog kraja Bosne i Hercegovine iz grada Jablanice dolazi dvadesetpetogodišnja pjesnikinja Amina Čilić. Autorica je zbirke pjesama “Govor moje duše” objavljene 2016. godine, a najavljuje uskoro izdavanje i svoje druge zbirke. Trenutno je novinarka portala Novikonjic.ba.
Većina pjesama iz zbirke “Govor moje duše” prožeta je ljubavnom tematikom. Amina navodi da je ljubav njena najveća inspiracija, ali i da je ljubav sama po sebi nepresušni izvor inspiracije svakog vida umjetnosti.
,,Bilo da su sretne ili nesretne, mnoge ljubavi na kraju ipak završe na papiru, za sva vremena, ili pak na platnu ili filmskoj traci. Ne vjerujem u ono da se voli samo jednom u životu, ali itekako vjerujem u to da postoji ona jedna ljubav koja učini život vrednijim, potpunijim. Zbog te jedne, one nam prije izgledaju tako male, iako su nekad bile najveće na svijetu“, kazala je Amina.
U pjesmi “Jednoj ptici”, Amina otkriva da bi voljela imati moć letenja kako bi mogla posjetiti prostranstva daleka, jer jedino su ptice istinski slobodna bića bez ograničenja i okova.
,,Da, voljela bih taj dar letenja. Inače sam osoba koja voli putovati i što više novih mjesta otkrivati, a na taj način to otkrivanje bilo bi mnogo lakše. Zar ne bi bilo lijepo da možemo zagrliti uvijek one koje poželimo, a daleko su? Da smo u trenu kod njih, bez da moramo brinuti koliko je novca na računu. Dovoljno da voliš i zaputiš se tamo negdje“, dodala je Amina.
Jednoj ptici
Ptico mala,
kad bi samo znala,
koliku sreću imaš ti,
što možeš letjeti.
U jednom danu vidiš,
sve o čemu ja sanjam.
Reci mi šta je iza onog tamo brda,
htjela bih da znam.
…
Zato leti, tamo gdje te ljubav čeka,
posjeti prostranstva daleka.
(Odlomak pjesme “Jednoj ptici”, zbirka pjesama “Govor moje duše” Amina Čilić)
Stihovima „Budi junak svoje priče, tuđa ne treba da te se tiče“ poručuje da kroz životnu stazu treba koračati bez predrasuda i osuđivanja, jer niko ne zna kako je biti u cipelama neke druge osobe, već jednostavno treba živjeti i pustiti druge da žive.
,,Bili bismo svi sretniji kada ne bismo toliko prelazili granice nečije privatnosti i kada ne bismo davali sebi za pravo da nekome sudimo. U ulozi sudaca i tumača tuđih postupaka svi smo najbolji, a život nas vrlo lako može naučiti težini i besmislu toga.“
Mladim ljudima Amina poručuje da vjeruju u sebe: ,,Koliko god da vas okolina ograničavala i ubjeđivala da nešto ne možete ili da nešto nije za vas, potrudite se dokazati suprotno. Jer možete. I ne dajte nikada da njihovo izrečeno ograničenje postane zaista ograničenje u vašoj glavi. Onima koji pišu poručila bih samo da to rade s ljubavlju i da ne zaborave ostaviti dio sebe u svakoj ispisanoj stranici. Jer to je ono što ostavlja trag na ljudima“.

created: 5. septembra, 2022.

author: Marijana Vukmirica


text:
Platforma za unapređenje dječijih prava u BiH | Balkan Diskurs
Sumeja Mehmedović
8. septembra, 2022.
Dječija prava su samo još jedan segment ljudskih prava koja se u Bosni i Hercegovini ne stavljaju u prvi plan. Grupa mladih i djece iz cijele Bosne i Hercegovine se aktivno uključila da rade na rješavanju problema dječijih prava u zajednici a od velike im je pomoći Platforma za unapređenje dječijih prava na kojoj su dostupne sve informacije relevantne za ovu oblast, a preko koje mogu razgovarati sa svojim vršnjacima i predstavnicima vlasti i zagovarati mogućnost rješavanja problema.
Amina Kahriman, asistentica na projektu i predstavnica udruženja „Naša djeca“ Sarajevo je pojasnila da su djeca i mladi velikim djelom zapostavljeni kada se radi o procedurama koje se tiču pitanja dobrobiti za ove uzraste a platforma im pruža mogućnost da daju svoje ideje,  prijedloge i ukazuju na probleme i eventualna rješenja.
„Imaju jedinstveno mjesto koje je sigurna zona za njihovo djelovanje i ukazivanje na potrebe koje se očituju tokom odrastanja i stasavanja“, kazala je Kahriman.
Platforma za unapređenje dječijih prava integrisana je na stranici Ministarstva za ljudska prava i izbjeglice BiH unutar sekcije Ljudska prava (https://platforma.gov.ba/). Dio je projekta za unapređenje dječijih prava „Povezivanje tačaka“, koji finansira Evropska unija a sprovode ga World Vision BH Fondacija i Udruženje „Naša djeca“ Sarajevo u saradnji s Ministarstvom za ljudska prava i izbjeglice BiH.
Nela Hukić, projektna menadžerica i predstavnica World Vision BH Fondacije, pojasnila je da projekat ima za cilj doprinijeti rješavanju jednog od najvećih problema/prepreka vezanih za prava djece u BiH – nedostatak odgovarajućeg, efikasnog i agilnog mehanizma koordinacije između institucija vlasti, organizacija civilnog društva, nezavisnih monitoring tijela i akademske zajednice u našoj zemlji ali i unapređenja sveukupne odgovornosti prema djeci u bh. zajednicama te adresiranje nedostatka direktnog dječijeg učešća u platformama za donošenje odluka o pitanjima koja ih se tiču.
U ovaj projekat uključena su i djeca i mladi kroz CAY odbor (Odbor djece i mladih). Ovaj odbor okuplja djecu i mlade iz 20 gradova BiH, koji svoje stavove, zahtjeve i inicijative direktno upućuju donosiocima odluka i Vijeću za djecu BiH i zajedno zagovaraju  rješenja problema i unapređenja dječijih prava. Oni će u narednom periodu realizovati projekte unutar svojih lokalnih zajednica i raditi na rješenju problema i najmanje poštovanih dječijih prava identifikovanih kroz sprovedeno istraživanje među vršnjacima.
Jedan od članova CAY odbora je i Eldin Osmanović iz Kalesije koji je istakao značaj ove platforme za njega i njegove vršnjake/inje.
„Smatram da je napokon došlo vrijeme kada će djeca i mladi moći da iskažu svoje mišljenje i da će neko to da čuje. Dugo vremena su o našoj budućnosti i našim pravima govorili ljudi koji i ne poznaju naše istinske potrebe. Uz ovu platformu imam mogućnost da se borimo za svoja prava ali i prava druge djece u našoj zajednici koja su marginalizovana“, kazao je Osmanović.
Bosna i Hercegovina je potpisnica Konvencija o pravima djeteta, što donosioce odluka zadužuje da osiguraju okruženje u kojem djeca mogu razvijati i iznositi vlastita mišljenja i stavove. Unapređujući učešće djece u donošenju odluka, unapređujemo stanje u društvu i odgajamo aktivne građane/ke koji će nastaviti da se bore za jednakost i prava djece u našoj državi.

created: 8. septembra, 2022.

author: Sumeja Mehmedović