text:
Pravo na izbor: prihvatanje razlika u sve netolerantnijem društvu | Balkan Diskurs
Jasmila Talić-Kujundžić
13. juna, 2016.
Postavljanjem dvostrukih standarda, govoreći o tobožnjoj demokratiji i ljudskim pravima a odbacujući drugačije, bh. društvo postaje sve netolerantnije.
Činjenica je da su mediji moćno sjeme za rast predrasuda i govora mržnje. U zadnje vrijeme, svjedoci smo rastuće islamofobije, zbog toga što se zastrašujući teroristički napadi automatski povezuju sa Islamom. Javnost, neinformirana i zaslijepljena, lako pada pod uticaj.
U našem, bh. društvu, bogati smo kulturnom, etničkom, religijskom raznolikošću, ali vrlo često to ne vidimo kao svoju prednost, nego kao plodno tlo za produbljivanje jaza, u svrhu vladavine političke manjine.
Aktuelna je i zadnja odluka Visokog sudskog i tužilačkog vijeća (VSTV-a) o nenošenju “vjerskih obilježja“ u Sudu, što je najviše pogodilo žene sa hidžabom, koje su protestovale mirnom šetnjom pod motom “Hidžab: moje pravo, moj izbor, moj život“. To je opet izazvalo rasprave nadugo i naširoko po društvenim mrežama i portalima. Koliko su zapravo važne individualne priče i doživljaj samog hidžaba za ženu, o tome se malo govori.
Amela Karkelja, 26-godišnja magistrica psihologije iz Sarajeva nosi hidžab. Kazala je da od kada nosi hidžab poraslo joj je samopouzdanje, smirenost, spokoj i sreća.
“Kada sam odlučila da se pokrijem i kako mi to kažemo, da stavim svoju krunu, nisam ni pomišljala da će taj jedan komad tkanine na mojoj glavi promijeniti moj život, da će mi toliko prijati i da zaista ni u jednom momentu neću pozavidjeti ženama koje su otkrivene“, kazala je Karkelja za Balkan Diskurs.
Kako kaže bila je u situaciji da je neko pogleda poprijeko, ali misli da ako se nasmijete i počnete razgovor da niko neće bježati od vas.
“Nama naša vjera ne dozvoljava da budemo grube i nesusretljive“, kazala je ona.
Na drugom kontinentu, Soumiya Noor Bouchikchi, 29-godišnja profesorica računarskih nauka iz Maroka, odlučila je da će nositi hidžab sa nepunih 16 godina, davne 2002. Kad je donijela ovu odluku, reakcije svih oko nje su bile dosta neočekivane.
“Ali kad sam zaista sama odlučila da stavim hidžab, i kad sam došla do tačke kad sam se osjećala kao gola bez njega, reakcija moje porodice bila je potpuno čudna. Bili su protiv toga i govorili su da je to staromodno, da neću dobiti dobar posao ili muža, ako nosim hidžab. Moj ujak dugo nije govorio sa mnom i nazivao me ekstremistom, a u tim godinama ja nisam znala šta ta riječ znači uopće“, kazala je Soumiya.
Nakon toga, Soumiya se u dosta situacija nosila sa diskriminacijom. Nisu joj dozvolili da govori u polju svoje struke ispred strane delegacije, dobila je odbijenice da učestvuje na nekim konferencijama. Također, na aerodromima često prolazi kroz  torture.
“Svaki put kad putujem negdje, višestruko me kontroliraju na aerodromima, moram prolaziti kroz skener, žena mi skida maramu, otvara, i gleda krijem li nešto u kosi“, pojasnila je Soumiya.
Ipak, Soumiya je borbena. Puno putuje, govori mnogo stranih jezika i radi doktorsku disertaciju na temu obnovljive energije. Radila je pripravnički u Njemačkoj i tamo se susretala sa negativnim prvim kontaktom ljudi s njom. Ona nije odustajala od toga da promijeni njihove stereotipe, jer je znala da sve što dosta ljudi zna o muslimanima i pokrivenim ženama jesu informacije dobijene putem medija.
“Objasnila sam im da žene u mojoj zemlji mogu biti majke, medicinske sestre, učiteljice, inžinjerke. Žena nosi maramu kao vlastiti izbor. Ne kao obavezu. Mi razmišljamo, mislimo, vodimo, podučavamo, i bitan smo faktor promjene.“, kaže Soumiya.
Zanimalo nas je mišljenje mladih u bh. društvu o povezanosti islama i terorizma.
Dalibor Kraišniković, 18-godišnji učenik Ekonomske škole u Bijeljini, rekao je: “Po mom mišljenju, treba  napraviti jasnu paralelu između tradicionalnog i radikalnog islama. Zna se šta je  normalno, a šta ne i šta se smije zagovarati, a šta ne smije. Apsurdno je kriviti  sve muslimane širom svijeta za one nesretne događaje, jer se pravi islam ne zalaže za nasilje.“
Kad smo se osvrnuli na aktuelna dešavanja oko odluke VTSV-a u BiH, Dalibor je iznio da smatra da ta odluka nije ciljano islamofobična, već odluka koja je nastala iz procesa sekularizacije naše države. Ipak, svjestan je da su ovom odlukom najviše pogođene žene islamske vjeroispovijesti.
“Po ovom pitanju, moje mišljenje je podijeljeno. S jedne strane, Kur’an nalaže nošenje hidžaba, a s druge strane težimo ka evropskom modernom svijetu koji se zalaže za sekularnu državu bez vjerskih obilježja u državnim institucijama. Moji stavovi za i protiv, ovaj put su stavljeni na vagu sa dva tasa, a pritom jedan tas ne nadjačava drugi“, kazao je Dalibor.
Monika Mijić, 26–godišnja psihologinja smatra da nošenje vjerskih obilježja ne treba nikoga vrijeđati.
“Ne znam sigurno zašto, no, mislim da to rade kako bi se sačuvale od neprimjerenih pogleda, kako bi ostale čiste, sačuvale svoju jedinstvenost. Bile tako bliže Bogu. Ako je iz religijskih razloga, smatram da je opravdano. Neka nosi tko šta želi. Ne razumijem zašto bi ikoga to smetalo i vrijeđalo?! Pravi, istinski vjernik poštuje druge ljude, nevezano za religiju, nacionalnost, etničnost!“, smatra Mijić.
Koliko je aktuelno pitanje etničke i vjerske raznolikosti među mladima, možemo vidjeti i u sada već popularnoj emisiji “Perspektiva“, koja je također izazvala dosta bure u državi i regionu. Razgovarali smo sa Mirelom Remi Priselac, vokalom grupe “Elemental“, koja je bila moderatorica nekoliko epizoda ove emisije.
“Svaki put kad se vratim sa snimanja “Perspektive” puna sam dojmova jer me razmišljanja mladih iznenade, ali neki put i šokiraju. No čak ni u tim situacijama gdje sam prepoznala uskogrudnost razmišljanja kod mladih, ne želim krivicu baciti na njih. Iz njihovih usta progovarali su njihovi roditelji, djedovi i bake, ljudi koji, možda i previše, formiraju njihova mišljenja“, kazala je Priselac.
Priselac smatra da se trebamo boriti za društveno i političko okruženje u kojem će “drugačiji” moći izraziti svoje mišljenje, biti uvaženi poštovan.
“Bez raznolikosti, svest ćemo se na masu bezličnih poslušnika koji klimaju glavom jer tako nekom drugom odgovara. Što se tiče balkanskih zemalja, ovdje nije lako kad si drukčiji – bilo da si drukčije vjeroispovijesti, boje kože, spolnog opredjeljenja ili da banaliziram, jednostavno voliš drukčiju muziku od one koju sluša većina. No upravo je to područje na kojem moramo poraditi – kao građani (pozivam se na pitanje građanskih sloboda!), ali i kao ljudi“, zaključuje Priselac.

author: Jasmila Talić-Kujundžić


text:
Muzika, umjetnost, teatar i kultura: uzdizanje iznad nacionalizma u Mostaru | Balkan Diskurs
Dino Pehlić
15. juna, 2016.
Sve dok svojim zajedničkim radom budu stvarali pjesme, djela i pozorišne komade, vratit će Mostaru onaj pravi „mostarski identitet“, koji je svačiji i svako ko ga voli mora ga poštovati.
Rat iz devedesetih je postao značajna vremenska odrednica današnjeg društva. Prelazak iz jednog sistema u drugi, transformacija tolerancije u neprijateljstvo i tranzicija ka nacionalnom grupisanju.
Tako se mostarski nacionalizam ekspresno afirmirao u postkonfliktnom društvu, dok je grad dobio dvije jezgre, striktno nacionalno podijeljene nevidljivim granicama.
Poslijeratna stagnacija ekonomskog, kulturološkog i društvenog razvoja je bila prouzrokovana sistemskim gušenjem gradskih institucija. Korupcija i krađa su galerije, pozorišta, muzeje, arhive i obrazovno-kulturne centre doveli do samrti. U takvoj društvenoj atmosferi umjetnici i radnici u kulturi su gubili značaj, a njihovo djelovanje i svrha bivaju potisnuti.
Krajem devedesetih godina ideja o jedinstvenoj i novoj mostarskoj muzičkoj sceni se činila nemogućom.
“Već 1998. godine okupio se manji broj ljudi koji je pokušao pokrenuti muzičku školu. Sjećam se da je tada Muzički centar Pavarotti imao auto koje je moglo bez problema prelaziti kontrolne punktove, a išao sam po ljude koji su živjeli na tzv. zapadnoj strani grada,“ prisjeća se Orhan Maslo, osnivač škole.
Nakon dva pokušaja pokretanja muzičke škole, treći put je ta ideja pretvorena u stvarnost. “Mostar Rock School“ 2012. godine počinje sa okupljanjem ljubitelja muzike, već vještih muzičara i onih koji po prvi put žele naučiti svirati. Aplikacije za učešće su stizale iz cijele Hercegovine.
Imajući u vidu da ova škola, kao neformalni način obrazovanja, iza sebe ima uspješne projekte i kroz taj rad prenosi univerzalnu pouku i poruku zajedništva i multietničnosti, sredstva koja vlast odvaja su minimalna. Donacije su jedini izvor prihoda.
“Ako se pitamo da li muzika direktno može mijenjati svijet i uticati na neke procese, odgovor je ‘ne’, ali na pitanje o njenom indirektnom uticaju odgovor je apsolutno ‘da’. U muzici se ne radi samo o tome da neko na bini svira instrument. Bavljanje muzikom je životni stil, ona okuplja i zabavlja ljude. Po meni, svako dijete i čovjek bi trebao biti dijelom kulture. To je neformalno obrazovanje koje promovira zajedništvo i gdje svaki pojedinac može predstaviti svoje vještine. To je zapravo mostarska Rock škola,“ pojašnjava Maslo.
Prema njegovim rječima, muzika i kultura mogu uticati na nacionalizam i njegovo neutralisanje kroz gradnju povjerenja. Takvo povjerenje u velikoj mjeri postoji među polaznicima ove škole koji zajedničkim naporima stvaraju izvrsne rezultate na muzičkom planu. Odnos među njima je apsolutno tolerantan.
“Putujući svijetom vidio sam kako funkcionišu razvijena društva. Bogatstvo je kada se različitosti spoje i riješavaju zajedničke probleme koji su u skoro svih naroda veoma slični. Prema tome, vjerujem da nacionalizam nema nikakvo uporište da bi opstao“, optimističan je Maslo.
U borbi protiv nacionalizma, on pojašnjava da se muzika može koristiti u svrhu manipulacije i pridobijanja mase. Što znači, kako kaže, da se može koristiti i za promociju nacionalizma samo je pitanje da li će je masa prepoznati i prihvatiti kao ideološki pravac.
“Odgojili smo veliki broj generacija u kojima su isplivale potpuno pogrešne vrijednosti. Mnogi vole državu u kojoj žive, ali ne vole one koji se nalaze u njoj. Sav taj nacionalizam koji postoji za mene je cirkus jer nisam odgojen na takav način,“ dodaje Maslo.
Omladinski kulturni centar Abrašević, koji je je ponovo otvorio svoja vrata 2003. godine nakon inicijative neformalnih grupa građana i nekolicine organizacija, je postao utočište za realizaciju ideja mladih u Mostaru. Diskriminacija, dominacija, degradacija i nacionalizam je zapravo sve ono protiv čega se ovaj kulturni centar borio prethodnih godina kroz organiziranje radionica, predstava, koncerata, debata i predavanja.
Kristina Ćorić koja već duži period radi na aktivnostima omladinskog centra govori: “Centar se nalazi na nekadašnjoj ratnoj liniji razdvajanja tako da postoji ta simboličnost da spajamo ljude. Oživjeli smo onaj prijeratni Abrašević koji je okupljao omladinu. Sami smo krenuli u renoviranje i obnovu prostora nakon što smo postali vlasnici, kao organizacija, ovog centra. Otvorili smo prostor za mlade koji su imali ideje za društveni razvoj bez obzira na njihov nacionalni identitet“.
Kristina, kao dio tima koji je radio na oživljavanju kulturnog života u gradu Mostaru, također naglašava: “Nacionalizam ne treba biti primarni prirodni identitet čovjeka. Svako individualno može biti svjestan svoje pripadnosti, tradicije ili porijekla, ali to ne treba biti zajednički identitet, trebamo graditi odnose na nekim drugim identitetima“.
Omladinski kulturni centar Abrašević je indikator da se društveno korisne kulturne aktivnosti mogu efektivno suprotstaviti nacionalizmu. Iz ovog centra naglašavaju da se bave sa prošlošću kako bi gradili mir i mladima ponudili “zdraviji“ razvoj i neformalno obrazovanje.
Još jedan nezaobilazan faktor u razvoju i gradnji kulturno-umjetničkog identiteta grada Mostara je Hrvatsko narodno kazalište. Nakon što su riješeni problemi oko osnivačkih prava, Narodno pozorište u Mostaru i Hrvatsko narodno kazalište su dobili jednak status na nivou grada i kantona. Ove ustanove se ne nalaze na budžetskoj listi njenih osnivača već dobijaju povremene grantove. I pored tehničkih i finansijskih poteškoća u radu, obe ustanove su pokrenule zajedničke aktivnosti kako bi gradu ponudili kvalitetan program, ali i otvorili određena društvena pitanja.
Razgovarajući o postojanosti nacionalizma u Mostaru, Ivan Vukoja, direktor kazališta, govori: “Neriješeno nacionalno pitanje je glavni generator nacionalizma. Mislim da velika većina problema nastaje jer nije na pravedan i politološki legitiman način, kroz institucije, riješeno to nacionalno pitanje. To je onda pogodno da se ti nacionalni interesi artikuliraju na vulgaran i ružan način.“
Problematika identiteta postoji. Danas se ti različiti identiteti ne koriste kao vrijednost kojom se bogati kulturna i istorijska baština, a upravo je kroz umjetnost i kulturu to moguće oživjeti.
“Ustanova koju predvodim je i hrvatska i narodna i mostarska i bosanskohercegovačka, a da bi bila sve ovo navedeno mora biti prije svega kazalište. Bez obzira koji prefiks neka institucija imala ona mora raditi na suradnji. Moramo se prepoznati i prihvatiti u vlastitim različitostima,“ ističe direktor kazališta.
U Ministarstvu obrazovanja, nauke, kulture i sporta Hercegovačko-Neretvanskog kantona navode kako podrška ustanovama kulture postoji kroz sufinansiranje putem javnog poziva. Također, ističu da se generalno može reći da u kulturnim ustanovama ima vrlo malo nacionalizma, što ne znači da su bilo kakve nacionalne podjele eliminisane.
Iz razgovora se može zaključiti da nacionalizam postoji, prikriven ili ne, i u velikoj mjeri dijeli grad i stvara nepovjerenje u međuljudskim odnosima.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Dino Pehlić


text:
Problemi u procesuiranju ratnih zločina shvaćeni kao napad | Balkan Diskurs
Velma Saric
23. juna, 2016.
Procesuiranje ratnih zločina na nivou Bosne i Hercegovine naišlo je na kritike međunarodnih stručnjaka nakon rada na tim predmetima u periodu dužem od deset godina. Zaključuje se da se procesuiraju niže rangirani počinioci, „fragmentiraju“ optužnice ali i više puta vraćaju na doradu, te da postoji nedosljednost u pravnoj kvalifikaciji a ima problema i u primjeni zaštitnih mjera za svjedoke.
Sve je počelo nakon što je Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini uz pomoć glavnog tužioca Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) zatražila da se uradi analiza o procesuiranju ratnih zločina u maju prošle godine.
Da uradi analizu izabrana je sutkinja Joanna Korner iz Velike Britanije, koja posjeduje iskustvo rada i u Tužilaštvu MKSJ-a kao viša tužiteljica.
Nakon što su se obratili Sudu i Tužilaštvu BiH da im pruže potrebne informacije, problemi su nastali sa glavnim tužiocem Goranom Salihovićem. On je naveo početkom augusta prošle godine da nisu u mogućnosti odobriti zahtjev jer bi time prekršili osnovne principe povjerljivosti i nepristrasnosti postupaka, odnosno pravo na pravično suđenje, kao i činjenicu da bi to predstavljalo kršenje prava svjedoka i osumnjičenih osoba.
Unatoč pokušajima da promjeni stav, Salihović nije popuštao. Početkom septembra Visoko Sudsko i tužilačko vijeće (VSTV) dozvolilo je Misiji OSCE-a pristup dokumentima Tužilaštva BiH vezanim za ratne zločine. “U slučaju odbijanja realizacije preporuka postoji mogućnost pokretanja disciplinskih postupaka“, navedeno je u dopisu predsjednika VSTV-a Milana Tegeltije.
Sutkinja Korner sastala se sa nekim tužiocima, sudijama ali i na osnovu dokumenata uradila je analizu koju je u junu ove godine obznanio OSCE.
U analizi su preporuke za procesuiranje ratnih zločina ali i kritike na rad tužioca Tužilaštva BiH, kao i samog glavnog tužioca Salihovića.
Ispravke optužnica
Korner je zaključila da je pao kvalitet optužnica za ratne zločine. U razgovoru sa sudijama Suda BiH naveli su joj da se tek 39 posto optužnica u odnosu na ukupan broj potvrdi bez vraćanja na doradu. Navedeno je i da je Sud BiH odbacio u potpunosti četiri optužnice, jednu iz formalnih razloga a ostale tri zbog nepostojanja osnovane sumnje da su osumnjičeni počinili djela koja im se optužnicom stavljaju na teret. Za godinu i pol rada Suda BiH, a kako stoji u analizi sutkinje Korner, 42 optužnice su vraćene na doradu a neke i više puta.
“Tužioci umjesto da svoje stavove zastupaju na glavnom pretresu pred Sudom BiH, gube vrijeme u ispravljanju činjeničnih opisa optužnica u fazi potvrđivanja optužnica“, navedno je u odgovoru Tužilaštva BiH koji je upućen sutkinji Korner.
Tužilaštvu BiH kao zamjerka u analizi je i neprebacivanje manje složenih predmeta ratnih zločina na daljnje procesuiranje entitetskim sudovima i Brčko Distriktu. Iako su jasno propisani kriteriji da se obični pripadnici vojske i policije procesuiraju na entitetskom pravosuđu (okružnim i kantonalnim sudovima) u analizi je zaključeno da se takvi postupci vode pred Sudom BiH.
“Ispitivanjem statusa počinilaca dolazi se do zaključka da relativno mali broj počinilaca pripada kategoriji počinilaca koji su bili na rukovodećim pozicijama ili koji su imali komandnu odgovornost. Stiče se utisak da su većinom bili niskopozicionirani direktni počinioci zločina, čuvari logora ili pripadnici vojnih ili paravojnih formacija“, navedeno je u analizi.
Sutkinja Korner preporučuje da bi trebalo prestati sa praksom podizanja optužnica protiv osumnjičenih u cilju ispunjenja “norme“ ostvarivanja povoljnih statističkih pokazatelja ili pritiska medija ili grupa žrtava.
“Naglasak bi trebao da bude na kvalitetu a ne kvantitetu“, navela je Korner, istaknuvši da Tužilaštvo BiH treba da usmjeri pažnju na osumnjičene koji su imali zapovjednu odgovornost, to jest naredili ili podstakli izvršenje zločina.
Računar, telefon i prijevoz
Sugeriše i da se izrade interne smjernice o formi i sadržaju optužnica za ratne zločine, te da tužioci i istražitelji pohađaju dodatni kurs najmanje jedanput godišnje tokom prve dvije godine rada u sastavu Posebnog odjela za ratne zločine Tužilaštva BiH.
Kada su u pitanju optužnice Tužilaštva BiH, Korner preporučuje da se uvede politika “dosljednosti u optuženju osumnjičenih“ što znači da je neophodno primjenjivati istu pravnu kvalifikaciju za zločine počinjene tokom istih događaja u određenom području i vremenu izuzev ako ne postoje na dokazima utemeljeni opravdani razlozi za drugačiji postupak.
Sa ciljem smanjenja broja preostalih predmeta, Tužilaštvu BiH i sudijama se preporučuje da izvrše potpun uvid pregleda predmeta u kojima nije započeo postupak kako bi utvrdili da li se neki mogu prebaciti entitetskom pravosuđu.
U analizi Korner se bavila i rukovođenjem Tužilaštvom BiH i zaključila da bi glavni tužilac trebao da započne promjene strukture neophodne za efikasniji rad. Prema sutkinji, odgovornost glavnog tužioca ne bi trebala obuhvatiti svakodnevno upravljanje radom na predmetima ratnih zločina i trebala bi biti povjerena zamjeniku glavnog tužioca.
Preporuka je da se imenuje i “šef vođenja postupaka“ koji bi pružio pomoć zamjeniku glavnog tužioca u oblasti svakodnevnog upravljanja Posebnim odjelom za ratne zločine.  Prema analizi, potrebno je uvesti i originalni koncept manjih timova zaduženih za određeno područje kako bi se izbjeglo da tužioci rade u relativnoj izolaciji i da se promovira uspostava dosljednog pristupa dokazima i pravnom tumačenju.
Potrebno je i uvesti praksu mentorstva novoimenovanih tužilaca kako bi oni napravili plan istrage, znali gdje i kako pronaći dokaze, kako koristiti baze podataka, kriterije za utvrđivanje prioritetnih predmeta, okončanja istrage i slično.
Prema analizi, vođa tima ili zamjenik glavnog tužioca bi trebao vršiti nadzor nad radom svakog novoimenovanog tužioca.
Kada su u pitanju istražitelji, Korner sugeriše da bi trebalo u okviru budžeta osigurati da kada rade na terenu imaju prenosni računar, mobilni telefon i prijevoz.
U analizi je navedeno i da tužioci stvaraju dojam da prividno objasne svjedoku da postoji mogućnost ne samo primjene zaštitnih mjera već i mogućnost neotkrivanja njihovog identiteta u javnosti.
Kompletnu analizu objavio je OSCE u BiH, a šef Misije Jonathan Moor je kazao da je predsjednik Visokog sudskog i tužilačkog vijeća obećao podršku za implementaciju preporuka iz analize.
Glasnogovornik Tužilaštva BiH Boris Grubešić je kazao da je riječ o navodnoj analizi i da je smatra udarom na pravosuđe u BiH. On je čak naveo i da je riječ o “uplivu Moora u predmete Tužilaštva BiH jer je obuhvaćen određenim istražnim radnjama“.
Grubešić  je naveo da je analiza neobjektivna i da je Tužilaštvo BiH za ratne zločine optužilo 610 osoba, te da je 80 posto presuda osuđujućih. Također, istaknuo je i da imaju podršku žrtava, te da institucije usvajaju njihove izvještaje o radu.
Moor je istaknuo da je Korner stručna osoba i da ovdje nije riječ o nekom sukobu ili ratu.
Preporuke sutkinje Korner nisu obavezne za primjenu u procesuiranju ratnih zločina.
U svom saopštenju, od 20. juna 2016. godine, kolektiv uposlenika i kolegij Tužilaštva BiH jednoglasno je odbacio analizu sutkinje Korner i misije OSCE-a.

author: Velma Saric


text:
Ajla Delkić: Jačanje bosanske zajednice u SAD-u | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
27. juna, 2016.
[:bs] Ajla Delkić: glas Bosanaca u SAD-u [:en] Ajla Delkić: Bosnian voice in the US
Zajednica američkih Bosanaca ima preko 250.000 članova i novac koji ta dijaspora šalje čini više od 10% bosanskog BDP-a. Sada se ova zajednica okupila u jedinstvenu neprofitnu organizaciju čiji su primarni ciljevi zagovaranje za Bosance u Americi i unaprijeđenje EU i NATO integracija Bosne i Hercegovine.
Zajednica američkih Bosanaca ima preko 250.000 članova i novac koji ta dijaspora šalje čini više od 10% bosanskog BDP-a. Sada se ova zajednica okupila u jedinstvenu neprofitnu organizaciju čiji su primarni ciljevi zagovaranje za Bosance u Americi i unaprijeđenje EU i NATO integracija Bosne i Hercegovine.
Savjetodavno vijeće za Bosnu i Hercegovinu (ACBH) djeluje u Sjedinjenim Američkim Državama od 2006. godine sa ciljem unaprijeđivanja interesa bosanske zajednice u Americi i poboljšanja odnosa između SAD-a i BiH. Balkan Diskurs je razgovarao sa Ajlom Delkić, izvršnom direktoricom ACBH-a, o radu i trenutnim projektima ove organizacije.
“2006. godine, mala skupina američkih Bosanaca je odlučila da je vrijeme da bosanska dijaspora dobije glas u Vašingtonu. Oni su vjerovali da dijaspora ima odgovornost, ne samo prema domovini, nego i da unaprijedi interese Bosanaca koji žive u SAD-u. Od svog začeća, ACBH radi na usvajanju važnih zakona i sprječavanju izglasavanja ”štetnih” zakona, te na tome da BiH ostane relevantna tema i da se historijski narativ BiH prikazuje tačno i nepristrasno”, objasnila je Ajla na početku našeg intervjua.
Od skorijih događaja, jedan od najznačajnijih za rad ACBH-a je donošenje nove rezolucije o Srebrenici koja je obilježila 20 godina od počinjavanja genocida. Rezolucija je predstavljena Kongresu SAD-a u junu prethodne godine i Zastupnički dom SAD-a ju je jednoglasno usvojio. U saopćenju za javnost kojeg je izdao Helsinški komitet SAD-a, kongresmen Chris Smith je izjavio da “hiljade nevinih koji su brutalno poubijani u Srebrenici zaslužuju da mi pamtimo tu tragediju pod pravim imenom: genocid. Međunarodna zajednica se mora pobrinuti da počinioci odgovaraju za svoja djela i mora proučavati pouku Srebrenice kako bi se spriječila buduća zlodjela.”
ACBH ne samo da lobira za usvajanje bitnih zakona, nego su se morali boriti protiv rezolucija koje su štetne za BiH i region Jugoistočne Evrope.
“Lobi američkih Hrvata zagovarao je jednu rezoluciju u američkom Senatu prije par godina, i sad se ta ista rezolucija pokušava progurati u Zastupničkom domu. Ukratko, po toj rezoluciji, američki Kongres bi u BiH trebao poslati posebnog izaslanika koji bi ocijenio situaciju i podnio izvještaj predsjedniku SAD-a unutar godinu dana. Iako ova rezolucija nudi neke validne stavke i sugestije, ona nosi više štete nego koristi, obzirom da bi u suštini oduzela pravo glasa stanovnicima BiH odredivši da pojedinci mogu glasati samo za političare koji pripadaju istoj etničkoj skupini kao oni, što je apsolutno nedemokratski”, objasnila je Ajla.
Kao jednu od najskorijih aktivnosti ACBH u BiH, Ajla navodi putovanje kongresne delegacije u Sarajevo i Maglaj u junu prošle godine. “Nakon katastrofalnih poplava 2014. godine, ACBH je želio pomoći i uspjeli smo osigurati donaciju od 100.000 dolara, a potom nam je State Department velikodušno dao isto toliko, što znači da je 200.000 dolara otišlo direktno u deminiranje BiH. Potom smo sa kongresnom delegacijom otišli u Maglaj da vidimo područje koje je deminirano.”
“Ovo je bila naša treća kongresna posjeta u BiH i kao i obično, insistirali smo na sastancima sa civilnim društvom, lokalnim nevladinim organizacijama i političarima kako bi članovi američkog Kongresa i njihovo osoblje mogli steći bolji dojam o sveukupnoj situaciji u BiH. ACBH se uvijek pobrine da naša putovanja sa delegacijama obuhvate sve značajne društvene aspekte, a pošto se sastaju i sa sektorom civilnog društva, američki političari dobivaju širu perspektivu i mogu direktno da čuju od najširih slojeva društva kakvo je trenutno stanje u zajednici i sa kakvim izazovima se susreću svaki dan.”
Što se tiče odnosa ACBH sa političkom elitom BiH, Ajla kaže da većina njih ili nije upoznata sa radom ACBH ili nisu zainteresovani za saradnju. “Američki političari moraju pravdati svoje postupke biračima, i stoga su vrlo voljni da sarađuju sa svojim zajednicama kako bi našli zajedničku riječ. Bliska veza koju ACBH ima sa zajednicom američkih Bosanaca je u suštini neiskorišten potencijal. Bosanci u Americi su veliko glasačko tijelo i, pošto imamo dvojno državljanstvo obje zemlje, i BiH i SAD, možemo glasati u obje. I iako većina nas ne živi u Bosni svo vrijeme, novac koji ova dijaspora šalje čini više od 10% BDP-a u BiH, što znači da ova dijaspora donosi i novac i glasove. Svaki pametan političar u BiH bi trebao prepoznati vrijednost toga.”
Američkih Bosanaca ima preko 250.000 i sa dvojnim državljanstvom, njihova zajednica zaista ima ogroman glasački potencijal. Nažalost, trenutni sistem glasanja otežava ovim ljudima ostvarivanje njihovog prava glasa. Ajla se prisjeća: “Jedna od članica odbora ACBH-a je dobila glasački listić tek nakon izbora i nažalost, to se desilo mnogim ljudima koji žive u SAD-u, što je jednostavno neprihvatljivo.”
“Ja pozivam bosanske političare da češće posjećuju Vašington i da pozivaju članove američkog Kongresa da posjete BiH. Takve razmjene čine mnogo za jačanje odnosa između dvije zemlje. ACBH je bio od ključnog značaja za formiranje kongresnog kluba BiH i formirali smo i održali odnose sa članovima američkog Kongresa i obrazovali ih o BiH. Bilo bi dobro kada bi i bh. političari vidjeli koliko je to značajno i kad bi bili otvoreniji za više saradnje”, objašnjava ona.
Prošle godine je bila dvadeseta godišnjica potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma, koji je okončao rat u BiH. Međutim, danas se taj sporazum smatra zastarjelim i potrebne su mnoge reforme.
Ajla se slaže: “Dejtonski mirovni sporazum, premda manje nego savršen, jeste okončao rat i u tom smislu, bio je uspješan. Međutim, svi shvatamo da Dejton nikad nije bio zamišljen kao nešto što će od BiH napraviti funkcionalnu državu – on je trebao da zaustavi rat i namjerno je u njemu ostavljeno prostora za poboljšanje. Premda u sebi sadrži alate pomoću kojih bi se mogao osigurati napredak BiH, Dejton je također pohlepnim političarima dao prostor za procvat i stoga je postao nešto što situaciju u BiH čini ne tako sjajnom.”
Pored politike, Ajla smatra da su i mediji područje bh. društva koje je problematično:,,Bosni i Hercegovini je potrebno više nezavisnih medija i više rada na povećanju slobode medija. Takođe, mediji moraju biti zasnovani na profesionalizmu, trebaju težiti ka najtačnijem mogućem izvještavanju, i u njima ne smije biti mjesta za vulgarnu retoriku.”
ACBH vjeruje u potencijal bh. omladine dajući im stipendije za stažiranje u američkom Kongresu. “Prošlih godina smo vidjeli munjevit porast u broju mladih američkih Bosanaca koji zaista žele dovesti promjene u BiH, i mi im kao organizacija nastojimo pružiti potrebne alate da uče o tome kako američki politički proces funkcioniše i uključiti ih u demokratski proces, ali također želimo postići da su dovoljno upoznati sa situacijom u BiH kako bi mogli efektivnije raditi na pozitivnim promjenama.”
Ajla je zaključila naš intervju jednostavnom porukom: “Mislim da ima puno nade za BiH, i naša dijaspora ovdje želi da se uključi i još uvijek želi da pozitivno doprinese našoj domovini. Međutim, demokratija nije posmatrački sport. Ona zahtijeva aktivno učešće građana i ja se nadam da će u narednim izborima svi građani BiH iskoristiti svoje pravo glasa i da će pozivati na odgovornost one koje izaberu. ACBH će nastaviti borbu protiv poricanja genocida i revidiranja historije, kao i uključivanje američkih i bosanskih političara u borbu za napredak BiH i njenih građana. ”

author: Balkan Diskurs


text:
Nuklearni otpad napada obale rijeke Une? | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
6. jula, 2016.
Dio nuklearnog otpada iz elektrane Krško mogao bi se uskoro naći u blizini granice između Hrvatske i BiH, gdje je najavljena izgradnja skladišta, a što je izazvalo strah građana obje države.
Dio nuklearnog otpada iz elektrane Krško mogao bi se uskoro naći u blizini granice između Hrvatske i BiH, gdje je najavljena izgradnja skladišta, a što je izazvalo strah građana obje države.
Nuklearna elektrana Krško, u vlasništvu je Hrvatske i Slovenije a izgrađena je u vrijeme bivše Jugoslavije. Ipak, nuklearni otpad iz slovenskog gradića Krško treba biti izmješten u Trgovsku Goru koja se nalazi na prostoru hrvatske teritorije Dvor na Uni, nedaleko od granice BiH.
Dobijanje dozvole za izmještanje otpada očekuje se iduće godine, a radovi na izgradnji skladišta bi trebali trajati dvije godine.
Najava izgradnje skladišta za nuklearni otpad naišla je na negodovanje stanovnika Dvora, ali i njihovih susjeda iz Bosanskog Novog, najbližeg grada u BiH. Stanovnici su zabrinuti za svoju bezbjednost, te kako bi otpad mogao utjecati na okolinu i zdravlje. Dvorani strahuju i za omladinu, te smatraju da je bolje da ih isele ako se nuklearni otpad bude odlagao u njihovoj opštini.
“To nam ne treba k'o ni treće oko u glavi što kažu. Ovaj kraj treba ostati ovakav kakav je, priroda, čistoća“, tvrdi jedan od mještana.
Ništa manje nisu zabrinuti ni građani BiH koji su gušće naseljeni na tom području. Prema riječima profesora međunarodne bezbjednosti na Fakultetu političkih nauka u Banjoj Luci, Miloša Šolaje, stanovništvo je opravdano u strahu.
“Imamo problem tehnologije i održavanja. Koliko male države imaju mogućnosti da održavaju tako skupe sisteme bezbjednosti. Treća je stvar da je tim malim državama, posebno onim koje su siromašne energijom, to jako dobar izvor energije i da im je vrlo važno da to funkcioniše. Ta energija je i relativno jeftina i čista, ali u slučaju katastrofe bi zaista mogla da bude opasnost koju bi kasnije bilo teško kontrolisati“, kazao je Šolaja.
On ističe da se ovakve situacije trebaju rješavati u koordinaciji među državama, te da je sigurniji način rješavanja ovog problema uništavanje nuklearnog otpada kroz globalne sisteme, koji su za to predviđeni. Primjer je Srbija koja je svoj nuklearni otpad poslala u Rusiju.
Čedomir Crnogorac, profesor geoekologije na Prirodno matematičkom fakultetu u Banjoj Luci tvrdi da skladištenje nuklearnog otpada ima izuzetno stroge standarde u globalnim i evropskim okvirima, te jasno definisane standarde bezbjednosti. Prema tome, skladištenje nuklearnog otpada u Evropskoj uniji (EU) je strogo kontrolisana procedura.
“Potencijalna prijetnja uvijek postoji, ali ne vjerujem da će se neko “igrati“ sa povjerenjem i drastičnom kaznom međunarodne zajednice. Rijeka Una i rijeka Sava su granične rijeke i svako njihovo zagađivanje bi teško narušilo kredibilitet Republike Hrvatske u svijetu. To bi ugrozilo u prvom redu turizam, ali i niz drugih aktivnosti. Pomislite samo koliko bi bile smanjene mogućnosti plasmana poljoprivrednih proizvoda iz Hrvatske u zemlje EU, ali i druge prostore evropskog i vanevropskog kontinenta“, objašnjava Crnogorac.
Kolika je stvarna opasnost trenutno je teško odrediti, obzirom da su mišljenja podijeljena. Crnogorac dodaje da ovakvo pitanje nikada nije lokalni problem, niti problem jedne države, nego da se njegova ozbiljnost posmatra globalno.
“U startu su reakcije isuviše prenaglašene tamnim nijansama, bez vidljivog naučnog i stručnog elaboriranja. Oko 90 posto reakcija su u dnevno-političke promocije i dizanje tenzija, a riječi eksperata gotovo niko i ne sluša“, dodao je Crnogorac.

author: Andrea Aleksić


text:
BiH gubi milione zbog nerazvijenog sistema recikliranja | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
14. jula, 2016.
Nerazvijen sistem recikliranja otpada u BiH ne škodi samo prirodi nego i budžetima.[:en]The undeveloped waste recycling system in Bosnia and Herzegovina (BiH) harms not only nature, but also our budget.
Nerazvijen sistem recikliranja otpada u BiH ne škodi samo prirodi nego i budžetima.
Reciklaža otpada u BiH je jedan od potencijala koji nije dovoljno iskorišten. Razlog takvog stanja, direktorica Centra za ekologiju i energiju Džemila Agić vidi u odgovornosti države.
“Neophodno je uspostaviti sistem kako bi reciklaža otpada postala praksa, a ne izuzetak. Država je ta koja mora da osigura odgovarajuću infrastrukturu a tek onda na scenu dolaze poduzetnici“, pojašnjava ona.
Jedna od studija ovog centra pokazuje da je tek 40 posto BiH pokriveno organizovanim odvozom smeća. “Mi imamo taj elementarni problem i nemoguće je očekivati da se, preko noći, pojave kontejneri za različite vrste otpada što je osnova procesa reciklaže“, naglašava naša sagovornica.
Kako napominje Agić, recikliraju se staklo, papir, plastika i metal, dakle, materijali koji svakodnevno završavaju na legalnim i ilegalnim deponijama, nanoseći nemjerljivu štetu ekosistemu. “Kad kažemo da ne recikliramo to je kao kad kažemo da bacamo novac, uništavamo vodu koju pijemo i ne brinemo se zbog toga“, dodaje Agić.
Prema njenim rječima, najveći izvor prihoda je u izvozu ambalažnog stakla ili višeslojnog tetrapaka jer u BiH nema kapaciteta za to.
“Imajte na umu da se od recikliranja u EU (Evropskoj Uniji) zaradi preko 100 miliona evra godišnje. Kad bismo u BiH dosegli dio tog prihoda, situacija bi bila osjetno bolja“, kaže Agić.
Direktorica društva Ekopak, Amela Hrbat pojašnjava da se u BiH skoro već godinu dana primjenjuju sistem odvojenog prikupljanja i reciklaže ambalažnog otpada ali je deset posto prosjek recikliranog otpada.
Samo u Federaciji BiH
Ekopak je neprofitna kompanija za upravljanje ambalažnim otpadom i vlasnik licence “Zelena tačka“ za BiH i prva je ovakve vrste u našoj zemlji. “Djelujemo u skladu sa Pravilnikom o upravljanju ambalažom i ambalažnim otpadom po sistemu da obaveze iz tog pravilnika na Ekopak prenose privredna društva“, pojasnila je Hrbat.
Prema njenim rječima, recikliranje je proces koji se uči i navikava. U zemljama Evrope, kako kaže Hrbat, procenat recikliranog otpada je oko 50 posto, ali treba imati na umu da se u BiH tek zadnjih nekoliko godina učestalo govori o tome.
“Krajem 2013. godine mi smo postali dio “Zelene tačke” a recimo Njemačka je u tom sistemu od osamdesetih godina. U suštini se radi o oznaci na ambalaži koja vam garantuje da kompanija učestvuje u sistemu upravljanja reciklažnim otpadom“ ističe Hrbat.
U BiH, kako je pojasnila postoji 20 centara za prikupljanje ambalažnog otpada. “Svi ti centri su na području Federacije BiH jer zakonski propisi su takvi da ovu oblast uređuju entitetski a ne zakoni na nivou države”, kazala je Hrbat, istaknuvši da je u planu proširenje i na Republiku Srpsku.
Obje naše sagovornice se slažu u jednom – ekologija kao dio obrazovanja stvara osnovu za jasno prepoznavanje važnosti reciklaže.
Iz Centra za ekologiju i energiju ističu projekte koji su posebno prilagođeni mlađim uzrastima. “Dovoljno je djeci ukazati na mogućnost da se koristi staro, nešto što im više ne treba. Kroz jednostavne brošure njima je lako da shvate o čemu se radi i iznenadili biste se kad vidite kako djeca objasne roditeljima da od današnjih novina može da se napravi nov materijal“, ističe Agić.
Iz Ekopak govore o takmičenjima iz ekologije, gdje kroz druženje, učenje i simbolične nagrade osnovci stiču znanja iz ove oblasti. “Neki su bili toliki kreativni da su nam slali fotografije iz dvorišta škola, gdje su od starih guma pravili ukrase, kako bi ih sklonili a učinili sebi prostor ljepšim“, kaže Hrbat.
Razvrstavanje otpada
Kada je riječ o pokretanju privatnog biznisa u oblasti reciklaže situacija nije zadovoljavajuća. Nekolicina firmi koja se bavi ovim poslom suočena je sa problemima.
“Jedan od najvećih problema je što nema primarnog razdvajanja otpada pa je teško doći do sirovine koju želimo reciklirati“ objašnjava direktor Nora Plast-a, Novak Pejaković, koja se bavi reciklažom najlona u Banjaluci. On navodi da je veća investicija kupovina otpada iz kog se izdvaja onaj koji se želi reciklirati i da bi bilo jednostavnije da postoji sistem razvrstavanja otpada.
“Pokretanje svakog biznisa a posebnog ovog zahtijeva velika ulaganja ali ti troškovi rastu kad se suočite sa ovim preprekama. Vjerujem da bi bilo više reciklažnih postrojenja da država bar omogući to prvo razvrstavanje, da ne gubimo sredstva na tome“, ističe Pejaković. Navodi primjer iz Republike Hrvatske gdje država daje subvencije za reciklažu otpada.
Načelnik opštine Pale, Miroslav Kovačević objašnjava da se ova pitanja ne mogu rješavati na nivou ni opštine ni grada. “Zbrinjavanje i prerada otpada je pitanje kojim se mora baviti nadležno ministarstvo. Mi imamo obećanje iz Ministarstva za prostorno uređenje, građevinarstvo i ekologiju Republike Srpske da ćemo uskoro dobiti deponiju na ovoj lokaciji, koja odgovara savremenim standardima“, kaže Kovačević. Prema njegovim riječima, riječ je o projektu koje ovo ministarstvo sprovodi u opštinama i gradovima ovog entiteta koristeći donatorska sredstva.
“Predviđeno je da se otvore deponije za upravljanje čvrstim otpadom u Banjaluci, Bijeljini, Zvorniku, Doboju i u Istočnom Sarajevu a potom se može očekivati i nabavljanje odgovarajućih kontejnera za sortiranje otpada“, kaže Kovačević.
Pojašnjava da opština ipak može na određen način da stimuliše pokretanje privatnih fabrika za reciklažu. “Ukoliko bi se neko zainteresovao za takav poduhvat, opština bi mogla, eventualno, da ustupi zemljište na određen period jer i takve fabrike znače posao i to je šansa koju ne treba odbaciti ali je ključna inicijativa poduzetnika“, ističe Kovačević.
Sagovornici su stava da razumijevanje otpada kao sirovine a ne samo kao smeća koje treba da završi negdje van našeg pogleda je ključni korak u stvaranju sistema koji donosi višestruku dobit. Što znači, da bismo očuvali prirodne ljepote i pružili šansu oporavka zemlje.

author: Mladen Lakić


text:
Siva masa Bosanske kotline | Balkan Diskurs
Abdullah Kozlić
18. jula, 2016.
Rješenje problema zagađenosti zraka u Zenici zahtjeva ulaganje sredstva kako kada su u pitanju industrijska postrojenja, tako i za kućna ložišta koja koriste ugalj.
Rješenje problema zagađenosti zraka u Zenici zahtjeva ulaganje sredstva kako kada su u pitanju industrijska postrojenja, tako i za kućna ložišta koja koriste ugalj.
Stručni saradnik za zaštitu životne okoline u Službi za ekologiju i komunalne poslove grada Zenica Harun Halilović ističe da zagađenosti zraka u Zenici najviše doprinose dva polutanta, prašina i sumpor-dioksid.
“To su dva polutantna koji su konstantno iznad dozvoljenih vrijednosti. Prašina nastaje u industrijskim postrojenjima, dominatna je u dijelu oko Arcelor Mittala, a sumpor-dioksid nastaje u kućnim ložištima i svim vrstama peći koja koriste ugalj“ kaže Halilović.
Navodi da je najveći problem nedostatak sredstava za izradu projekata i izgradnju novih strategija za rješavanje problema zagađenosti. On smatra da kad bi Mittal riješio svoje ekološke probleme, odnosno ugradio postrojenja za prečišćavanje da bi problem prašine bio rješen.
Što se tiče sumpordioksida Halilović pojašnjava da je jedno od rješenja pronaći nove izvore zagrijavanja. Kao moguće navodi dovođenje toplovodne mreže iz Termoelektrane Kakanj, a što “zahtjeva ogromna ulaganja”.
Od udruženja građana u borbi za čist zrak i okolinu, ističe se “Eko forum“ iz Zenice koji aktivno vrši pritisak na nadležne i na Arcelor Mittal da ugrade filtere u svojim dimnjacima.
“Trenutno se borimo na način da koristimo pravosuđe. Slali smo pismo, objavljivali smo informacije javno, izveli ljude na ulice, organizovali proteste, pravili smo i sastanke, ali ništa od toga nije dalo rezultate. Na kraju smo se onda okrenuli pravosuđu, podnijeli krivične prijave i pokrenuli parnice da vidimo da li će to dati rezultate“ kaže Samir Lemeš, predsjednik Eko foruma Zenica.
Lemeš naglašava da Eko forum ima dijelimičnu podršku građana najviše zbog nesporazuma jer smatraju da se zalažemo da zatvore fabriku i da će ljudi ostati bez posla.
“Ista ovakva željezara u Njemačkoj, Beligiji, Poljskoj i Rumuniji, radi sasvim drukčije zato što su tamo investirali više, postavili filtere i tamo normalno funkcioniše. Mi samo to tražimo. Ne tražimo da se zatvori“ kaže Lemeš.
“Kada su u pitanju kućna ložišta mora se širiti mreža gradskog grijanja, ali trenutno je problem cijena na koju Mittal ima monopol. Dalje se mora raditi na pošumljavanju, na povećanju broja stabala u gradu… Rješenja ima na stotine, samo se malo trebamo osvrnuti kako to drugi rade“ zaključuje Lemeš.
Iz Arcelor Mittala navode da je Zenica smještena u kotlini sa slabim strujanjem zraka a isti problem zagađenja imaju i drugi gradovi u BiH, kao što su Tuzla i Sarajevo, a oni nemaju industrijske pogone željezare.
“Proizvodnja čelika u ovom gradu postoji više od 120 godina, a kompanija ArcelorMittal Zenica prisutna je samo u posljednjih 11 godina. Prije dolaska kompanije u Zenicu, decenijama se u zaštitu okoliša ulagalo vrlo malo ili ni malo. Te je kompanija u situaciji da pokušava riješiti probleme koji su bili zanemarivani 110 godina“ kaže Azra Sivro, menadžerica za zaštitu okoliša, ArcelorMittal Zenica.
“Cilj kompanije jeste smanjiti emisije na najniži mogući nivo kako bi se te vrijednosti harmonizirale sa zakonima BiH. Od 2005. do 2015. godine, uložili smo oko 95 miliona maraka u različite projekte koji su, direktno ili indirektno, doprinijeli smanjenu emisija iz naših pogona“ naglašava Sivro.
Arcelor Mittal smatra da nisu jedini faktor zagađenja zraka u Zenici.
“Emisije iz naših pogona predstavljaju samo 20 posto ukupnih emisija SO u zeničkoj kotlini. Kompanija kontinuirano radi na smanjenju emisija iz svojih pogona i tako će i nastaviti, ali svi moramo biti svjesni činjenice da dinamika ulaganja u projekte za zaštitu okoliša ovisi o održivosti firme, tržištu čelika u cijeloj Evropi i vrlo teškim vremenima“ pojašnjava Sivro.
Tokom istraživanja o ovoj temi, Balkan Diskurs je kreirao mini anketu u saradnji s projektom “Budi zelen“ iz Zenice kako bi se istražili ekološku svijest građana. Anketa je podijeljena preko nekoliko online portala. Učešće u anketi uzelo je 76 osoba (38 muškaraca i 38 žena).
Neka od pitanja i rezultati ankete:

author: Abdullah Kozlić


text:
Neosvještenost mladih – put ka ekološkoj degradaciji | Balkan Diskurs
Sara Velaga
21. jula, 2016.
U anketi sprovedenoj između 70 mladih o uzrocima onečišćenja, njih polovina baca staklene boce u smeće ne vodeći računa gdje će taj otpad završiti. Oko 92 posto njih to opravdava činjenicom da u blizini mjesta stanovanja nema dovoljno kontejnera za sve vrste otpada.
U anketi sprovedenoj između 70 mladih o uzrocima onečišćenja, njih polovina baca staklene boce u smeće ne vodeći računa gdje će taj otpad završiti. Oko 92 posto njih to opravdava činjenicom da u blizini mjesta stanovanja nema dovoljno kontejnera za sve vrste otpada.
Predsjednica Centra za životnu sredinu u Banja Luci, Nataša Crnković kazala je da je primjetna promjena o ekološkoj svijesti građana ali još uvijek nedovoljna.
“Nadležne institucije na svim nivoima vlasti u BiH se još uvijek ne bave ozbiljno i sistemski ekološkim pitanjima”, istakla je Crnković, naglasivši da nema dovoljno informacija o ekološkim pitanjima, te da su problemi i u finansiranju ukoliko nevladine organizacije rade na tome.
Ona je pomenula da su ispred Centra za životnu sredinu pokrenuli inicijativu za zaštitu zelene površine na mjestu gdje je planirana izgradnja crkve, te su zbog toga imali lavinu otpora. Dodaje i da su nastavili kampanju “Bitka za Sutjesku” koja se bori protiv plana izgradnje hidroelektrane na rijekama Sutjeska i Hrčavka.
Način kako se “Ekovizija” bori za životnu okolinu je mobilna aplikacija, preko koje građani mogu da fotografišu problem, uzmu koordinate i obilježe na mapi. Prema rječima voditelja projekta “Ekovizije”, Sanela Hodžića svi problemi koji se pošalju mobilnom aplikacijom su u jedinstvenoj bazi i obavljuju se na web stranici: ekovizija.ba
Ideja je nastala u okviru takmičenja Community Booster koji su organizovali DokuKino i Zašto ne, a podržala Američka ambasada u BiH. Ideja takmičenja je bila osigurati pobjednicima dovoljnu količinu finansijskih sredstava, ali i dovoljan broj treninga za uspješnu realizaciju projekata za poboljšanje života zajednice, u cilju jačanja saradnje između vlasti i građana, kako na državnom tako i na lokalnom nivou.
Prošle godine ”Ekovizija” je korištena u projektu ”Good water neighbors” koji je organizovao Centar za ekologiju i energiju Tuzla. Hodžić poručuje mladima da posvete više pažnje nauci kada je u pitanju ova tema i prate svjetske trendove.
Direktor javnog komunalnog preduzeća ”Čistoća i zelenilo” u Jajcu, Mensur Makić istaknuo je da su deponije prepune u ovoj opštini a da paljenje smeća predstavlja problem za okolinu. Makić naglašava da su građani nesavjesni prilikom odlaganje otpada i kao moguće rješenje vidi novčano sankcionisanje.
Iako je u pregovorima sa ekološkim organizacijama za postavljanje kontejnera za selektivni otpad, nije siguran koliko bi se građani odazvali reciklaži i da li bi bilo efekta. Prioriteti, prema njegovim rječima su deponije jer su postojeće prepune.
Rješenje ekoloških problema trebalo bi se odvijati sistematski a što bi podrazumjevalo i obrazovni sistem.
Oko 80 posto mladih koji su anketirani smatraju da ne znaju dovoljno o ovoj temi, a svjesni su da žive u sve više i više zagađenom okolišu. Bosna i Hercegovina posjeduje velika ekološka bogatstva, te je neophodno da mladi postanu odgovorniji i aktivniji u borbi za očuvanje okoliša, kako bi mogli nastaviti da uživaju u blagodatima prirode.

author: Sara Velaga


text:
Bagdad, Hronika opkoljenog grada | Balkan Diskurs
Louis Monroy Santander
22. jula, 2016.
Belgijski fotoreporter Laurent van der Stockt i francuski reporter Lucas Menget surađivali su na stvaranju filma ‘’Bagdad, Hronika opkoljenog grada’’, koji nam oslikava svakodnevna iskustva društvenih podjela u ratom razorenom Bagdadu.
Belgijski fotoreporter Laurent van der Stockt i francuski reporter Lucas Menget surađivali su na stvaranju filma ‘’Bagdad, Hronika opkoljenog grada’’, koji nam oslikava svakodnevna iskustva društvenih podjela u ratom razorenom Bagdadu.
Van der Stockt, kome su dodijeljene Novinarska nagrada Univerziteta Columbia i Pariz Match nagrada među ostalim priznanjima, posjeduje širok spektar iskustva u radu u konfliktnim područjima kao što su bivša Jugoslavija, Afganistan, Čečenija, Irak i Sirija. Menget, glavni urednik Francuskog TV programa I-Télé, u fokusu svog rada ima konflikte u Iraku, na Bliskom istoku i raznim regijama unutar Afrike, Azije i Južne Amerike.
Ova saradnja donosi izuzetno pronicljiv pogled na stvarnost Bagdada pod uticajem rata. Rezultat rada ”Bagdad, Hronika opkoljenog rata”, počinje osvrtom na porodični život u Bagdadu iz prve ruke gdje ono što je naizgled sasvim normalan porodični skup postaje mjesto gdje strahovi izlaze na vidjelo, a podjele i brige utiču na svakodnevni život Iračana. ”Ne vidim apsolutno ništa što nam može dati razlog da se nadamo”, objašnjava jedan od članova porodice opisujući kako je skoro poginuo od eksplozije auto-bombe u centru grada.
Film u nastavku istražuje društvene podjele koje u Iraku postoje kao posljedica međunarodne intervencije, civilnog rata između Sunita i Šita, i jačanja ISIL-a koje prijeti daljoj podjeli naroda Bagdada i građana Iraka uopšte.
Efekti kreirani pod dejstvom religijskog sektaštva, ISIL-ovog ekstremnog terorizma i načina na koji religija i politika utiču na društvene podjele u zemlji su isprepletano analizirane kroz objektive kamere Mengeta i Van der Stockta. Primjer uključuje pojavljivanje Zainab na ekranu, Iračke državljanke starije životne dobi, koja izražava zabrinutost povodom građanskog rata i terorizma u Iraku: ”Ovo je najgori period mog života. Svi Iračani pate. Ovo je gore od Iransko-iračkog rata”.
Jednako pronicljivi su i komentari Lucasa Mengeta nakon prikazivanja filma. Objasnio je kako najveći problem tokom snimanja nije bio pristup vladinim jedinicama pri pokrivanju ”video propagandnog rata” između Iračke vlade i ISIL-a, već dobijanje povjerenja i odobrenja Iračkih građana za ulazak u njihove živote i snimanje filma u njihovim domovima.
Kao stvarno etnografsko iskustvo, produkt Mengetovog i Van der Stocktovog pristupa svakodnevnom životu u Bagdadu otkriva bitne paralele sa mnogim postkonfliktnim problemima u Bosni i Hercegovini. Nostalgija za harmonijskom koegzistencijom iz prošlosti i prijateljskim odnosima među svim građanima, shvatanje načina na koji uključivanje religije i politike u živote ljudi ostavlja trajni uticaj, i hitno poziv za pomirenje društva su teme koje se isprepleću u filmu. Možda je posljednje spomenuto najbolje izraženo riječima Kassima, inžinjera, koji pred kamerama objašnjava kako uprkos postojanju zidova koji dijele grad, ostaje osjećaj jedinstva među ljudima u njegovom susjedstvu: ”Svi znaju ko su Suniti, a ko Šiti. To nije problem. Ovo je jedno od područja koje prakticira koegzistenciju bez problema”.
—
Film ‘’Bagdad, Hronika opkoljenog grada’’ premijerno je prikazan u sklopu 3. WARM Festivala. WARM Festival je održan u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organiziran u suradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti  savremenih konflikata.

author: Louis Monroy Santander


text:
Šta priprema priroda a šta čovjek – organski uzgoj u BiH | Balkan Diskurs
Edina Šahmanović
25. jula, 2016.
Ne tako davno bilo je besmisleno uopšte i pričati o ovome jer druge hrane nije ni bilo. Danas se trebamo zapitati koja hrana je organska, a koja ne jer se u odgovoru krije tajna zdravijeg života.
Ne tako davno bilo je besmisleno uopšte i pričati o ovome jer druge hrane nije ni bilo. Danas se trebamo zapitati koja hrana je organska, a koja ne jer se u odgovoru krije tajna zdravijeg života.
Nazivi “eko“, “bio“ ili “organska“ hrana koriste se za hranu proizvedenu po načelima ekološke proizvodnje. Nepobitna je činjenica da hrana koja je uzgojena neprirodnim putem sadrži više sintetskih pesticida, herbicida, fungicida i ostalih kemikalija. Iako je opći stav da se ti agensi koriste u nedovoljnim količinama da bi mogle naškoditi zdravlju, ipak postoje indicije o štetnom djelovanju.
Hajro Muris, vlasnik je organske farme u Lukavcu, za koju smatra da je rješenje s obzirom da smo prinuđeni da kupujemo hranu djeci koja se tretira sve više hemijskim sredstvima. Pojašnjava da im nije teško raditi organsku hranu, govoreći da je farma smještena na takvom mjestu gdje češće sretnu srnu ili zeca nego drugog čovjeka.
“Nije nam teško ovo raditi čak šta više uživamo u tome jer volimo biti u prirodi. Organska farma nije posao već život”, kazao je Muris, ističući da žive sto posto organski.
U skladu sa prirodom, živi Erna Okanović i njen otac Hazim, koji se bave prirodnim liječenjem, odnosno alternativnom medicinom.
“Sve što je izlječivo može se izliječiti vodom i biljkama. Dobar bunar pun svježe vode i livada puna ljekovitih biljaka najbolja je apoteka na svijetu“, ističe Erna.
Jedna stara narodna izreka kaže: “Za svaku bolest raste jedna biljka“, S tim se slaže i Erna, djevojka koja je svoje djetinjstvo i mlade dane provela u prirodi, proučavajući šta to njenom mladom organizmu odgovara.
“U suzbijanju bolesti alternativna medicina služi se brojnim načinima liječenja kako bi ojačala odbrambeni sistem organizma i ponovo uspostavila ravnotežu“, kazala je ona.
Prema njenim rječima, zaista je važno dovesti u ravnotežu um i tijelo.
“Svaki metar livade ili šume predstavlja jednu malu biljnu apoteku u kojoj se podižu lijekovi bez recepta, samo sa malo znanja i puno volje“, kazala je Erna.
Dvadesetogodišnja Mirha Jahić zna šta je organska hrana i svoje djetinjstvo je provela u malom selu pored Tuzle. Kako kaže, majka je uvijek učila kako da zasadi zelenu salatu i cveklu u svojoj maloj bašti.
Sjeća se Mirha kako se kao petogodišnja djevojčica radovala kada je njena mala bašta porasla i donijela plodove. “Mnogo je tu bilo sreće. Više sreće nego plodova jer sam i malo sjemena ubacila u zemlju“, sa sjetom priča Mirha.
“Odrasla sam u takvom okruženju gdje sam imala priliku dane provoditi u prirodi, jesti zdravu hranu, piti domaće kravlje ili kozije mlijeko, a ono najdraže bilo mi je ući u maminu baštu i ubrati jedan paradajz pa ga onako neopranog pojesti. Čist je, mamina je to bašta“, pojašnjava ona.
Organska kontrola “OK“ je bosansko-hercegovačka organizacija za certifikaciju koja je razvila program certifikacije i OK standarde za organsku proizvodnju i preradu u skladu sa kojima implementira program certifikacije.
“Certifikat omogućava proizvođaču prepoznatljivost i bolji plasman proizvoda na domaćem i međunarodnom tržištu. Organska certifikacija je garant primjene i poštivanja standarda za organsku proizvodnju. Certifikat, uz uvjet da je validan i izdat od akreditovanog certifikacijskog tijela, odvaja pravog organskog proizvođača od nelojane konkurencije i samozvanih organskih proizvođača“, ističe Bernisa Klepo iz Organizacije “OK“.
Potrebno je određeno vrijeme za konverziju kako bi određeni proizvod dobio certifikat. Postoji čitav set pravila za organsku proizvodnju koji se mora ispoštovati određeni period kako bi certificiranje bilo uspješno.
“Biljni proizvodi iz jednogodišnje proizvodnje, zatim pašnjaci i livade će se smatrati organskim nakon perioda konverzije (prelaznog perioda) od dvije godine. Za višegodišnje kulture zahtjeva se period konverzije od najmanje tri godine. Za certifikaciju samoniklog ljekobilja i šumskih plodova nije potreban period konverzije“, dodaje Klepo.
Zavisno od konkretnih uvjeta, ovaj period može biti skraćen ili produžen. Tako u slučaju kada poljoprivredne površine koje nisu bile tretirane proizvodima koji nisu odobreni za organsku proizvodnju, proizvođač može zatražiti retroaktivno priznanje perioda konverzije uz dostavljanje odgovarajućih dokaza na temelju kojih se može utvrditi da su traženi uvjeti bili ispunjeni u razdoblju od najmanje tri godine.
Bosna i Hercegovina raspolaže sa preko 1.5 milion hektara obradivog zemljišta, čije je zemljište najvećim dijelom nekontaminirano, što predstavlja veliku pogodnost za zasnivanje održive organske poljoprivrednje proizvodnje.

author: Edina Šahmanović


text:
Put do efektivnije zaštite okoliša u Varešu | Balkan Diskurs
Zlatan Likić
8. augusta, 2016.
Ekološko stanje općine Vareš nije na zadovoljavajućem nivou, jer i pored akcija čišćenja građani se vraćaju navici odlaganja smeća na novo-očišćenim lokacijama
Ekološko stanje općine Vareš nije na zadovoljavajućem nivou, jer i pored akcija čišćenja građani se vraćaju navici odlaganja smeća na novo-očišćenim lokacijama.
Boško Andrić, viši referent za projektna pitanja općine Vareš, kazao je da postoje zakonska pitanja ali i pitanja opće kulture građana kada govorimo o ekologiji. Uz to, Vareš se suočava i sa problemom gradske deponije.
“Otvorena gradska deponija je najveći problem. Postojala je jedna u Brezi, ali se više ne koristi. Otvorene deponije imaju karakter divljih deponija. Ljudi mogu doći, čačkati po smeću, ptice i životinje to raznose. Dolazi do nekih prirodnih procesa, stvaraju se biljne i životinjske materije. One kasnije trunu i to se isparava“, navodi Andrić.
Planom o upravljanju otpadom, kako je kazao Andrić, predviđeno je da se gradska deponija u Varešu zatrpa i sanira a da se od željezare izuzme zemljište i napravi nova. Kao problem javlja se novac.
Andrić pojašnjava da je napravljen plan da se, na prvom mjestu, otpad odvoji i sortira – od kojeg se jedan dio reciklira a drugi vozi na deponiju. “To je ono čemu stremi cijeli svijet“, dodao je on.
Pojasnio je da je Vareš prošle godine dobio između 15 i 20 kontejnera i kamion za prikupljanje komunalnog otpada.
Za sanaciju deponije, prema riječima Andrića, potrebna su višemilionska sredstva a resorno ministarstvo daje do 50.000 maraka.
“Najviše se posla obavilo kod jezera Veovača, lokacije bivšeg rudnika Energoinvesta. Preko projekta Japanske razvojne agencije smo ispitali opasnost jezera, to jeste mulja. Taj projekt je pokazao da na lokalitetu Veovače postoji ekološka crna točka, što znači da u mulju postoje otrovne materije. Ako bi se izlilo moglo bi potopiti Brezu, cijeli sliv rijeke Bosne“, pojašnjava Andrić.
Jedna od članica vareškog odreda izviđača, Emina Sarajlić, koja u slobodno vrijeme volontira i u udruzi Narko Ne, kaže da mladi nisu izuzetno pažljivi ali ni izuzetno nemarni.
“U gradu možemo često vidjeti da netko baca papiriće na ulici. Do sada nisam vidjela grupu da je provela dan u zelenilu a da poslije toga nije pokupila smeće iza sebe, ako znaju da čistači tu neće doći. Mislim da su za to loše ekološko stanje zaslužni pojedinci, nevezano za starosnu dob, koji, nažalost, ovdje nisu rijetka pojava“, dodaje Sarajlić.
Sarajlić također ističe da postoji jedna rijeka koja teče sredinom grada, a u nju se ulijeva kanalizacija. Smeće sa ceste se redovno otklanja. Međutim, dok ulični čistači ne obave svoj dio posla, nakupe se gomile i gomile. Čak ni kante za smeće ne postoje u svakom dijelu grada jer su mnoge uništene i, nažalost, nikad zamijenjene. Smeće se često odlaže u šumu, što je još najtužnije od svega, budući da Vareš ima prirodu kakvu bi ostatak svijeta mogao samo poželjeti.
Jedna od osnivačica vareškog odreda izviđača “Zvijezda“, Božidarka Dodik, ističe da je nevjerojatno koliko deponija smeća ima u okolini Vareša za koje građani i ne znaju.
“Već dvije godine zaredom, u proljeće, provodimo akciju čišćenja grada pod nazivom Izviđači Vareša svom gradu. Svaki put smo zvali građane da se priključe, ali vrlo malo ih je učestvovalo. Uglavnom su to neki od roditelja članova odreda ili prijatelji odreda“, kaže Dodik.
Dodik je 2012. godine, u suradnji sa još nekoliko građana i građanki Vareša, organizirala Let's Do It akciju čišćenja grada.
“Nismo imali nikakvu financijsku podršku u početku rada, nego smo donacije prikupljali od građana Vareša ovdje i u inostranstvu, kako bismo kupili rukavice, vreće, sendviče i sokove za učesnike. Na sam dan akcije provedeno je niz sinkroniziranih aktivnosti na različitim mjestima u općini – tamo gdje su mještani pokazali interes. Odziv je bio relativno dobar. Učestvovalo je 500-600 građana“, ističe Dodik.
Ona navodi da se ovakve akcije mogu ponoviti, i to potvrđuju upravo rezultati ove grupe entuzijasta.
“Tužno je što su na neke lokacije koje smo očistili ljudi jednostavno nastavili da bacaju smeće, pa je i to djelomično odgovor na pitanje o ekološkoj osviještenosti“, smatra Dodik.
“Mladi još uvijek ne pridaju dovoljno pažnje ekologiji i zaštiti životne sredine“, smatra Sonja Ružić, članica odreda izviđača.
Ona dalje ističe i da mladi ne razmišljaju o sljedećim generacijama, o zagađenosti grada, smanjenju pitke vode. Ružić dodaje da je jedina sreća u nesreći što Vareš više nema nikakvih fabrika koje bi dodatno zagađivale zrak i okolinu.

author: Zlatan Likić


text:
Watani - Moja domovina: Dječji pogled na ratom razorenu Siriju | Balkan Diskurs
Neira Kadić
2. septembra, 2016.
Pored izuzetne ranjivosti, u isto vrijeme sam primijetio visok nivo fleksibilnosti djece u Siriji i odlučio da želim ispričati priču o djeci uhvaćenoj u krizi na jedan veoma promišljen i dugometražni način.
“Pored izuzetne ranjivosti, u isto vrijeme sam primijetio visok nivo fleksibilnosti djece u Siriji i odlučio da želim ispričati priču o djeci uhvaćenoj u krizi na jedan veoma promišljen i dugometražni način.”– Marcel Mettelsiefen, režiser filma Watani – Moja Domovina –
Marcel Mettelsiefen je prije nego je počeo da radi kao novinar radio kao ljekar i posjeduje širok spektar radnog iskustva u konfliktnim zonama uključujući Izrael, Haiti, Afganistan, Libiju i Egipat. Njegovo iskustvo u Siriji ističe se intimnijom pričom koju nam Mettelsiefen donosi kroz objektiv najmlađeg dijela populacije uključenog u konflikt: djece.
Priča o Siriji uzastopno nam je predstavljena iz više različitih uglova, kako od strane onih direktno uključenih u strahovita zbivanja tako i onih izvan njih. Ipak, kao što je slučaj sa mnogim drugim pričama baziranim na konfliktima—ugao koji je nedovoljno zastupljen obuhvata dječji pogled na distopiju u kojoj žive.
Upravo iz tog razloga, Watani otvara potpuno novu perspektivu na rat, perspektivu koja zahtijeva dalje istraživanje. Radi se o priči koja ljudskoj patnji daje lice i personalizira je, dajući nam priliku da upoznamo porodice koje proživljavaju užase rata i da ih bolje razumijemo. Watani nam predstavlja ratnu zonu kao mjesto gdje dječje igre uključuju imitiranje vojnika ISIL-a i pomaganje ocu pri sastavljanju eksplozivnih sredstava. Mettelsiefen oslikava izuzetno bolnu stranu rata, gdje se realnost miješa sa dječjim razumijevanjem iste, stvarajući bezazlenu interpretaciju rata zamagljenu sukobom sa stvarnosti. Ovo je realnost u kojoj Mohammed (12) – jedno od djece u Mettelsiefenovoj priči o Siriji – kaže da ako ikad sretne Bashar al-Assada radije bi postao ”Hitler” i podvrgnuo al-Assada mučenju nego ga pustio da umre laganom smrću.
Kako je Mettelsiefen dalje zabilježio, grad Aleppo—gdje su antirežimski aktivisti Abu Ali i njegova žena Hala ostali da se bore – postao je igralište za Alijevo četvoro djece koja žive pod jakim uticajem rata i prolaze kroz značajne promjene. Ova djeca trče ulicama ratom razorenog Aleppa, uče jedni druge da čitaju i pišu i raspoznaju tipove mina po specifičnim zvucima eksplozije. Jedino što štiti njihovo razrušeno djetinjstvo je visoka doza sirupa protiv kašlja koja im pomaže spavati noću u vrijeme eksplozija.
U rasponu od tri godine koje je Mettelsiefen proveo radeći na ovom filmu, Sara (4), Farah (7), Helen (10), Mohammed (12) i njihova majka moraju da se nose i sa otmicom oca, Abu Alija. Nakon toga, počinju novi život kao izbjeglice u Njemačkoj.
Mettelsiefen ističe da način na koji je Abu Alijeva porodica izbjegla u Njemačku prolazeći kroz Tursku nije užasavajući kad isti uporedimo sa situacijom mnogih Sirijaca koji su pokušali napustiti Siriju i pronaći sklonište drugdje. Ovo se pokazuje kao tačno znajući da je porodici, čiji život pratimo kroz 82 minute filma, obezbijeđen dom i da nisu ostavljeni bez ikakvih prihoda što je čest slučaj danas, uzimajući u obzir sve gore stanje po pitanju izbjegličke krize.
Dolazeći do ovog dijela, divno je vidjeti kako u životu četvoro djece dolazi do pozitivnih promjena, i kako se njihov život u Njemačkoj normalizuje u posljednjem dijelu filma. Ipak, još uvijek pokazuju jasne znake proživljenog konflikta; još uvijek praktikuju iste nasilne igre, podijeljeni su između sirijskog identiteta i prilagođavanja novoj zajednici, i ističu kako im Aleppo nedostaje iako ga se sjećaju pod konstantnim bombardovanjem. Nedostaje im domovina. Ova djeca žive u konstantnom strahu da će tijelo njihovog oca biti pronađeno i identificirano. U isto vrijeme, njihov panični strah kad vide i čuju avion u mirnom okruženju služi kao podsjetnik drugačije realnosti koja postoji u njihovim umovima.
Watani, dakle, nije jednostrana priča o tragediji ili nadi. Watani je priča o dječjem pogledu na rat i kao takva uključuje gubitke, nesporazume i bitne promjene. Radi se o realnosti izbjegličke porodice koja se još uvijek nada povratku oca. Ovo je priča o izgubljenoj domovini.
—-
Film “Watani – Moja Domovina’’ premijerno je prikazan u okviru Trećeg WARM Festivala. WARM Festival je održan u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organizovan u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.
[1]Taddonio, Patrice. “Syria Changed My Life:” An Interview with Marcel Mettelsiefen. PBS.org, Frontline. April 19. 2016.
“Syria Changed My Life:” An Interview with Marcel Mettelsiefen
“Syria Changed My Life:” An Interview with Marcel Mettelsiefen

created: 2. septembra, 2016.

author: Neira Kadić


text:
Islamofobija narušava perspektive mladih | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
12. septembra, 2016.
Islamofobija, kao problem savremenog društva, nažalost poprima epidemiološke odlike. Njen utjecaj je širok ali najkrucijalniji i najteži za mlade ljude.
Islamofobija, kao problem savremenog društva, nažalost poprima epidemiološke odlike. Njen utjecaj je širok ali najkrucijalniji i najteži za mlade ljude.
Jennine Swan, 22-godišnjakinja živi u New Yorku (Sjedinjene Američke Države). Hidžab je počela nositi neposredno nakon 11. septembra, terorističkog akta u njenom gradu. Prisjećajući se prvih susreta sa islamofobijom kazala je: “Gurali su me, pljuvali i govorili da se vratim u svoju zemlju’’.
Iako ne poriče kako se svakodnevno susreće sa izazovima, Jennine je odlučna i ne dozvoljava da njena religija bude prepreka pri ostvarenju životnih ciljeva i ambicija. Naglašava kako takav stav nije univerzalan, te poznaje mnoge mlade, naročito žene koji ograničavaju sebe i žrtvuju svoje ciljeve jer su isti puno teže dostižni zato što su Muslimani.
Jennine ističe kako su napadi u Parizu ali i komentari američkog političara Donalda Trumpa tokom trenutne izborne kampanje prouzrokovali ponovnu eskalaciju netrpeljivosti prema Muslimanima u New Yorku.
Da netrpeljivost nije isključivo vezana za taj grad, potvrđuje Mohammad Usman Zia, 25-godišnjak, porijeklom iz Saudijske Arabije koji trenutno živi i studira na Oxfordu. Sa nepunih 12 godina, dolaskom u Ameriku, u ruralne dijelove savezne države Kentucky susreo se prvi put sa islamofobijom. Susreo se sa izolacijom i diskriminacijom u školi, što je prouzrokovalo bijes, depresiju i sklonost nasilju. Utjehu je našao trenirajući američki fudbal.
‘’Ubrzo mi je postalo jasno da niko ne očekuje da se jedan Musliman i stranac može naći na startnim pozicijama. Prvi treninzi su bili tokom trajanja Ramazanskog posta i tada sam balansirao najteže fizičke i društvene udarce’’, kazao je Mohammad.
Napornim treniranjem ušao je u prvu postavu školskog tima, zadobio prijatelje i počeo dobijati osjećaj vlastitog identiteta. Nedugo nakon toga Mohammad i njegova porodica su bili prisiljeni da se vrate u Pakistan, gdje je ponovo doživio isti scenarij socijalne ekskluzije. Iako je zakonski bio državljanin Pakistana, jer mu je majka rođena u Pakistanu, njegova veza sa Amerikom i drugim učenicima je bila dovoljan razlog da ga odbace i gledaju kao neprijatelja. Mohammad je tad imao 14 godina.
Danas, na izazove koje je prošao u mlađim danima i koje prolazi i dalje svakodnevno gleda na drugačiji način.
‘’Fluidnost identiteta je najvažnija. Ja sam Amerikanac isto koliko sam Musliman i Afganistanac i Pakistanac. Godinama sam se borio pokušavajući da definišem svoj identitet dok nisam shvatio da nema definiciju i obuhvata raznovrstan niz karakteristika koje nas definišu kao ispunjene i dinamične osobe koje ne mogu i koje ne treba ograničiti na jednu riječ”, kazao je Mohammad.
Saim Saeed, 25–godišnjak iz Pakistana odavno se prestao pravdati ljudima zbog svoje religije. Iako se sam ne identificira kao Musliman, zbog svog porijekla i izgleda često se suočava sa islamofobijom koju doživljava kao standardni oblik rasizma. Ipak, kako živi u muslimanskoj zemlji, okružen je drugačijim raspravama i debatama.
”U Pakistanu se priča o tome ko je uistinu Musliman, a društvo je izuzetno negativno nastrojeno prema vjerskim manjinama Kršćanima i Hindusima“, pojašnjava Saim.
Smatra da se mladi pridružuju radikalnim pokretima iz mnogo razloga, ali kao jedan od osnovnih navodi ponos i dostojanstvo. Pakistan kao država se na svjetskoj sceni rutinski ponižava i gleda s visoka.
“Naša kolonijalna istorija samo pojačava to poniženje. Religiozna desnica ima neproporcionalnu moć u pakistanskom društvu, i oni utiču na oblikovanje društva i ponašanje ljudi. Država je pomogla ovoj radikalizaciji, tako da postoji čitav sistem škola, medresa, CD-ova i videa koji propovjedaju radikalizam” kazao je Saim.
Nedavni teroristički napadi u Parizu, prema njemu su samo pomogli da Muslimani iz Pakistana budu još više neprijateljski nastrojeni prema Zapadu.
Za razliku od Saima, Parisa Elah-Madadzahed, 29-godišnjakinja živi u Holandiji. Reakcija na napade u Parizu, prema njenim riječima, svela se na otvoreno ispoljavanje islamofobije. Kaže da je njoj lično postalo očigledno da su se ljudi prije ustručavali da kažu svoje iskreno mišljenje.
“Dešavanja u Parizu su navela ljude da budu otvoreniji i direktniji u formulisanju svojih osjećanja prema Muslimanima.” dodaje Parisa.
Parisa ne nosi hidžab, tako da je na prvi pogled ljudi ne percipiraju kao Muslimanku. Ipak, kad god spomene da je porijeklom iz Irana svjesna je da će slijediti pitanje da li je Muslimanka. Sa takvim pitanjima se često morala nositi, pogotovo dok je pohađala srednju školu.
Tasniem Anwar 23-godišnja koja nosi hidžab od srednje škole se nosi sa incidentima.
‘’Jedna od nastavnica u srednjoj školi (ne u mojoj školi) mi je rekla da je razgovala sa mnogo pokrivenih djevojaka i da, sve dok nosim hidžab, nikada neću uspjeti i ostvariti svoje ambicije’’, kazala je Tasniem, koja za holandsko društvo kaže da je samo prividno liberalno.
Parisa i Tasniem kažu da se u stvarnosti Muslimani susreću sa islamofobijom, stereotipima i odbijanjem. Diskriminacija prema Muslimanima je izuzetno izražena u svim segmentima društva od odlaska na intervju za posao, do gradnje džamija pa sve do pitanja izbjeglica.
Svojim vršnjacima širom svijeta, Tasniem poručuje: ‘’Mladi ljudi, bez obzira na boju kože, treba da preduzmu odgovornost i promjene sistem koji stvara neravnopravnost u društvu. Jedini način za ovo jeste kreiranje inkluzivnijeg društva u kojem će ljudi biti oslobođeni predrasuda i stereotipa. Mladim ljudima druge boje kože poručujem: preuzmite svoje mjesto. Ne opraštajte moćnicima. Jedini način da promjenimo nešto jeste da ih natjeramo da nas saslušaju.’’
Diskriminacija može biti suptilna ali to je ne čini ništa manje ozbiljnom. Svi naši sagovornici se slažu da se rasizam danas javlja u mnogim oblicima i da Muslimani nisu jedina pogođena grupa, ali da smo svi kao građani svijeta odgovorni za zaustavljanje i prevenciju istog.

created: 12. septembra, 2016.

author: Lejla Bečar


text:
Zagrljeni brdima: Nada i očaj u Sarajevu | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. septembra, 2016.
Opsada Sarajeva je trajala 44 mjeseca. Tokom 1425 dana Sarajlije su prvo bili pod okupacijom Jugoslovenske Narodne Armije, a zatim Armije Republike Srpske. Nezavisnost je imala svoju cijenu u najdužoj opsadi glavnog grada u historiji modernog ratovanja.
Opsada Sarajeva je trajala 44 mjeseca. Tokom 1425 dana Sarajlije su prvo bili pod okupacijom Jugoslovenske Narodne Armije, a zatim Armije Republike Srpske. Nezavisnost je imala svoju cijenu u najdužoj opsadi glavnog grada u historiji modernog ratovanja.
Fotografije: Hanieh Khosroshahi
Skoro 14 hiljada (13952) ljudi je ubijeno tokom opsade, a više od trećine (5434) su bili civili. Uz nestašicu hrane, ljudi su rizikovali svoje živote idući s kraja na kraj grada po osnovne potrepštine kao što je voda. Tri i po godine su se stanovnici Sarajeva krili u podrumima, prelijetali preko ulica, i živjeli u strahu od pogibije. Bez izlaza, rat je postao njihova stvarnost.
Osim ljudskih žrtava rata, oštećeno je samo jezgro grada. Dok su hiljade izbjeglica bježale iz Sarajeva, doseljavali su se mnogi Srbi, rušeći multietničku ravnotežu koju je ovaj grad imao ranije (međutim, postotak Srba u Sarajevu je drastično opao od ranih 1990-ih).
Etničke podjele i tenzije su i dalje rasprostranjene u Sarajevu, ostaci rata i patnje se i dalje nalaze svuda, a stopa nezaposlenosti je 43 posto.
Uprkos svojim problemima, Sarajevo je primjer opstanka i otpora, ali, najvažnije od svega, ono je simbol mira i multikulturalne integracije. Glavne svjetske religije su stoljećima zajedno živjele u Sarajevu, čineći ga svijetlim primjerom vjerske raznolikosti i tolerancije.
Duga tradicija sarajevske etničke tolerancije se može vidjeti u presjeku tri konstitutivne grupe: Bošnjaka (Muslimana), Srba (Pravoslavaca) i Hrvata (Katolika). Tokom 44 mjeseca blokade, osjećaj jedinstva i zajedništva je bio snažan među svim Sarajlijama u glavnom gradu.
Sarajevo se nalazi na dnu doline, zagrljeno okolnim brdima. Zbog visokog broja žrtava koje je odnio rat, sarajevske zelene površine su korištene kao groblja. Improvizovana groblja se nalaze svuda po gradu, od parkova do stadiona, ali najviše na brdima.
Možda se istinska srž Sarajeva, njegovi paradoksi i snažni kontrasti, najbolje vidi kroz njegova brda. U brdima se rađa suštinsko jezgro Sarajeva. Uprkos svojoj ljepoti, brda evociraju sjećanja na rat, kada su na njima tokom opsade bili položaji srpskih snajpera. Danas brda obilježavaju živote izgubljene u ratu 90ih, ali na njima također žive porodice, na njih bježe mlađe generacije da izbjegnu gužvu doline, na njima se nalaze prijatelji da popiju kafu, i sastaju se parovi da se opuste, zagrle, i gledaju zalazak sunca.
Ovaj grad, sa svojih 400 000 stanovnika, ponovo je veseo, energičan i ležeran glavni grad.
Sarajevo je mjesto gdje se dešava pomirenje. Stanovnici Sarajeva su dugo vremena ujedinjeni u svojoj kulturnoj raznolikosti i ta zajednička baština u sebi sadrži svetu historijsku vezu koja spaja grad u cjelinu. Rat je bio pokušaj da se ta veza uništi. Danas, Sarajevo stoji kao grad koji je preživio rat protiv podjela.
Brda odaju počast i prisjećaju se onih kojih već odavno nema, ali također daju nadu dolini ispod njih. Uprkos ideji da Sarajlije moraju nastaviti dalje, brda su stalni podsjetnik patnje kroz koju je ovaj grad prošao.

created: 28. septembra, 2016.


text:
Poziv na razumijevanje | Balkan Diskurs
Bridget Granger
14. oktobra, 2016.
U petak, 1. jula 2016. godine, WARM Fondacija je, u partnerstvu s Amnesty International-om, organizivala konferenciju tokom trećeg WARM Festivala u Sarajevu pod nazivom “Civili uhvaćeni između Džihadizma i državne represije: rušenje mitova”.
U petak, 1. jula 2016. godine, WARM Fondacija je, u partnerstvu s Amnesty International-om, organizivala konferenciju tokom trećeg WARM Festivala u Sarajevu pod nazivom,,Civili uhvaćeni između Džihadizma i državne represije: rušenje mitova’’. Posjetioci konferencije imali su priliku da prate izlaganje pet poznatih panelista: Cécile Hennion (novinarka Le Monde-a), Donatella Rovera (viši savjetnik Amnesty International-a za odgovore na krizne situacije), Sean McAllister (režiser dokumentarnih filmova), Andrew Quilty (fotograf) i Manoocher Deghati (fotograf).
Konferencija je otvorena kratkim uvodom informacijama na temu trenutne kategorizacije džihadizma, uključujući probleme s kojima se trenutno suočavaju hiljade građana u nacijama sa značajnim prisustvom istog – naročito u Siriji, Jemenu i Afganistanu.
Zapadnjački akademici počeli su s upotrebom termina,,džihadizam’’ u 1990-im, u pokušaju razgraničavanja između nasilnog i nenasilnog Sunni ekstremizma. Danas je ovaj pojam obavijen stigmom i stereotipima, i novinarka Le Monde-a Cécile Hennion objasnila je kako mnogi izvode preuranjene zaključke o džihadistima bez da uzimaju u obzir društvene, političke, i ekonomske faktore koji su možda igrali ulogu u njihovoj odluci da postanu džihadisti. Ona smatra da je vrlo malo truda uloženo od strane medija, pogotovo na Zapadu, u cilju razumijevanja razloga zbog kojih se pojedinci priključuju grupama kao što je ISIL.
U Siriji, građani žive u kontinuiranom strahu od opasnosti i teških gubitaka. U kratkom periodu od 2012. do 2013. godine, grad Aleppo je od miroljubivog, nenasilnog okruženja postao lokacija okarakterisana nasiljem i uništenjem kompletnih naselja. Državna represija i nesigurnost pod vlašću Bashar Al-Assada dva su izvora koja se vežu uz porast džihadizma u Siriji. Hennion je komentarisala i način na koji mediji pokrivaju rat u Siriji i izrazila svoje razočarenje u tendenciji za pokrivanjem i akcentiranjem događaja kao što su pojedinačne otmice djece umjesto isporučenja vijesti o hiljadama ubijenih građana Sirije.
Jemen je još jedna zemlja spomenuta u kontekstu oskudne količine medijskog pokroviteljstva, i konflikt u Jemenu često se smatra,,zaboravljenim ratom.’’ Tokom konferencije, spomenuto je da su žrtve u Jemenu prečesto djeca i da je broj djece-vojnika u porastu širom regije. Dio problema proizilazi iz nedostatka resursa i prilika koje se pružaju porodicama u Jemenu. Ovaj tip ekonomskog beznađa također je identificiran kao jedan od faktora povezanih sa porastom podrške džihadskim grupama.
Fotoreporter Andrew Quilty pričao je o svom iskustvu u Afganistanu, izuzetno osiromašenim uvjetima, i načinu na koji se građani moraju nositi sa konstantim režimskim promjenama.
,,Afganistanci su jako umorni od konflikta, i podržat će bilo šta i bilo koga u cilju preživljavanja na svakodnevnoj bazi,” objasnio je Quilty. Obećana sigurnost i bezbijednost još jedan su od razloga iz kojih građani pristaju slijediti grupe poput ISIL-a, ili korumpirane vladine režime.
Privodeći raspravu kraju, mnogi učesnici konferencije su pozivali na globalnu svijest i razumijevanje razloga zbog kojih pojedinci postaju džihadisti i/ili donose odluku o priključivanju ekstremističkim grupama. Po riječima Sun Tzu,,,Ukoliko želite upoznati svog neprijatelja, morate postati neprijatelj,” što u slučaju sa dihadžistima i nasilnim ekstremističkim grupama znači suosjećati i poistovjetiti se s mnoštvom teških uvjeta i prepreka s kojima se građani Sirije, Jemena, Afganistana i mnogih drugih nacija suočavaju na dnevnoj bazi. Ako se okolnosti i faktori unutar kojih se promovira ideologija džihadizma mogu ublažiti, moguće je sprečavanje dosega i uspjeha koji grupe poput ISIL-a posjeduju.
—
Treći WARM Festival je održan je u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organizovan od strane WARM Fondacije, u saradnji s Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI), WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.

author: Bridget Granger


text:
“Bez imena”: Ratni arhiv Enrika Dagnina | Balkan Diskurs
Laura Feehs
18. oktobra, 2016.
Fotografski rad Enrika Dagnina donosi nam priču o konfliktu. Najčešće, ovakve priče su teške za prenijeti, teške za posmatrati, i teške za razumjeti. Intervju sa Dagninom daje nam uvid u njegovu fotoreportersku karijeru i izložbu, ”Bez imena” (”Untitled”).
Fotografski rad Enrika Dagnina donosi nam priču o konfliktu. Najčešće, ovakve priče su teške za prenijeti, teške za posmatrati, i teške za razumjeti. Radi se o ratnim pričama, o zvjerskim postupcima protiv čovječnosti od strane ljudskog roda. Kroz dokumentovanje i realizaciju ovih narativa, Dagnino takođe dijeli priče o sebi kroz privatne radove iz svog studija. Intervju sa Dagninom daje nam uvid u njegovu fotoreportersku karijeru i izložbu, ”Bez imena” (”Untitled”).
Pišu: Laura Feehs & Anna Bianca Roach, pripravnice Centra za postkonfliktna istraživanja iz Sarajeva
Atuelna izložba fotografija Enrika Dagnina, Bez imena, nudi nam uvid u ljudskost umjetnika, skrivenu iza objavljenih fotografija. Ova samostalna izložba predstavljena na WARM Festivalu u Sarajevu 2016. godine, zaviruje u njegovo iskustvo proživljeno kroz polje ratnog fotonovinarstva, i njegov pokušaj da izmiri i ujedini svoj profesionalni život sa životom kući, u studiju u Francuskoj (Pariz). Sirova, nefiltrirana, i duboko cinična, Bez imena je izložba o samom Dagninu više nego o događajima koje tematski pokriva, i prikazuje intenzivne nemire sa kojima se umjetnik suočava.
Prije otvaranja izložbe, Dagnino je pričao o integrisanju fotografije u njegov život – ključnom trenutku koji ga je usmjerio ka fotonovinarskoj karijeri s ratnom tematikom. Uz jutarnji espresso u Meeting Point-u u Sarajevu, 29. juna, pričao nam je o svojoj ranijoj borbi s pisanjem i nemogućnošću da uspije u konverzaciji sa ljudima, ali objašnjava da mu je fotografija dala platformu preko koje slobodno komunicira, glas koji drugi mogu čuti. Kao osamnaestogodišnjaku, prijatelj mu je u ruke dao kameru, tako bez prethodne namjere transformirajući Dagninovu mogućnost komuniciranja sa svijetom.
Pad Berlinskog zida označio je početak Dagninovog kontinuiranog putovanja poljem dokumentiranja konflikata. U to vrijeme, adrenalin koji je iskusio snimajući historiju značajnije ga je privukao ovom polju. Dok lista uspomene vremena provedenog na Balkanu, kroz smijeh se prisjeća svoje kasnonoćne navigacije ulicama Sarajeva, gdje je morao praviti pauze tokom eksplozija minobacača i onda nastavljati trčanje. ”Razlog tome nisu bile fotografije”, napominje Dagnino. ”Očajnički smo željeli pizzu s druge strane grada, tako da smo trčali kroz paljbu da dođemo do iste!”
Dagnino se našao u Vukovaru, u Hrvatskoj tokom tromjesečne opsade grada 1991. godine. ”Vukovar je bio Berlinski zid mog života,” svečano je izjavio. ”Izgubio sam nadu. Saznanje da su ljudi sposobni uraditi stvari koje sam vidio čine sve mogućim. Mi smo sposobni na sve.” Dagnino dalje priča o svom osjećaju krivnje – indirektne odgovornosti – spominjući da mi, ljudska vrsta, doprinosimo nasilju. ”Mi smo dio istog čovječanstva”, rekao je, sugerišući da smo svi u određenoj mjeri krivi za ratni barbarizam.
U pokušaju shvatanja ove stvarnosti, Dagnino je utjehu pronašao u svom kućnom ateljeu gdje skicira, piše i povlači se na određeni period vremena. Djela uključena u njegovu aktuelnu izložbu pomažu pri objašnjenju dihotomije ”života u dva različita svijeta”. Dagninova izložba Bez Imena posebno je upečatljiva zbog osjećaja neopisive ranjivosti i intimnosti koju budi u publici.
Izložba, koja je mjesto našla u jednoj od zgrada iz austrougarskog perioda u Sarajevu, sastoji se iz dva dijela. Polovina prostora posvećena je izložbi radova, gdje se nalaze neke od Dagninovih najboljih fotografija. Druga polovina – više ličan i upečatljiv dio izložbe – je soba koju pronalazimo u namjerno izazvanom haosu, s replikom njegovog radnog stola i zidnih dekoracija ispunjenih ličnim stvarima ostavljajući posjetioce da kroz iste prolaze i preturaju sami.
Izložba takođe ostavlja publiku sa osjećajem voajerizma: Dagninovi dnevnici otkrivaju konverzacije s partnericom i voljenima, duboko lične podatke o njegovim putovanjima, stranice i stranice sirovog, visceralnog bola i tuge. Interesantno, takođe je zabilježio da ”[konfliktne zone] su jedino mjesto gdje se osjećam dobro. Osjećam se dobro s ljudima. Osjećam se dobro sa samim sobom.”
U zbrci njegovih egzistencijalnih misli o konfliktu i ličnih odnosa nalazimo i bezbrižnije dijelove. Usred njegove memorabilije, publika takođe pronalazi Dagninove press akreditacije, kreditne kartice, i pornografiju. ‘’Ovo je moj radni sto,’’ izjavljuje on, nakon što smo ga pitali zašto je izabrao da se izrazi na ovaj način kroz izložbu Bez Imena. ‘’Već sam ovo jednom radio [u Parizu]- ali ovog puta, izložba je manja. Drugačije je.”
Ispunjena Dagninovim grubim pogledom na realnost i karakterističnom mješavinom cinizma i drskosti, izložba Bez Imena stvara intenzivan ambijent memorijalnog egzorcizma. Daje nam osjećaj deklaracije slobode osvojene po prevelikoj cijeni – možda iz reporterske dužnosti, možda zbog psiholoških efekata koje je ova dužnost imala na njega, a možda zbog same publike.
Kroz svoj nevjerovatno hrabar iskaz ranjivosti gdje svoje unutrašnje lično isustvo dijeli skupa s profesionalnim radom, Dagnino težinu svoje karijere prebacuje na publiku, razbijajući klasično fotoreportersko razmetanje hrabrošću. Da li izložba u konačnici postoji za njega, za njegovu publiku ili za neku treću stranu ostaje nejasno: ipak, ista dekonstruiše često romantizirani reporterski doživljaj rata želeći demonstrirati da ”van nasilja, postoji priča. Ljudska priča.”
—
Treći WARM Festival je održan u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organiziran u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.

author: Laura Feehs


text:
Žrtve rata nevidljive i u miru | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
26. oktobra, 2016.
“Nisam ni u jednom momentu osjetila da su mi dali podršku, da su me žalili, da kažu: ‘Žao mi je’. Ne! Nego sam čak čula da su govorili ‘Šta je tražila to je i dobila’. To boli”.
“Da sam ostala tu, u Bosni, ne bih imala ni iole normalan život“, kazala je M.R. koja je silovana tokom ratnih dešavanja. Prestankom sukoba napustila je Bosnu i Hercegovinu. Mužu je rekla šta je preživjela ali djetetu nije. “To ne bih mogla ni za dva života a ne u ovom jednom“, kazala je M.R., zatraživši da joj ne otkrivamo identitet.
“Danas radim, imam život, sa strane biste rekli stabilan ali ja nisam ona ista osoba. Obilježi te to, nema tu lijeka ni ljekara da to poprave“, kazala je ona.
“Opet, kažem sebi, ja sam dobila novu šansu. Da sam ostala tu. . . ko zna“ uzdahom prekida razgovor. “Znate, zna se to u malom mjestu. Gledaju te ko da si ti… ko da je to moj grijeh, ko da sam ja birala tako“, pojašnjava M.R.
“Sebe se ne stidim. Uspjela sam, ja to znam kad vidim život koji sam ovdje stvorila ali kad dođem dole (u BiH) vrati se sve to… zato i ne volim dolaziti, draže mi je ovdje, tu imam sve, imam novu sebe“, ispričala je M.R. u razgovoru za Balkan Diskurs.
Ne želi da joj otkrijemo ni koje je vjere, smatra da to nije važno jer se mnogo žena svih vjera nosi sa istim teretom.” Zlo nas je po tome biralo ali mi same ne vidimo tu razliku“, kazala je ona.
Prema podacima Ujedinjenih nacija (UN) u BiH oko 50.000 žena, djevojčica, muškaraca i dječaka je silovano tokom rata od 1992. do 1995. godine. Pravdu ali i razumijevanje društva traže i danas, 21 godinu nakon rata. Što zbog straha za sebe, za porodicu, što zbog osude okoline, mnoge od žrtvi silovanja o tome ne govore. Mnogo ih je koji nisu rekli ni najbližim.
“Nisam ni u jednom momentu osjetila da su mi dali podršku, da su me žalili, da kažu: “Žao mi je“. Ne! Nego sam čak čula da su govorili “Šta je tražila to je i dobila“. To boli“, kazala je ispitanica NN1 iz Brčkog. Ovo je samo jedno od mišljenja kako komšije, prijatelji, porodica i okolina, uopšte, reaguju na žrtve ove vrste zločina. Više detalja dostupno je u istraživanju Populacijskog fonda Ujedinjenih nacija (UNFPA) u BiH.
Povlačenje u sebe
Direktorica stručne nevladine organizacije Medica Zenica, Sabiha Husić 24 godine aktivno radi na pružanju pomoći žrtvama ratnih silovanja i drugih oblika nasilja. “Etiketiranje žrtve silovanja ih tjera da se povuku u sebe i u takvoj tišini žrtve ne traže svoja prava, malo ih ima hrabrosti da se upuste u pravne procese kako bi pravda bila zadovoljena“, navela je Husić. Prema njenim rječima, mnogo je onih koji će vam reći da ne poznaju nikoga ko je žrtva ovog zločina a kad uzmete procjene o brojkama, jasno je da je to nemoguće.
Sabiha Husić upozorava na diskriminaciju koja se dešava prilikom sticanja statusa civilne žrtve rata. “U Federaciji BiH je izmjenama Zakona o socijalnoj zaštiti ova oblast dobro regulisana, uz veliku pomoć civilnog društva i inostranih organizacija ali na teritoriji Republike Srpske žrtve nemaju ta prava jer je zakonski rok za prijavu istekao 2007. godine što dodatno otežava situaciju“, pojasnila je Husić.
Ombudsmanka za ljudska prava u BiH, Jasminka Džumhur navodi da je za žrtve upravo nepriznavanje statusa najbolniji udarac. “Zakon o zaštiti žrtva torture, sa jasno definisanim kategorijama se u ovoj stuaciji čini kao najbolje rješenje i njegovo donošenje bi uveliko ispravilo ovu nepravdu“, kazala je Džumhur.
Ona napominje kako je priznavanje statusa bitno i zbog činjenice da je među žrtvama veliki broj onih kojima je potrebna medicinska pomoć i slične beneficije u ostvarenju tog prava. Međutim, i one žrtve koje imaju priznat status suočene su sa brojnim problemima u institucijama koje su dužne da im pomognu.
“Predala sam knjižicu u pola sedam, a dolazim na red u pola tri. Ja sam doktora pitala: Doktore, kako se može desiti da rano dođeš a kasno završiš. Na mojoj knjižici je štembilj Žena-žrtva rata, odmah se vidi. Pita mene doktor a kako sam to ja žrtva rata… I onda je počeo neprijatne riječi upotrebljavati… Govorio je da nisi ti to htjela, ne bi ti se to ni desilo. Bacio mi je knjižicu ko cuki na pod“, navela je ispitanica NN3 u izvještaju UNFPA.
Okrivljeni nema novca
Naše sagovornice se slažu da je država dužna da omogući puna prava žrtvama seksualnog nasilja u ratu. “Propusti koji se dešavaju su u suprotnosti sa međunarodnim pravom, različitim konvencijama i država mora osigurati mehanizam da ta loša praksa prestane“, naglasila je Džumhur.
Podsjetila je da je Sud BiH donio tri presude za ratni zločin silovanja gdje okrivljeni nema novca da isplati odštetu žrtvi. “U ovom slučaju, država se smatra suodgovornom za zločin i ona mora osigurati tu isplatu. S druge strane, žrtva ima pravo na parnični postupak ali se tu gubi značaj zaštićenog svjedoka, što jasno šteti žrtvama“, dodala je Džumhur.
Međunarodni ured TRIAL-a je organizovao ekspertnu radnu grupu koja je radila na pripremi seta amandmana na zakone o parničnom postupku i zakone o izvršnom postupku. Amandmani za cilj imaju omogućiti pokretanje ovih postupaka bez potrebe ukidanja ili izmjene ranije određenih mjera zaštite identiteta. Oni će biti u narednom periodu upućeni u parlamentarnu proceduru.
“Čak i na sudu kada razgovarate, advokati vas gledaju kao manje vrijednu ženu“, navela je NN1 u izvještaju UNFPA.
Džumhur objašnjava da se dosta toga uradilo kako bi ovaj segment što bolje funkcionisao. “Zapošljavano je osoblje u tužilaštvima i sudovima kao podrška svjedocima, ulaganje inostranih donatora za prostor gdje se žrtve tog nasilja saslušavaju, zapošljavanje psihologa, sve su to stvari koje jesu poboljšane“, podsjetila je Džumhur, naglasivši da prostora za daljnji rad itekako ima.
Husić napominje da se žrtve često koriste u dnevnopolitičke svrhe, istaknuvši da je i to jedan od razloga što sarađuju sa Udruženjem žena iz Banja Luke.
“Kroz ovu saradnju mi pokazujemo da žrtva nema nacionalnost a to je bitno i sada i za buduće generacije“, zaključuje ona.
Ombudsmanka Džumhur ističe da naše bolno iskustvo može biti primjer drugima ali i da sami treba da ispravimo ono što je loše kako bi žrtve došle do pravde.


text:
Sukob kroz objektiv filmske kamere | Balkan Diskurs
Bridget Granger
8. novembra, 2016.
Sažetak historije aktuelnog sukoba u Ukrajini i hrabrost dvadesetšestogodišnje studentice filmske akademije u njenom pokušaju da zabilježi Revoluciju sa fronta.
Ukrajina, druga država po površini u Evropi, zvanično je stekla nezavisnost nakon raspada Sovjetskog Saveza 1990. godine. Narod ove novoformirane države od tada uhvaćen je u burnom ratnom nadmetanju Rusije i Evrope gdje svaka strana vuče svoj dio konopca i teži ka ekonomskoj i političkoj prevlasti.
Prateći dolazak Vladimira Putina na vlast u 2000. godini, Rusija je povećala svoje prisustvo i interes u ukrajinskoj politici podržavajući pro-ruskog simpatizera, Viktora Janukoviča na veoma kontroverznim predsjedničkim izborima. Kao rezultat ove situacije, hiljade bijesnih Ukrajinaca preplavilo je ulice u masivnim mirovnim protestima poznatim kao ”narančasta revolucija” 2004. godine. Javno negodovanje uspješno je promijenilo ishod namještenih izbora, ali je prethodno odnešena pobjeda spriječila održivu reformu u Ukrajini.
Zbog ekonomske krize u Ukrajini 2008/2009. godine, Janukovič je odnio legitimnu pobjedu na izborima 2010. godine, obećavajući glasačima stabilnu i prosperitetnu budućnost. Par mjeseci nakon preuzimanja dužnosti, predsjednik Janukovič počeo je sa implementacijom mjera otpora evropskim integracijama u cilju jačanja veza sa Ruskom Federacijom. Tenzije su eskalirale u 2014. godini Janukovičevim odbijanjem potpisivanja sporazuma o pridruživanju Evropskoj Uniji; koji je bio u opticaju mjesecima ranije. Ova odluka, u kombinaciji sa rastućim nezadovoljstvom prema rasprostranjenoj korupciji u vladinom sektoru i čestim kršenjima ljudskih prava, kulminirala je unutar ukrajinske revolucije.
Nemiri i nasilni građanski protesti eruptirali su kako je revolucija napredovala, rezultirajući smrću stotina protestanata, policajaca, i nevinih posmatrača. Propaganda podržana od strane Kremlja uticala je na jačanje nasilja i krvoprolića širom Ukrajine, dok su stanovnici predominantno ruskih govornih područja na istoku formirali oružane vojne snage i počeli sa osvajanjem zgrada ukrajinske vlade.
Usred općeg haosa dvadesetšestogodišnja studentica filmske akademije u Kijevu, Alisa Kovalenko, odlučila je poduzeti mjere onako kako najbolje zna; kroz filmski objektiv. Snimala je rastuće tenzije širom Ukrajine, uključujući pro-ruske skupove i opasne proteste u glavnom gradu Kijevu. U plemenitom nastojanju da se izbori protiv ruske propagande koja ukrajinske nacionaliste prikazuje kao zločince i teroriste, Kovalenko se priključila grupi ukrajinskih vojnika na prvim linijama u ratu. S kamerom u ruci, izdržala je bezbroj opasnih susreta sa separatističkim snajperistima, eksplozije minobacačkih granata i pucnjavu mitraljeza. Jednom je čak bila zarobljena i prošla je kroz nasilno saslušavanje pro-ruskih snaga zbog špijunaže.
Kovalenko, u suradnji s režiserkom Lubov Durakovom, od svih snimaka koje je zabilježila tokom Revolucije napravila je kompilaciju i transformirala ju u jedinstven i otriježnjujući dokumentarni film pod imenom “Alisa u zemlji rata”.
Alisa u zemlji rata fenomenalan je prikaz ukrajinskog konflikta jer humanizira rat kroz scene drugarstva i prikazuje svakodnevnicu običnih ljudi koji riskiraju živote na prvim linijama da odbrane svoju zemlju i sačuvaju njeno jedinstvo.
Snimci vojnika koji ukrašavaju napuštene domove improviziranim božićnim vijencima, kao i scene gdje vojnici kartaju i pričaju o svojim rodnim mjestima, tjeraju gledaoce da vide dalje od uniforme koju ljudi nose i posmatraju ih kao osobe. Kada Alisa pita ljude zašto su dobrovoljno pristupili prvim linijama sukoba, svi njihovi odgovori oslikavaju duboku zabrinutost za dobrobit građana Ukrajine i budućnost njihove nacije. U ovom smislu, film uspješno pobija već pomenuti sveprisutni ruski sentiment koji sve ukrajinske vojnike predstavlja kao zločince i teroriste.
Nakon projekcije Alisa u zemlji rata na trećem WARM Festivalu u Sarajevu, Anna B. Roach, studentica Univerziteta u Torontu, pohvalila je film jer nam prikazuje rat iz perspektive žene. ”Posebno mi se svidjela pozitivna interakcija između Alise i muških vojnika koji ju nikad nisu sputavali zbog njenog spola. Naprotiv, poštuju nju i njen rad”, zamjećuje Anna.
Još jedan pronicljiv osvrt dolazi od strane Ayle Heder, polaznice magistarskog studija na Des Moines Univerzitetu, i vrti se oko Alisine veze sa njenim dečkom iz Francuske. ”Kada čovjek odluči riskirati život boreći se za neki cilj, obično se smatra junakom i njegova supruga (ili djevojka) prinuđena je da se pomiri s tom odlukom. Uznemirujuće je vidjeti da kada žena, u ovom slučaju Alisa, odluči da se želi boriti, njen dečko kontinuirano kritizira njenu odluku i tvrdi da ista ugrožava njihov odnos, u konačnici prijeteći da će prekinuti vezu ukoliko se Alisa ne vrati kući. To je dvostruki standard koji se prečesto javlja u vrijeme rata i sukoba”.
Iako Alisa u zemlji rata prikazuje samo perspektivu ukrajinskih nacionalista, film služi kao aktivni podsjetnik da je priroda konflikta uvijek kompleksna i višeslojna. Ovaj film će zauvijek sačuvati uspomene, suze i slomljeno srce podijeljene Ukrajine, a gledaoce ostavlja sa porukom da iscrpljujuća ratna potezanja ne jenjavaju, ali i da konopac još drži.
—
Film ‘’Alisa u zemlji rata’’ premijerno je prikazan u sastavu Trećeg WARM Festivala. WARM Festival je održan u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organiziran u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.

created: 8. novembra, 2016.