text:
Riznica uspomena u Jajcu | Balkan Diskurs
Sara Velaga
13. januara, 2019.
„Da nam je opet ono vrijeme, onu vlast, Titu i njegove pionire. Sve bi bilo lakše“, često ćete čuti od ljudi koji žive u Bosni i Hercegovini. Ali, najveći nostalgiju primjetit ćete kada dođete u kraljevski grad Jajce krajem novembra i obiđete Muzej II zasjedanja AVNOJ-a.
Muzej II zasjedanja AVNOJ-a (Antifašističkog vijeća narodnog oslobođenja Jugoslavije) osnovan je 1953. godine, a objekat u kojem je smješten vuče svoju istoriju još iz vremena kada je služio kao dom Sokolskog društva[1].
Emsada Leko, direktorica Muzeja pojašnjava da je tokom rata 90-tih muzej prestao sa radom, a uz to bio opljačkan i devastiran. U ponovni život vraćen je 2008. godine, a najviše zaslugama bivšeg direktora Enesa Milaka, koji je u međuvremenu preminuo.
Leko pojašnjava da je od čitave muzejske građe vraćeno tek oko deset posto. Sadašnja biblioteka sadrži oko 3 hiljade knjiga, a nekada je taj broj bio 10 hiljada. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, proglasila je dom AVNOJ-a nacionalnim spomenikom a pod zaštitu su uvedeni i neprocjenjivi portreti, djela Đorđa Andrejevića Kuna.
U muzeju su 2015. godine susreli se muzelci iz država bivše Jugoslavije prvi put nakon rata 90-tih. Postavku muzeja radila je Nataša Mataušić iz Povijesnog muzeja Hrvatske, dok je Mojca Turk iz Muzeja novije historije iz Ljubljane dizajnirala panoe. Muzej godišnje posjeti, kako je kazala Leko oko 20-tak hiljada ljudi, od čega je gotovo polovina Slovenaca.
„Ovaj muzej je utoliko drugačiji od drugih što su u njegovoj obnovi učestvovale sve države bivše Jugoslavije pa se tako u njemu nalazi takozvanih šest „niša“ i šest vitrina koje svaka od država ispunjava svojim sačuvanim primjercima prošlosti po zadanim temama. Na panoima prikazan je razvoj narodne vlasti od formiranja prvih narodnooslobodilačkih odbora do Drugog zasjedanja AVNOJ-a. Vitrine su pak ispunjene trodimenzionalnim predmetima, kao što su novine i značajni dokumenti, a prvi su svoje popunili Crnogorci. Godinama kasnije neke vitrine još uvijek čekaju dodatne materijale, a srbijanska i hrvatska su najduže bile prazne“, kazala je direktorica.
Dio stalne postavke je lokomotiva, koja se nalazi ispred zgrade, a koja se prema dostupnim saznanjima na djelu slobodne teritorije u novembru 1943. prevozila vijećnike AVNOJ-a iz Slovenije i Hrvatske na zasjedanje u Jajce.
U izradi same postavke značajno su učestvovali Historijski muzej Sarajevo i Arhiv Jugoslavije iz Beograda, između ostalih. Prema nekim pričama, početkom rata 90-ih muzejska građa bila je prebačena u Crkvu Sv. Ive u Podmilačju. Franjevci su tako sačuvali od uništenja velike portrete Đ. A. Kuna, manji broj drugih umjetničkih djela i nešto knjiga iz muzejske biblioteke. Nakon rata ljudi su pronađene knjige s pečatom muzeja nosili u Dom kulture, iz kojeg su kasnije vraćene u obnovljeni muzej.
Put zbirke crteža Božidara Jakca (vlasništvo Muzeja II zasjedanja AVNOJ-a) bio je izuzetno zanimljiv i specifičan. Muzej II zasjedanja AVNOJ-a je 2012. dobio nazad dio zbirke iz Muzeja savremene umjetnosti Republike Srpske. Ono što je posebno značajano je anonimno vraćanje 44 crteža Božidara Jakca u Beograd prije dvije godine, koji su zvanično izloženi u Jajcu 2018. godine tokom obilježavanja Dana AVNOJ-a.
Hladne prostorije muzeja ali otvorena srca domaćina koji bez obzira na nedostatak sredstava ističu kako „nisu ničiji“, dokazuju kako je snaga volje i zajedništva uvijek jača od nevolja koje se pred njima nađu. Za sada, jedini redovni izvor podrške za muzej dolazi iz budžeta općine Jajce.
Iako je ranije bila skeptična kada je u pitanju dalje očuvanje Muzeja, jednom kad „njih starijih ne bude“ Leko sada sa mnogo entuzijazma govori o tome kako prepoznaje sve više mladih ljudi koji se interesuju za period o kojem su im pričali njihovi roditelji, djedovi i bake, jer nerijetko čitave porodice dolaze u obilazak muzeja. A ono što tome svjedoči jeste jedan od komentara iz knjige utisaka, gdje je šestogodišnjak napisao: „Kad porastem biću predsjednik Jugoslavije“.
Za one koji nisu u mogućnosti da posjete muzej mogu to od 2012. da urade virtuelno.
[1] Sokol je bila organizacija ustrojena radi promicanja tjelovježbe i širenja nacionalne svijesti među slavenskim narodima.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.


text:
Moj invaliditet nije problem, nego stanje | Balkan Diskurs
Medina Rizvanović-Razić
16. januara, 2019.
Visočanka Merima Dervović je studentica Filozofskog fakulteta, Odsjeka za italijanski jezik i književnost i osoba je sa invaliditetom. Merimin primarni cilj jeste pokrenuti otvoreni dijalog o predrasudama koje postoje vezane za osobe sa invaliditetom i izazovima sa kojima se ova grupa suočava svakodnevno.
„Kao osobi koja je u invalidskim kolicima, mislim da se poteškoće mogu podijeliti na fizičke barijere i na percepciju koju generalno društvo ima prema osobama sa invalidtetom. Prvenstveno, fizičke barijere su one koje su očitije, koje više smetaju u svakodnevnici (kao npr. nemogućnost ulaska u prodavnicu, neku instituciju, pozorište, muzej, biblioteku). Što se tiče percepcije koju drugi imaju prema meni, to je mnogo suptilnija poteškoća koja se očituje tako da osobe u invalidskim kolicima su viđene kao „slabije“ i „nesposobnije“ od ljudi koji nemaju neki fizički hendikep“, ispričala je Merima za Balkan diskurs.
Pojam invaliditeta je prilično širok, a podrazumjeva one osobe koje imaju intelektualne poteškoće, teškoće sa vidom, teškoće sa sluhom, teškoće sa kretanjem, teškoće u obavljanju nekih drugih aktivnosti. Konvencija Ujedinjenih nacija o pravima osoba s invaliditetom govori o tome šta trebaju uraditi države potpisnice kako bi obezbijedile osobama s invaliditetom jednaka prava i slobode koje pripadaju svim ljudima.
„Ne mogu svi imati razvijenu svijest o drugima koji jednostavno izgledaju drugačije od njih, tako da sam vremenom naučila da komentare ili poglede zanemarim, ali to ne znači da ih ne primjetim i da ne iritiraju”, dodala je Merima.
Ističe da se nije nikada susrela sa malteretiranjem i izrugivanjem. Kada je riječ o „lošem“ ponašanju prema njoj, kaže da se ono svodi na nepotrebne komentare ili nepotrebni stav koji ljudi često imaju.
„To je razumljivo, a smatram da se svi borimo na svoj način sa određenim poteškoćama. Poznajem pojedince koji su pokrenuli udruženja koja mnogo pomažu osobama sa invaliditetom i podižu svijest o osobama s invaliditetom u Bosni i Hercegovini, što je jako bitno. Najvažniji oblik „borbe“ je jednostavno živjeti jedan aktivan život, biti dio društva, što više izlaziti iz kuće i biti prisutan. To je jedan suptilniji oblik borbe, kroz aktivan život pokazati da je moguće biti kvalitetan član društva koji ima mnogo za ponuditi. Ta borba je svakodnevna i od pojedinca iziskuje strpljenje, određen, izgrađen, čvrst karakter i stav”, savjetuje Merima.
U svakom segmentu života, bitno je imati podršku određenih institucija. Svakako, porodica i prijatelji posebno utječu na sam kvalitet života.
„Podrška je jako bitna, posebno kada se radi o obrazovnim institucijama. Jako je velik procenat djece i mladih kojima je obrazovanje onemogućeno jer postoje fizičke barijere koje se nekada čine nepremostivim. Imala sam sreće što su pojedinci u Gimnaziji koju sam pohađala imali sluha i želje da riješe problem fizičkih barijera, tako da nisam imala problem, ali često to nije slučaj. Porodica i prijatelji su stub kvalitetnog života. Imam takvu porodicu i prijatelje koji vide moj invaliditet ne kao problem, nego jednostavno kao ono što jeste, stanje”, ispričala je Merima.
Postoje mnoga udruženja u BiH koja pokušavaju napraviti konkretnu promjenu da bi se poboljšao standard života osoba sa invaliditetom. Udruženja pojedinačno mogu da naprave određenu promjenu, ali je potrebna podrška države i drugih institucija. Merima smatra da je najpozitivnije što udruženja rade, pokretanje dijaloga o osobama sa invaliditetom.
Pored toga postoje i drugi problemi, kao što su arhitektonske barijere, barijere vezane za zapošljavanje, ali i barijere u glavama ljudi. Prava lica sa invaliditetom regulisana su Zakonom o osnovama socijalne zaštite, zaštite civilnih žrtava rata i zaštite porodice sa djecom. Među njihovim osnovnim pravima, regulisanim navedenim zakonom, je i prioritetno zapošljavanje.1
Mladi danas imaju problem sa zaposlenjem, bilo da se radi o osobama sa invaliditetom ili ne, ipak, šanse postoje.
„Imala sam lijepa radna iskustva i nisam primjetila ni da me poslodavci ni radne kolege gledaju na „drugačiji“ način. Vjerujem da postoje predrasude i kada je u pitanju pronalaženje posla, te moja dosadašnja pozitivna iskustva ne isključuju da ću se susresti sa tim predrasudama. Idealno bi bilo odmah nakon završetka fakulteta pronaći zaposlenje ili pokrenuti svoj biznis, što je moja želja. Naravno, kao i svi drugi, želim da imam kvalitetan i samostalan život. Do sada, uz trud, to je moguće, tako da se nadam najboljem i u budućnosti,” smatra Merima.
Ljudsko biće ne bira kakvo će se roditi, gdje će se roditi, niti ko će mu biti roditelji, pa samim time i nije odgovorno za to kakvo se rađa. Svakoj osobi treba obezbijediti i omogućiti poštivanje osnovnih ljudskih prava, te se truditi na otklanjanju barijera u svim segmentima, tako da svaka javna ustanova i organizacija obezbijede pristup svim licima na javnim površinama, uključujući i invalidna lica.
„Mislim da svaka promjena nastaje od nas samih. Potrebno je uložiti truda i vremena da sami sebe izgradimo, naše karaktere i stavove. Svijet se neće promijeniti, ali možemo promijeniti stav koji imamo prema svijetu oko nas. Mislim da se razgovorom može mnogo toga postići, tako da uvijek nastojim otvoreno pričati o svom invaliditetu. Razgovor je uvijek najbolji način na koji možemo srušiti predrasude i edukovati druge oko nas. Što se tiče ljudi koji se ne znaju ponašati u prisustvu osoba sa invaliditetom, preporučujem da jednostavno pristupe otvorenog uma, da slobodno pitaju ukoliko postoje neke stvari koje ih zanimaju“, poručila je Merima.
Podsjetimo, treći decembar je ,,Dan osoba s invaliditetom”, ali taj dan ne treba bit jedini dan kada ćemo misliti na njih, nego, kako Merima savjetuje, promocija dijaloga i edukacija ljudi oko ovog važnog pitanja treba da bude konstantna.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Medina Rizvanović-Razić


text:
Čuvari kulture: Mostarski Židovi u borbi za očuvanje naslijeđa | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
21. januara, 2019.
Život Židova u Mostaru je danas sve, ali ne lagan. Malobrojni stanovnici grada na Neretvi koji pripadaju ovoj skupini ljudi se godinama trude da unaprijede svoj položaj u društvu i očuvaju bogato naslijeđe židovske kulture na ovim prostorima.
Da su Židovi bili stanovnici Mostara još od davnina pokazuju podaci iz 16. stoljeća kada je Daniel Rodriquez postao prvi židovski stanovnik Mostara. Spomenici na židovskom groblju pokazuju da se broj Židova znatno povećao od tada. Takozvani Sefardi su došli u Bosnu iz Španije, a u doba austrougarske okupacije na ove prostore su došli i Aškenazi.
Danas oko 30-etak bosanskih Židova živi u Mostaru i iako ih je brojčano malo, ovaj dio grada zaživi najviše tijekom blagdana kada se svi okupe. Svi oni su članovi Židovske općine Mostar koja se trudi čuvati kulturu i nasljeđe kroz sastajanje u iznajmljenim prostorijama gdje obilježavaju židovske blagdane, organizacijom izložbi za židovskom tematikom, te sudjelovanjem na predavanjima i događajima sa ostalim vjerskim zajednicama.
,,Židovi u Mostaru su ostavili značajan trag. Primjerice, prvu nogometnu loptu nabavio je gospodin Lajhner, prva modistica je bila Židovka kao i prva žena koja je vozila automobil. Naše groblje je proglašeno nacionalnim spomenikom”, kaže za Balkan Diskurs tajnica Židovske općine Mostar Sara Romano Vujinović koja ističe da financijski opstaju od donacija Židovske svjetske organizacije i malim dijelom od sredstava grada Mostara te dobrovoljnim prilozima.
Od grada Mostara dobiju, kako kaže Romano Vujinović, 3000 KM godišnje dok njihova najamnina za prostore iznosi 3600 KM. Ističe da, iako su se obraćali gradu za neke projekte, oni im nisu odobreni.
U Mostaru je 1889. postojala sinagoga, a nastala je preuređenjem objekta koji je prije toga služio za odlaganje sijena. Ta sinagoga je bila zajednička za Seferade i Aškenaze, a predstavlja i prvu općepoznatu zajednicu takve vrste u Europi.
Tada se pokazala potreba za izgradnjom većeg objekta te je formiran Odbor za izgradnju. Od prikupljenih sredstava, kupljeno je građevinsko zemljište u Brankovcu, gradnja je odobrena, a završena 1904. godine. Tijekom Drugog svjetskog rata sinagoga je porušena, a nakon rata je prenamijenjena u Pozorište lutaka. Židovska općina Mostar je 1952. poklonila sinagogu Gradu Mostaru te ju je on iste godine obnovio i nadogradio dva krila. Grad je 1966. odobrio novu lokaciju, kao i projekt izgradnje nove sinagoge u okviru Židovskog kulturnog centra koji i danas čeka potrebne dozvole nakon što je kamen temeljac postavljen još 2001.
„Mi kao Grad smo dosad učinili dosta toga da se Židovski kulturni centar izgradi, uključujući i potrebnu dokumentaciju. Nažalost, još nismo dobili od Federalnog ministarstva prostornog uređenja i okoliša odobrenje za gradnju, tako da gradnja ne može započeti. Međutim, ukoliko dođe do realizacije, tj. pozitivnog rješavanja zahtjeva od strane Židovske zajednice Mostar, mi ćemo također osigurati sredstva iz proračuna Grada Mostara”, objašnjavaju iz Gradske uprave Mostara.
Iz Židovske općine Mostar ipak kažu da razlog zastoja rješavanja ovog problema leži u politici, a koliko će se još dugo čekati, može se samo nagađati. Mnogi mladi mostarski Židovi su davno odselili te su njihovi stariji članovi obitelji jedini nositelji židovske kulture. Preostaje samo čekati i nadati se da će ovaj značajan dio kulture i naslijeđa u BiH biti prepoznat na vrijeme i da će članovi Židovske općine Mostar imati snage da nastave borbu za opstanak.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Kristina Gadže


text:
SARA-Srebrenica: Ne čekaj promjenu, pokreni je | Balkan Diskurs
Anja Zulić
23. januara, 2019.
Koliki će biti njihovi dometi, sa kakvim izazovima će se susretati, na koliko podrške i osporavanja će nailaziti, članovi udruženja SARA-Srebrenica, nisu znali prije 20 godina kada su osnovali udruženje. Bila je to želja nekoliko ljudi koji su željeli pozitivne promjene i dijelili zajedničku viziju i opredjeljenje da unaprijede kvalitet života u Srebrenici.
Vodila ih je ideja da aktivno donose promjene u društvo, a ne da pasivno čekaju da se promjene dogode same.
Godine zajedničkog rada pokazale su da je najteže bilo istrajati u namjeri da ostanu slobodni i nezavisni. U vrijeme kada je povratak prijeratnog stanovništva u Srebrenici uzeo maha bilo je mnogo nerazumijevanja, osporavanja, omalovažavanja njihovog rada, pogrešnih procjena i uvreda.
„Nas tri, koje smo pokrenule inicijativu osnivanja, živjele smo u Srebrenici, a prvi put smo se susrele van Srebrenice, na obuci za njegovateljice. Naša prvobitna inicijativa bila je osnivanje i registracija udruženja mladih i žena „Sara”, sa ciljem promovisanja naprednih ideja i poboljšanja uslova života navedenih kategorija. Sa rastom i razvojem organizacije, naša strateška opredjeljenja dobijala su oblike u skladu sa prioritetima u zajednici”, kaže jedna od osnivačica udruženja SARA-Srebrenica, Valentina Gagić-Lazić.
Valentina naglašava kako su uvijek bili otvoreni i spremni da grade povjerenje i pomirenje u multietničkoj zajednici. Iako su za neke bili „špijuni”, a neki su ih proglašavali „izdajnicima”, oni su uvijek inspiraciju pronalazili u ljudima kojima su pomogli.
„Sjećam se jednog davnog susreta na ulicama srebreničkim, u kojem je Hatidža Mehmedović izrazila svoju zahvalnost, za aktivnosti u kojima je i sama učestvovala, a doprinijele su da julski dani protiču dostojanstveno i bez tenzija. Bio je to projekat „Međureligijski dijalog kao prevencija konflikta.”
Mladi u fokusu
Udruženje SARA-Srebrenica je dio mreže Youth United in Peace koja okuplja mlade iz Sombora, Vukovara, Gornjeg Vakufa/Uskoplja, Tuzle i Srebrenice, koji više od 25 godina zajedno promovišu vrijednosti suživota.
Riječ je o projektu kroz koji veliki broj mladih ljudi učestvuje u mirovnim kampovima. Sadržaj kampova je usmjeren na suočavanje sa prošlošću, i kroz njih se mladi susreću sa različitim narativima baziranim na činjenicama iz proteklih ratova na prostorima bivše Jugoslavije. „Pored toga, organizuju se vikend posjete, tokom kojih učesnici borave kod svojih vršnjaka”, dodaje Valentina.
Sve je počelo kao projekat „Odmor od rata“ koji je inicirao Komitet za ljudska prava i demokratiju iz Kelna u saradnji sa humanitarnom organizacijom Prijateljice iz Tuzle. To je, kako kaže Valentina, jedan veoma visok nivo saradnje i prijateljstva koji su uspjeli da izgrade. Aktivnosti se provode kontinuirano i u različitim partnerskim gradovima.
,,Ono o čemu zajedno razgovaramo, mladi nisu imali priliku čuti nigdje drugo. Reflektuju se velike promjene u razmišljanjima kod mladih ljudu. Stvaraju se prijateljstva i neraskidive veze. Možda naše susrete najbolje mogu oslikati riječi jednog od voditelja, nakon što se završio interetnički YUP kamp u Srebrenici, kada je rekao: Gledam ove pločnike i mislim, koliko je njima prošlo stopa, koje nikome ne žele zlo.” navodi Valentina.
Važnost podizanja svijesti o zločinima počinjenim iz mržnje
Jedan od projekata na kojem će SARA-Srebrenica raditi u narednom periodu jeste podizanje svijesti javnosti o incidentima iz predrasuda i zločinima počinjenim iz mržnje. Kroz različite sadržaje biće zastupljeni u medijima, a okosnici projekta pridružiće se Koalicija Srebrenica, uz podršku Organizacije za sigurnost i saradnju u Evropi – Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini.
Projekat je skup aktivnosti koje će se provoditi u dva pravca: jedan usmjeren prema građanima, a drugi prema lokalnim vlastima.
,,Želimo da ukažemo na odgovornost svih nas, posebno onih koji su na javnim funkcijama, za stanje u zemlji, za konflikte koji nastaju prouzrokovani dubokim podjelama i naslijeđem rata, a kojima u velikoj mjeri doprinosi politička situacija i odsustvo želje za istinskim napretkom. Svjedoci smo koliko je govor mržnje zastupljen u retorici političara, posebno u izbornim godinama, evo i sada možemo čuti, pročitati, zabilježiti brojne takve situacije. Sve to prolazi nekažnjeno, a itekako ostavlja posljedice po društvo”, objašnjava Valentina.
Kultura nasilja dominira nad kulturom mira
Političke tenzije koje političari stvaraju retorikom i ponašanjem preslikavaju se na građane i mogu se osjetiti u svakoj pori bosanskohercegovačkog društva. Prema riječima naše sagovornice, uprkos tome što je rat završen prije više od 23 godine, u Bosni i Hercegovini se još uvijek ne živi u miru.
„Život u miru podrazumijeva dostojanstvo u svim oblicima. Šetnjom mira, kojoj je prisustvovalo preko 150 naših sugrađana, prijatelja i saradnika željeli smo se pridružiti globalnom obilježavanju Međunarodnog dana mira, svjesni činjenice da smo jedni drugima potrebniji više nego ikad. Željeli smo poslati jasnu poruku iz Srebrenice šta je naše opredjeljenje i da ćemo zajedno doprinositi miru, prvo koracima, a onda i međusobnom podrškom i ljudskim djelima svakoga od nas. Podršku ovoj inicijativi pružio je i holandski ambasador u Bosni i Hercegovini, a proveli smo je u partnerstvu sa mirovnom organizacijom PAX”, navodi Valentina.
Promjene kroz aktivno učešće
U okviru svog djelovanja članovi udruženja SARA-Srebrenica uradili su niz različitih projekata, kao što su ženski aktivizam u razvoju zajednica, aktivnosti usmjerene na razvoj ruralnog turizma, saradnja sa mladima. Svi projekti usklađeni su sa njihovim strateškim ciljevima, a jedan od njih je i prevazilaženje prakse da se promjene čekaju, umjesto da se stvaraju.
„U suštini, ljudi su naviknuti da neko drugi treba da rješava probleme u kojima se nalaze. Pri tome zanemaruju lokalne resurse koje imamo u svojim zajednicama. Riječ je o projektima koji su fokusirani na ljude, na izgradnju društvenog kapitala, a zatim i na izgradnju zajednica, oslanjajući se na lokalne potencijale. Direktno ili indirektno, cilj nam je jačati društvenu koheziju, koja je ujedno i imunitet jednog društva”, zaključuje Valentina Gagić-Lazić.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Anja Zulić


text:
Zaboravljena djeca rata | Balkan Diskurs
Amra Džonlić
25. januara, 2019.
Težina rata leži u tome što prestanak oružanog sukoba ostavlja breme na srcu svih ljudi tako da na neki način taj rat i dalje traje. Koliko jako srce i dušu čovjek treba imati da se odupre mržnji prema onima koji su mu učinili nepravdu, najbolje pokazuje primjer Ajne Jusić, koja se bori da sistem konačno prepozna i prizna „djecu rođenu zbog rata”.
Ajna Jusić, predsjednica udruženja ,,Zaboravljena djeca rata”, za sebe kaže da je žena, kćerka, prijateljica, aktivistkinja, feministkinja, borkinja, optimista. Ova mlada žena primjer je snage, istrajnosti, borbe i upornosti.
Rođena je 1993. godine kao prva beba u udruženju ,,Medica” Zenica. Njeno mjesto rođenja određeno je sudbinom njene majke koja je preživjela silovanje tokom rata u Bosni i Hercegovini (BiH). Istinu o svom rođenju je saznala slučajno, kao srednjoškolka. Traumu koju je izazvalo to saznanje, pobijedila je nesebična ljubav majke i očuha sa kojima je rasla. Sve to oblikovalo je u hrabru osobu koja je spremna javno da govori o najosjetljivijim temama, a borbu za svoja i prava djece rođene „zbog rata” nastavila je kroz udruženje.
Sve ono što je Ajna postigla u svom životu ne bi bilo moguće bez podrške njene porodice. Naglašava da je upravo porodica imala ključnu ulogu u njenom životu. ,,Sama činjenica da sam rođena kao posljedica najgoreg zločina – silovanja – učinila je da budem poprilično ovisna o zaštiti porodice cijelog života. Majka i očuh su svaki atom snage davali samo da bi me zaštitili od društva koje još uvijek nije svjesno kako i na koji način vrši diskriminaciju i ometa normalan tok života.”
Ajna se prisjeća onoga što joj je tata (očuh) uvijek govorio: ,,Budi jaka, budi snažna, to što si djevojčica nisi manje vrijedna, pokaži svima koliko možeš kćeri”. “I evo danas, volim što sam djevojčica, a raja kaže i da sam jaka. Porodica je za mene definitivno bila zvijezda vodilja”, objašnjava Ajna.
Udruženje „Zaboravljena djeca rata” je osnovano od strane nekoliko entuzijasta – aktivista za ljudska prava i ,,djece rođene zbog rata” iz BiH, koja su ostala u sjeni rata, nevidljiva i neprepoznata kao posebno osjetljiva kategorija djece, u zemlji porijekla svojih majki i/ili zemlji porijekla svojih bioloških očeva.
Procjenjuje se da je u ratu u BiH silovano između 20 i 50 hiljada žena i djevojčica. Više od dvadeset godina nakon rata niko ne postavlja pitanje šta je sa djecom rođenom nakon silovanja u ratu ili djecom rođenom iz veza lokalnih žena sa vojnicima Ujedinjenih Nacija i drugim stranim službenicima koji su se nakon rata vratili u svoje zemlje, a da nisu priznali ovu djecu. Ajna i prijatelji okupljeni u udruženju ,,Zaboravljena djeca rata”, traže odgovore upravo na ova pitanja.
Njihov cilj je osnaživanje i osposobljavanje „djece rođene zbog rata” za preuzimanje proaktivne uloge, kako bi njihov status bio unaprijeđen. To, kako navode u ovom udruženju, znači i osigurati pristup obrazovanju, adekvatnoj socijalnoj zaštiti, psihološkoj podršci, tržištu rada i pristup pravdi kroz razumijevanje i zaštitu prava ove kategorije.
U udruženju su, također, pokrenuli inicijativu za pravnu analizu zakona BiH. Cilj im je donošenje jedinstvenog zakona o civilnim žrtvama rata na nivou BiH, koji neće razdvajati preživjele žrtve. Da se prava ove djece krše, Ajna se uvjerava svakodnevno kroz, na primjer, činjenicu da za bilo kakav papir moraju da navedu ime oca, čiji identitet ne znaju, a najčešće i ne žele da znaju.
Ajna Jusić je pokazatelj hrabosti i otpora sistemu koji do danas ne prepoznaje nju i njene kolege iz udruženja kao posebnu kategoriju u bosanskohercegovačkom društvu, a koji su do sada doživjeli sve povrede prava djeteta.
Na pitanje šta je najviše motiviše u životu i radu, Ajna kaže: „Pokreću me ljudi, ono što jesu, ono što ljudi mogu da budu i ono što ljudi osjećaju. Za mene je ljudsko dostojanstvo na prvom mjestu i smatram da to moramo poštovati. Ne volim vrijeđanje tog dostojanstva i to me pokreće, da ljude činim što više jednakim, ravnopravnim, da se osjećaju dostojanstveno. A s druge strane, aktivizam je moja strast. Aktivizam živim, aktivizam dišem. Jednostavno, kroz svoj aktivizam ostvarujem ciljeve svoje motivacije i sretna sam s tim. Često kažem, male radne ruke grade velike osmjehe, i mislim to.”
Njen motiv je jasan, želi da ostane u BiH, da se suoči sa problemima i pokuša da ih riješi i da bude glas mladih koji mora biti saslušan.
,,Ukoliko imate grupu mladih koja čvrsto vjeruje u neki cilj, mislim da će upravo ti mladi biti pokretači promjene. Dakako, potrebna je podrška mladim ljudima, moramo im dati vjetar u leđa, jer izgubljeni su svi, ne znaju šta da rade i na koja vrata da pokucaju. S druge strane, da postoji letargična masa, postoji, ali na kraju dana to je svačiji izbor, a izbor je svačije pravo.”
Ajna vjeruje da mladi ljudi trebaju da shvate koliko je bitno da se ljudske različitosti, počevši od religije, kulture i historije ne trebaju percipirati kao razlog koji razdvaja, nego bogatstvo iz kojeg se može učiti o zajedništvu. „Ono što trebamo jačati je ideja jednakog društva koje ne živi u prošlosti. Prije svega, trebamo jačati solidarnost, empatiju, slobodu, izbor. I to je savjet mladima, radite na jednakom društvu, jer samo tad imamo svi priliku da budemo prije svega ljudi.”
Ajna svoju budućnost vidi kroz rad u udruženju ,,Zaboravljena djeca rata”, a veliki broj ciljeva je već ostvarila. Najveći uspjeh je svakako činjenica da se o ovoj kategoriji društva konačno počelo govoriti.
„Za mene je najveći uspjeh činjenica da je društvo počelo da se upoznaje sa ovom tematikom. Da jednostavno, kad kažemo djeca rođena zbog rata znaju o čemu pričamo i da na neki način ljudi ponude podršku – to je najvažnije. Idemo malim koracima ali, vjerujem, do velikih uspjeha. Naravno, pored toga udruženje je radilo strateški plan, organizacijski razvoj, psihosocijalnu podršku, networking.  Ali svakako, idemo dalje, idemo jače, udruženje ima velike planove koje će strpljivo provoditi”, zaključuje Ajna.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Amra Džonlić


text:
Pokušao me udaviti. Kupila sam kartu u jednom smjeru i otišla | Balkan Diskurs
Monija Markić
28. januara, 2019.
Nasilje nad ženama problem je o kojem se u BiH još uvijek nedovoljno govori, a žrtve nasilja najčešće se odlučuju na šutnju zbog društva, religije ili materijalne situacije.
Svaka peta žena u BiH, prema podacima nevladinih organizacija[1], doživljava psihičko ili fizičko nasilje. Žrtva nasilja bila je i 49-godišnja Marija[2] iz Mostara, koja više nije dio te statistike.
„Klasična tinejdžerska priča. Išla sam u srednju školu koju nisam željela pa mi je sve bilo zanimljivije od učenja. On je dolazio po brata u školu i tako smo se upoznali. Viđali smo se tajno, bila je to idilična veza, barem sam tako mislila. Imala sam 18 godina i mislila sam da znam sve što trebam znati“, počinje Marija svoju ispovijest.
Nakon nekoliko mjeseci viđanja, odlučili su se vjenčati. Ona kaže da nije primjećivala znakove problematičnog ponašanja te da je njezin bivši muž dolazio iz uredne obitelji. No dok su bili u braku, on je izgubio dvije sestre u saobraćajnoj nesreći te od tada počeo konzumirati alkohol.
„Živjeli smo u jednom mjestu blizu Banja Luke. Malo mjesto i svi se na neki način međusobno poznaju. Samo tri mjeseca nakon stupanja u brak, počeo je povisivati ton i vrijeđati me kad mu nešto nije bilo po mjeri, a roditelji su bili na njegovoj strani“, kaže Marija koja je tada živjela u zajednici sa svekrom i svekrvom.
Bilo je i fizičkog i psihičkog nasilja, a u braku su dobili i dijete, djevojčicu koja je tada ostala živjeti s ocem, bakom i djedom.
„Svaki dan bio je gori od goreg. Odnos se nije poboljšavao. Razbacivao je stvari po kući, razbijao što je stigao, vrijeđao i udarao, a jednom me pokušao i udaviti. Nekad sam trpjela njegove ispade, a nekad bih se suprotstavljala, no to nikad nije izašlo na dobro.“
Pomoć je, kako kaže, zatražila od majke, ali neuspješno. Tadašnje društvo osuđivalo je napuštanje bračnog partnera i povratak roditeljima.
„Bila sam svjesna okolnosti u kojima sam se nalazila. Bračna zajednica morala se poštivati pod svaku cijenu. Izdržala sam 15 mjeseci života u neprekidnom strahu za novo sutra, a onda jednog dana, jednostavno sam skupila hrabrost i uputila se na autobusnu stanicu.“
Iako je bila zabrinuta i tužna zbog napuštanja djeteta, nije odustala.
„Zatražila sam jednosmjernu kartu za najdalju relaciju od mog rodnog mjesta. Kad sam sjela u autobus, osjetila sam olakšanje. Kao da su sa mene pali ogromni okovi. S jednom torbom u ruci i nešto novca u novčaniku došla sam u Mostar, grad u kojem nikad nisam bila i u kojem nikog nisam poznavala“, nastavlja Marija koja se vrlo brzo snašla u novom gradu.
Prvo se zaputila u kafić na autobusnoj stanici gdje je kazala da je došla živjeti u Mostar i da traži posao. Čuo je to i vlasnik drugog kafića, koji je bio gost, te joj odmah ponudio posao i smještaj.
„Svaki dan dolazio je jedan momak u moju smjenu i tako smo se upoznali. Zaljubili smo se i vjenčali. Nije mu smetala moja prošlost ni nacionalnost. Sretni smo i imamo dvije kćeri.”
Bivšeg muža vidjela je poslije samo jednom. Na sudu. Svoju kćer iz prethodnog braka viđa kad ode u rodno mjesto.
„Možda sam samo imala sreće, ali znam da ne bih izdržala u tom paklu. Smatram da je važno zauzeti se za sebe i odbaciti okove koje nam društvo nameće. Nasilje ne smije biti društveno prihvatljivo“, zaključuje Marija koja je izgradila novi život u Mostaru.
[1] Č.T. : „Nasilje nad ženama u BiH: Uglavnom šute i trpe“ https://www.klix.ba/vijesti/bih/nasilje-nad-zenama-u-bih-uglavnom-sute-i-trpe/150909134 (17.2.2018.)
[2] Marija – proizvoljno ime korišteno zbog očuvanja anonimnosti sugovornice
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Monija Markić


text:
Upozorenje sjećanjem kroz umjetnički izričaj | Balkan Diskurs
Nataša Kondić
30. januara, 2019.
Iako je ratni period iza nas, njegove posljedice su vidljive i danas. Muzeji širom BiH pokušali su da kroz pojedine izložbe dočaraju barem dio dešavanja i da prikažu teške situacije u kojima se nalazilo stanovništvo ove zemlje.
Mnogo je problema počevši od različitih mišljenjima tri konstitutivna naroda, preko ratnih zločina za koje još niko nije odgovarao, pa sve do žrtava rata koje su pale u zaborav jer se vode kao nestale.
U Republici Srpskoj (RS) temama rata i postkonfliktnih problema bave se samostalni autori, umjetnici i galerije. Ove teme obrađivali su i muzeji, poput Muzeja Republike Srpske i Muzeja savremene umjetnosti Republike Srpske. Muzej RS se smatra centralnom ustanovom zaštite pokretnih kulturnih dobara, sa više od 40 zaposlenih kustosa, konzervatora, pedagoga i restauratora. U tom pogledu predstavlja najznačajniju muzejsku ustanovu u RS.
U sastavu svojih aktivnosti Muzej RS je pored autorskih izložbi, kataloga, promocija, edukativnih radionica i muzejskih časova, uvrstio i pokušao da odgovori na ovaj zadatak kroz dvije važne izložbe. Prva izložba organizovana je 2010. godine pod nazivom „Petnaest godina od potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma”. Ova postavka predstavljala je realne i objektivne događaje koji su se dešavali u periodu od 1990. do 1995. godine.
Druga izložba organizovana je 2012. godine pod nazivom „Obilježja Vojske Republike Srpske u Odbrambeno-otadžbinskom ratu 1992. – 1995. godine”. Riječ je o izložbi na kojoj je po prvi put prikazano 150 originalnih amblema koje su nosile jedinice Vojske RS u proteklom ratu. Uz ambleme predstavljeno je i oružje, uniforme, kao i fotografije i dva autentična filma.
Direktorica Muzeja RS Nada Puvačić objašnjava kako su izložbe sa ratnom tematikom često pod političkim uticajem i ističe da je Muzej RS poštovao obavezu istorijske distance, po kojoj nije upitno praviti izložbe opterećene emocijama, neprovjerenim podacima i spornim činjenicama.
„Druge izložbe nismo radili jer smatramo da mora postojati istorijska distanca koja obezbjeđuje pravilan pristup istorijskim događajima, tumačenje koje je tačno, istinito i neopterećeno i bez političkog uticaja. Izložbe na tu temu u drugim muzejima na našim prostorima su pokazale da kustosi nisu uvijek na visini zadatka struke i da su neke izložbe bile politička propaganda”, objašnjava direktorica.
Ratna tematika je delikatna tema koja zahtijeva posebno obraćanje pažnje na svaki detalj, kako bi se poruka vjerodostojno prenijela i kako bi se prikazao krizni period koji ima zadatak da podsjeti i da upozori na vrijeme nemira, smrti, razdora, neimaštine i straha, kako se slični događaji ne bi ponovili u budućnosti.
Izložbe koje je organizovao Muzej RS izazvale su veliki interes javnosti, o čemu svjedoči i činjenica da je otvaranju izložbi prisustvovao i Visoki predstavnik u Bosni i Hercegovini (BiH), Valentin Inzko.
Direktorica muzeja ističe da imaju u planu raditi još izložbi ovog tipa i da će se izložbe na ovu temu raditi nakon temeljitog, stručnog i vremenski dužeg istraživanja arhivskih dokumenata.
„Kada je izložba urađena stručno i profesionalno, njene poruke su naučne i kulturološki neutralne. Izložba obrađena na ovaj način, ne ostavlja prostora za političke uticaje i manipulacije”,  objašnjava Puvačićeva.
Kada je Muzej savremene umjetnosti RS u pitanju, ratnom tematikom pozabavilo se nekoliko autora. Među njima se ističe prof. dr Mladen Miljanović, koji je svoje vojno iskustvo prenio kroz slike koje prikazuju posljedice rata. Miljanović je završio školu za rezervne oficire gdje je dobio čin vodnika pa tako i njegovi radovi balansiraju od prostora vojske do prostora umjetnosti.
Projekat „Služim umjetnosti” kao i serija radova „Sitno” identifikovali su i formalizovali tranziciju prostora i društva, koja je u ovom slučaju koincidirala sa Miljanovićevim ličnim iskustvom. On smatra da koliko postoje drastične razlike u doktrinama umjetnosti i vojske, jednako tako postoje i velike sličnosti u smislu (zlo)upotrebe oba sistema. Miljanović navodi da je kroz seriju radova „Sitno” pokušao ispitati mogućnosti primjene jednog „dril” pristupa koji je svojstven vojsci u kontekstu umjetnosti, i koji se u ovom radu ogledao kroz forsiranje svakodnevne kreativnosti.
Upravo njegova izložba „Sitno” prikazuje niz dvodimenzionalnih i trodimenzionalnih slikarskih prikaza koje prožimaju vojnici i njihovi zadaci. U projektu „Služim umjetnosti” Miljanović je prikazom siluete vojnika prekrivao cijeli prostor, da bi „okupirao” umjetnost i osvajao galerije. On je u svojim radovima povezivanja umjetnosti i rata, od dijelova bombe pravio cvijet i time prikazivao apsurd i ujedno povezanost ove dvije tematike.
Portparol Branka Šestić navodi da Muzej savremene umjetnosti RS radi na principu demokratičnosti, da bi se prevazišli problemi u društvu i radilo na pomirenju. Ona ističe da su radovi ove tematike uglavnom rađeni kroz lično iskustvo kustosa prenijeto u umjetničke izraze. Ona takođe navodi da su poslijeratni problemi današnjice kao što su: kriza identiteta, nacionalizam, negiranje i manipulisanje ratnim zločinima, politička manipulacija, nešto što kustosi pokušavaju da prikažu u svojim radovima. Kustosi poput Mladena Miljanovića, bave se uglavnom poslijeratnim problemima, koji su još uvijek prisutni u našem društvu.
Pored Miljanovića, ratne teme obrađivao je i Radenko Milak koji se najviše bavio iskustvima civilima. Njegova izložba pod nazivom „A šta ste još vidjeli? Nisam mogao da vidim sve” prikazuje dešavanja tokom rata u BiH. On je nizom slika prikazao vojnika koji šuta civile na ulici.
Kustos  Žana Vukičević ističe da su ovakve teme više zanimljive stranim kustosima jer prikazuju stanovništvo iz kriznog područja. Ona smatra da su ovakve teme prevaziđene i da se njihovim forsiranjem neće riješiti poslijeratni problemi u društvu.
Različitost zemalja u tranziciji i ostalih naprednih država, najbolje je prikazala Mila Panić u svom video radu koji prikazuje jednu porodicu koja živi u BiH i čiji život nije ni malo lak, jer je svaki dan borba za opstanak i prehranjivanje porodice, dok njihovi rođaci, koji žive u Australiji, žive u izobilju i svaki dan kupuju neke nove nepotrebne stvari. Ovim video radom prikazane su krajnosti života u poslijeratnoj fazi i neimaštini i života u zemljama u  kojima „teče med i mlijeko”.
Još jedna umjetnica koja se služi filmom je Adela Jušić. Ona je napravila video pod nazivom „Snajper” u kojem koristi dijelove iz dnevnika svog oca koji je izgubio život kao snajperista na ratištu 1992. godine.
U Galeriji UDAS u Banjaluci, organizovana je izložba ,,U tišini zaborava”, slikarke Aleksandre Grbović. Ova slikarka na svojim ekponatima prikazala je svoja osjećanja i emocije povodom nesretnih događaja poput Drugog svjetskog rata, Novosadske racije i NATO bombardovanja, koji su pogodili Srbiju i nedužne civile.
,,Želja mi je da probudim empatiju kod ljudi i da neke stvari nikada ne budu zaboravljene. Na mojim radovima se ocrtavaju mnogi simboli rata i patnje, ali i datumi koji su skriveni. Ostavila sam slobodu ljudima da dožive moje grafike onako kako oni to vide”, rekla je ova mlada slikarka.
,,Rat sjećanja” naziv je izložbe koja je 2016. godine predstavljena banjalučkoj publici u Muzičkom paviljonu ,,Staklenac”. Organizator ove izložbe je Centar za nenasilnu akciju. Cilj izložbe jeste istraživanje, dokumentovanje i analiziranje politike memorijalizacije i kulture sjećanja u BiH sa sve tri zaraćene strane.
Teme rata i njegovog naslijeđa obrađivane su s ciljem da se prikažu stradanja i patnje, koje su doživjeli građani BiH, da bi time upozorili kako obično stanovništvo, tako i političke moćnike da ne narušavaju sigurnost običnog čovjeka i da se radi na uspostavljanju mira i pomirenja. Neke stvari se ne mogu promijeniti i neke se uspomene nikada ne mogu izbrisati. Preko ovakvih izložbi želi se skrenuti pažnja koliko je zapravo važno da se nemili događaji nikada ne zaborave i nikada ne ponove.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Nataša Kondić


text:
Banja Luka poručuje: Dopustite nam da dišemo punim plućima | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
1. februara, 2019.
Duvan je u Evropu stigao još u 16. vijeku. U početku je bio dostupan samo višim klasama društva i muškacima, međutim, danas je rasprostranjen širom svijeta i veoma lako dostupan svakome.
Duvan je danas sastavni dio cigareta u kojima se nalazi katran i još sedam hiljada drugih materija štetnih za čovjeka i okolinu. Žrtve štetnosti duvanskog dima nisu samo pušači, već i svi ljudi oko njih koji udišu dim koji izlazi iz cigarete, kao i onaj koji pušači ispuštaju iz usta.
Negativan uticaj cigareta na zdravlje čovjeka primjećen je još početkom 20-og vijeka, međutim još uvijek u mnogim zemljama svijeta nisu poduzete mjere kojima bi se smanjila izloženost vazduhu koji je zagađen duvanskim dimom. Jedna od tih država je i Bosna i Hercegovina (BiH) u kojoj je za razliku od razvijenih evropskih, te Sjedinjenih Američkih Država, pušenje u javnim zatvorenim prostorima i dalje dopušteno. Na ovaj način direktno je ugroženo zdravlje, ne samo pušača, nego upravo nepušača koji nemaju izbora nego udisati onečišćeni vazduh oko sebe.
Kako bi se ova slika naše zemlje promijenila i kako bi našu sredinu učinili zdravijom, pokrenuta je inicijativa pod nazivom „Klima bez dima”, u sklopu koje su održani informativni i edukativni događaji širom BiH. Jedan takav događaj održan je u Banja Luci, 31. januara povodom Dana bez cigareta. Događaj pod nazivom „Život u dimu: Spasi me” je upriličen kroz prisustvo studenata Medicinskog fakulteta iz Banja Luke, malih pjevača iz muzičke škole MaMa Vox i građana Banja Luke. Svoje mišljenje sa nama podijelili su građani Banja Luke kojima je ovaj događaj privukao pažnju, te organizatori inicijative.
„Svakodnevno sam izložena duvanskom dimu, nažalost, ali Bože moj, šta bih sad. Ja nisam pušač, ne pušim, suprug je na inicijativu mene i kćerke prestao da puši prije četiri godine, tako da smo ipak pomogle. Zaista bih bila srećna da ova inicijativa zaživi, prvenstveno zbog djece”, navodi Mirjana (43) iz Banjaluke.
Sa njom se slaže i Zoran (51), još jedan zabrinuti roditelj. „Većina roditelja se slaže sa ovom inicijativom i vjerujem da će ona zaista uspjeti.”
Nataša (37), jedna od učesnica događaja objasnila je: „Najviše mi smeta dim na javnim površinama, pogotovo u tržnim centrima i to što nigdje ne postoji prostor gdje duvanski dim može biti odvojen od djece. Nažalost, ne možemo djecu izolovati, stalno su izložena tome. Ja se iskreno nadam da će ova inicijativa zaživjeti. Ja ću svoj doprinos i podršku dati i nadam se da će se i drugi više uključiti.”
Najveću zabrinutost pokazali su roditelji koji, iako ne konzumiraju cigarete, ne uspijevaju svoju djecu sačuvati od izloženosti duvanskom dimu. Mladi ljudi, često naviknuti na dim, ne pridaju mu prevelik značaj.
Tako navodi i Srđan (24): „Bio sam u zemljama u kojima je zabranjeno pušenje na javnim mjestima. Ovdje mi vjerovatno ne smeta jer svi iz mog društva puše. Sigurno da utiče loše po zdravlje i podržavam inicijativu da se smanji duvanski dim na javnim mjestima.”
Stručno mišljenje smo dobili od studentice medicine Tatjane Grabovac. „Duvanski dim je izuzetno štetan i dovodi do porasta broja karcinoma pluća, prvenstveno. Ali osim toga i oboljelih od drugih oboljenja. Pušenje utiče i na druge organske sisteme, dovodi do porasta broja oboljelih od kardio-vaskularnih oboljenja, a takođe kod muškaraca može da dovede do impotencije, kod žena može dovesti do vanmateričnih trudnoća, a može dovesti i do sljepila.”
Tatjana je objasnila da, iako niko u njenoj bližoj okolini ne puši, sa duvanskim dimom se najčešće susreće kada izlazi u klubove i kafiće sa prijateljima. ,,Trebamo skrenuti pažnju da pasivni pušači ne svojom voljom bivaju izloženi duvanu što povećava rizik za oboljevanje od bolesti. ,,Klima bez dima” i slične inicijative imaju edukativni karakter i cilj im je da što više animiraju ljude kako bi bolje razmislili o svojim životnim odlukama ili donjeli konačnu odluku da ostave cigarete.”
Pušenje je ovisnost prisutna u našem društvu već više od pet vijekova. Prema podacima Svjetske zdravstvene organizacije, svake godine, 5 miliona ljudi umre direktno od posljedica pušenja, a dodatnih pola miliona smrtnih slučajeva pripisuje se efektima pasivnog pušenja. Duvan ubija više od tuberkuloze, HIV/AIDS virusa i malarije zajedno i, prema procjenama, mogao bi odnjeti živote više od 1 milijarde ljudi tokom 21. vijeka, ako se ne preduzmu efikasne mjere.
Prema riječima naše sagovornice Tatjane, na pušenje trebamo gledati kao na ,,jedan od faktora rizika koji mi sami možemo prevenirati i tako smanjiti mogućnost od karcinomskih i sličnih oboljenja. Konci su u našim rukama, a svi zaslužujemo zdrav i dugoročan život.”
Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite www.klimabezdima.com.

created: 1. februara, 2019.

author: Andrea Aleksić


text:
Mladi Mostara u borbi protiv duhanskog dima | Balkan Diskurs
Marko Mlikota
1. februara, 2019.
Dan bez cigareta se obilježava 31. januara. Obilježavanje Dana bez cigareta u regiji je pokrenuto 1982. godine kao način da se javnost upozori na štetne posljedice duhanskog dima. Ove godine, aktivisti inicijative ,,Klima Bez Dima” u Mostaru su organizovali akciju kako bi građane podsjetili na ovaj dan.
U Mepas Mall-u je prikazana kreativna interaktivna video prezentacija ,,Život u dimu – spasi me!”. U okviru prezentacije, Mostarci i Mostarke su mogli na simboličan način, pritiskom na dugme ispred zadimljenih ekrana, donijeti čist zrak osobi na ekranu i time spasiti jedan život.
Inicijativa ,,Klima Bez Dima” zajedno sa mladima iz Gimnazije Mostar i plesnog kluba ,,Stars”, a uz podršku Zavoda za javno zdravstvo Federacije Bosne i Hercegovine (FBiH), u Mostaru je ovom prilikom slavila život i ukazala na neophodnost zaštite građana od izloženosti pasivnom pušenju.
Ovaj događaj je dio simultanih akcija održanih u Sarajevu, Banjaluci i Mostaru čiji je cilj da se prikupi deset hiljada potpisa podrške, te pošalje poruka donositeljima odluka u zakonodavnim tijelima oba entiteta da što hitnije rade na donošenju i implementaciji zakonskih rješenja koja će bolje regulirati ovu oblast.
Ravnatelj Zavoda za javno zdravstvo FBiH, dr. Davor Pehar navodi da je pušenje najraširenija ovisnost na području Federacije BiH, te da se preko jedanaest hiljada smrtnih slučajeva godišnje može povezati sa bolestima koje se izravno povezuju sa pušenjem, ali i pasivnim pušenjem.
,,Želja svih nas je da potaknemo donošenje zakona o ograničenoj kontroli duhana i duhanskih proizvoda koji bi trebao donijeti takvo okruženje da se zabrani pušenje u svim javnim prostorima kako bi se smanjio štetni utjecaj pasivnog pušenja na naše zdravlje'”, dodaje Pehar.
Profesorica u srednjoj školi u Mostaru Valentina Planinić, navodi da budući da zakon nije bio formuliran tako da je potpuno zabranjeno pušenje u zatvorenim prostorijama, u školi u kojoj radi postoje prostorije u kojima mogu pušiti djelatnici koji su pušači.
„Tako da je jako teško na djecu djelovati ako njihov odgajatelj puši i ako ga oni tako svaki dan vide. Donošenje ovog zakona, prije svega bi nama kao prosvjetnim djelatnicima olakšalo  odgojno djelovanje na djecu, da im kažemo da to nije zdravo, da je to jako štetno i da nemaju pravo onim ljudima koji su u njihovom okruženju ugrožavati zdravlje, jer onaj tko puši ne ugrožava samo sebe, nego i svoju okolinu”, objašnjava ona.
Studentica iz Mostara Nela Azinović kaže kako je svakodnevno izložena duhanskom dimu, jer su joj većina prijatelja i članova bliže obitelji pušači.
„Čestim savjetima pokušavam utjecati na prestanak pušenja ali rijetko uspješno. Kao bivši učenik medicinske škole, bliže sam upoznata sa tim problemom, štetnostima i jako sam zabrinuta za ljude oko sebe kao i za sebe samu'”, dodaje Nela, uz napomenu da će podržati ovu inicijativu jer smatra da je jako pozitivna i da može donijeti velike promjene i za buduće generacije.
Srednjoškolka Matea Perić je, kako kaže, također svakodnevno izložena štetnom djelovanju duhanskog dima.
„Kad razmišljam o tome, uviđam da je problem i velika prijetnja za zdravlje, općenito, u populaciji. Zbog navike na izloženost, jednostavno prestaje biti razlogom za zabrinutost, stoga podržavam ovu inicijativu i smatram da je potrebno zabraniti pušenje na javnim mjestima kako bi se smanjio broj pušača, zbog suženih mogućnosti gdje su cigarete dozvoljene”, navodi ona.
U sličnoj je situaciji i mostarac Luka Miloš, koji je kao nepušač izložen duhanskom dimu.
„Užasno mi smeta jer prije svega nije ugodan miris te zbog zdravstvenih problema često imam poteškoća sa disanjem.”
Inicijativa ,,Klima Bez Dima” nastavak je napora usmjerenih ka podizanju svijesti građana BiH o štetnosti pušenja i posljedicama pasivnog pušenja kojem su svi, pa i djeca, trudnice, starije osobe, konstantno izloženi u svim javnim prostorima u BiH.
Postotak smrtnosti povezanih s duhanom u BiH spada među najviše u svijetu. Kako navodi Svjetska banka u BiH, svake godine u našoj zemlji od posljedica bolesti koje su povezane sa pušenjem umre više od devet hiljada ljudi. Inicijatori kampanje su objasnili da je potpuna zabrana pušenja u javnim zatvorenim prostorima jedini način da se ljudi zaštite od izloženosti duhanskom dimu.
Studentica Marija Sučić objašnjava kako je kao nepušač, od vlastitog doma, preko javnih površina poput parkova i šetnica, pa sve do ugostiteljskih objekata izložena uticaju pušača.
„Duhanski dim je štetan, posebno za mlade osobe i djecu, stoga smatram kako bi pušači trebali više uvažavati prava drugih ljudi da borave na čistom zraku, a ne u prostoriji u kojoj dim zna biti toliko gust da nalikuje na maglu”, smatra ona.
Marija smatra kako ustanove moraju educirati mladež o negativnim stranama takvog života.
I student Stjepan Nižić kaže da pušenje vidi kao veliki problem i da se ne osjeća ugodno u društvu pušača.
„Mislim da to predstavlja problem za zdravlje okoline te samog pušača. Sve je više mladih danas koji puše unatoč tome što često možemo vidjeti koliko su cigarete štetne i kako utječu na naše zdravlje i to me jako zabrinjava”, objašnjava on.
Student Ante Bagarić pušenje smatra prijetnjom za zdravlje i okolinu i inicijativu da se donese dobar zakon u BiH u potpunosti podržava.
„Bio sam u prilici biti u zemljama gdje je pušenje na javnim mjestima zabranjeno i osobno bi volio da se takvi zakoni provedu i u našoj zemlji, iz razloga što bi se takvim zakonom poboljšala kvaliteta zdravlja u zemlji. Apsolutno podržavam inicijativu i zasigurno ću potpisati obećanje da podržim njihove napore. Potrebne su nam inicijative poput ovih koje mogu donijeti značajne i održive promjene”, dodaje on.
Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite www.klimabezdima.com.

author: Marko Mlikota


text:
Moramo zaštititi pasivne pušače | Balkan Diskurs
Armin Halilović
1. februara, 2019.
Kroz interaktivne video-prezentacije i umjetničke performanse pod nazivom „Život u dimu – spasi me”, inicijativa „Klima bez dima”, obilježila je širom Bosne i Hercegovine (BiH) Dan bez cigareta.
Ova inicijativa je dio projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa bosanskohercegovačkim zdravstvenim institucijama u svrhu podizanja svijesti o štetnosti duhanskog dima i mijenjanja zakona o kontroli duhana.
Kao dio aktivnosti inicijative ,,Klima bez dima” u Sarajevu su brojni učesnici ove akcije trkom za život malih šampiona Atletskog kluba ,,Atleta” Novi Grad Sarajevo i sjajnim performansom mladih karatista iz karate kluba ,,Perfekt”, simbolično rastjerali tamne oblake u svim sarajevskim zadimljenim prostorijama.
Tridesetdvogodišnji Amel Kapo, osnivač plivačkog kluba ,,Spid”, prvog i jedinog plivačkog kluba za osobe sa invaliditetom u BiH, kaže kako podržava kampanju i inicijativu  „Klima bez dima”.
„Prvo, ja i cijela moja porodica smo nepušači i definitivno mi smeta da uđem u bilo koji objekat koji je zatvorenog tipa, jer mi kad dođemo kući bukvalno sve sa sebe moramo skinuti. Ako želimo ići u Evropu i ako želimo bilo šta u tom rangu, moramo imati ove regulative. Jedna od izreka našeg kluba je ,,u vodi smo svi jednaki”, pa zašto ne bi bili jednaki i na suhom?”, poručuje Kapo.
Tomislav Cvitanušić, iz sarajevskog udruženja ,,Maraton”, podsjeća da je zdravlje jedan od glavnih faktora u izgradnji i očuvanju stabilnog društva. Po njegovim riječima, iako je izgradnja zdravih životnih stilova jedan dugoročan proces, inicijative poput ,,Klima bez dima” mogu pomoći da se društvo usmjeri na pravi put.
„U odnosu na region i Evropu, veoma, veoma kasnimo i zato nam je još važnije da se nešto ovako desi po ubrzanoj proceduri, da ne kažem sutra”, navodi Cvitanušić.
Organizacije koje okuplja neformalna koalicija Partnerstvo za Bosnu i Hercegovinu bez duhanskog dima, uputile su ovom prilikom apel svim nivoima vlasti u BiH da ispune svoje obaveze te osiguraju poštivanje i zaštitu ljudskih prava na život i zdravu okolinu. Koalicija i njenih 40 organizacija – članica traže da se u BiH što prije usvoji i implementira novi zakonski okvir koji će biti usklađen sa Okvirnom konvencijom Svjetske zdravstvene organizacije o kontroli duhana.
Kako je istaknutno tokom promocije kampanje, insistiranje na donošenju zakona o kontroli duhana ima za cilj da unaprijedi zdravlje stanovništva, a BiH je u obavezi da ratificiranu Okvirnu konvenciju o kontroli duhana, uskladi sa zakonom.
Direktorica za saradnju u Ambasadi Švicarske u BiH Barbara Dätwyler Scheuer kaže kako su svi svjesni da je pušenje još dozvoljeno na većini javnih mjesta u BiH, no da mnogi građani i donosioci odluka još uvijek nisu svjesni koliko je štetna izloženost duhanskom dimu,  te da su djeca često prve žrtve.
„Pridružujemo se pozivu za javnu akciju za spašavanje života i zabranu pušenja na javnim mjestima. Zaštitimo djecu, trudnice, starije osobe, nepušače i sve one koji biraju život bez duhanskog dima”, navela je ona.
Prof. Aida Ramić Čatak je, govoreći o posljedicama duhanskog dima po zdravlje, navela da pasivno, nevoljno pušenje obuhvata veći broj ljudi nego onih koji su aktivni pušači. Ti aktivni pušači, kako je objasnila, tri četvrtine svog duhanskog dima izbace u okolinu.
Podsjetila je i da svako ko boravi u prostoriji sa drugim pušačima, podjednako ima šanse da oboli od neke bolesti kao da je sam aktivni pušač. Djeca, novorođenčad, trudnice, hronični bolesnici su posebno osjetljive grupe. Prema njenom mišljenju donošenje zakona je samo jedna karika u lancu, ali je neophodna kako bi disciplinirali prostore u kojima niko, zbog svoje vlastite bolesti ovisnosti, nema pravo da ugrožava zdravlje drugih.
Vodeći ekonomista i vođa programa Svjetske banke za ljudski razvoj i siromaštvo, Jamele Rigolini smatra da pušenje utiče na sve, zdravlje i ekonomiju i navodi da finansijski troškovi upotrebe duhana i duhanskih prerađevina u BiH iznose oko 900 miliona KM godišnje, uključujući direktne i indirektne troškove zdravstvenog sektora.
On dodaje da svake godine u BiH umre oko devet hiljada ljudi od bolesti uzrokovanih duhanom, a 900 osoba umre svake godine zbog izloženosti dima.
„Prosječna porodica godišnje potroši više od dvije hiljade konvertiblinih maraka na cigarete, što je mnogo novca”, zaključio je Rigolini.
Kako bi saznali više o inicijativi „Klima bez dima” i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite www.klimabezdima.com.

author: Armin Halilović


text:
Dobra priča i istrajnost mogu uključiti hiljade čitalaca | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
4. februara, 2019.
Najveći izazovi sa kojim se novinari suočavaju su istrajnost da urade priču, te da je objave bez obzira na moguće posljedice i pritiske, kaže novinar online magazina Žurnal Amarildo Gutić. Podsjeća da su novinari u Bosni i Hercegovini suočeni sa brojnim problemima i teškoćama u radu, poput političkih i finansijskih pritiska.
Bosna i Hercegovina (BiH) ima kvalitetne zakone koji regulišu oblast medija, no bez obzira na to pravna zaštita novinara je neadekvatna. Od 2012. do kraja 2018. godine registrovan je 121 krivični slučaj prema novinarima, koji uključuje jedan pokušaj ubistva, značajan broj fizičkih napada, prijetnje smrću i imovinske štete. Samo 8 od 121 slučaja je riješeno u korist novinara, podaci su udruženja ,,BH novinari”.
Bosanskohercegovački novinari su suočeni sa mnogobrojnim problemima u svom radu, od kojih su najznačajniji svakako politički i finansijski pritisci. No, bez obzira na teške uslove u kojima se radi, novinar online magazina Žurnal Amarildo Gutić vjeruje da su promjene moguće, te da je najveća nagrada za novinara kada njegov rad ima uticaj na javnost.
Jedino dobrom pričom i upornošću novinar može iznijeti na vidjelo svoju istraživačku priču, kaže Gutić, i objašnjava da su najveći izazovi u radu istrajnost da se priča završi i „da je objaviš bez obzira na moguće posljedice i pritiske kojima ćete ti i redakcija biti izloženi, te da nastaviš dalje istim tempom.”
U doba interneta, digitalizacije i brzine u prenosu informacija, tek rijetki mediji odluče da se bave ozbiljnim istraživačkim pričama, za koje je potrebno vrijeme i upornost. Dodatan problem predstavlja i komercijalizacija brojnih medija u kojoj traganje za istinom postaje periferno.
Gutić naglašava kako je upravo online magazin Žurnal i drugi portali koji su u okviru medijske grupe koja pripada Antikorupcijskoj mreži organizacija civilnog društva – ACCOUNT, primjer medija koji se zalažu za istinu kao vrijednost.
„Ima zaista veliki broj onih koji razumiju o čemu pišemo, koji imaju smislene komentare. Potom shvatiš da je to onaj frustrirani dio biračkog tijela koji možda i ne glasa na izborima. Postoji i onaj dio čitalačke publike koji temama pristupa poput navijača, ne vole kada pišeš protiv njihovog omiljenog ,,tima”, a sve suprotno pozdravljaju”, kaže ovaj istraživački novinar.
Mediji u BiH su danas često izloženi tužbama za klevetu od pojedinaca ili institucija o kojima izvještavaju, a u tome im, kako pojašnjava Gutić, pomaže i pravosuđe koje je postalo servis političkim elitama.
„Mogao bi navesti više primjera, poput tužbe jednog ,,uglednog” biznismena koji u tužbi i tokom ročišta ne podnese niti jedan dokument ili svjedočenje da je ono što si pisao netačno. S druge strane ti dokažeš da si pisao na osnovu relevantne dokumentacije i izvora. Sud presudi u njegovu korist, jer nije bitna istina, nego što je on osjetio duševnu bol zbog teksta? Pri tome drugostepena presuda na žalbu bude riješena za dva mjeseca, iako u prosjeku to kod drugih traje i po godinu i više. Tu je sve jasno”, opisuje Gutić.
Sva istraživanja o stanju medija u BiH govore kako su novinari, naročito u online sferi izloženi uvredama i napadima. Problem sigurnosti novinara očigledan je kroz negativne online komentare i prijetnje smrću. Gutić smatra da je to stvar redakcija i novinara koliko će im pridavati važnost, i napominje da je online magazin Žurnal svoje slučajeve prijavio nadležnim tužilaštvima.
On podsjeća da je, nažalost, novinarstvo dolaskom novih tehnologija poprimilo brzinu kao glavni element dobivanja vijesti, što je osiromašilo samu potražnju za istinom. Ono što je postalo bitno je podatak i informacija.
„Copy-paste novinarstvo, ako se to može nazvati novinarstvom, se razmahalo. Nema novinarstva bez terenskog rada, po svim vremenskim uslovima, različitim sredinama, nema ga naročito bez direktne komunikacije sa ljudima. Potrebno je vratiti dignitet javnih emitera, koji su postali direktni saučesnici ili poslušnici politike koja protežira korupciju, nepotizam i lažno blagostanje”, smatra Gutić koji misli da je danas previše osobnih interesa u novinarstvu.
On napominje i da su lokalni mediji previše ovisni o tvrtkama i političarima koji ih financiraju te tako ne mogu izvještavati o problemima kojima su okruženi i dodaje da je najteže izbjeći strah od objavljivanja.
Gutić navodi jedan od primjera sa kojim se susreo tokom dugogodišnjeg rada: „U jednom selu sam upoznao čovjeka čiji sin ni godinu dana nakon rođenja nije bio upisan u matičnu knjigu rođenih. Matičar je odbio upis jer je djetetu dato ime Fikret, što ga je asociralo na njemu omraženog Fikreta Abdića. Nakon što sam objavio tu priču, reagovale su organizacije za zaštitu prava djeteta, koje je potom konačno dobilo rodni list.”
Gutić se tijekom rada susretao s brojnim preprekama poput restiktivne uređivačke politike, menadžmenta koji manipulira novinarima i upravnim odborima koji rade u skladu s politikom. Doživio je, kako kaže, brojne pokušaje cenzure tijekom rada na Radioteleviziji BiH (BHRT), no napustio je ovaj medij onda kada je direktor programa tražio da izbaci prilog koji nije bio na strani stranke Hrvatske demokratske zajednice (HDZ).
Dodaje kako mnogi novinari podržavaju političke stranke i na takav način djeluju u medijima, no takav je rad neobjektivan i daleko od profesionalizma. „Novinar koji jednom iskusi politički aktivizam, napustio je profesiju. Iskazivanje simpatije prema strankama prisutno je u javnim emiterima, a svjedoci smo da je znatan broj novinara pokušao ili pokušava postići i političku karijeru”, upozorava Gutić.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

created: 4. februara, 2019.


text:
Pojedinci mogu mijenjati stvari na bolje | Balkan Diskurs
Nataša Lazukić
6. februara, 2019.
Sa ciljem pomaganja unesrećenim i bolesnim u Banjaluci je osnovana fondacija „Humana Srpska“, koja pruža pomoć svima bez obzira na vjersku i nacionalnu pripadnost.
Fondacija ,,Humana Srpska” sa sjedištem u Banjaluci osnovana je sa ciljem da pomogne najugroženijim članovima društva bez obzira na boju kože, pol, godine, vjersko opredjeljenje, mjesto odakle dolaze i slično.
Valentina Kecman, predsjednica fondacije kazala je da žele motivisati ljude da pomognu u cilju skupljanja potrebnih sredstava za ugrožena lica, te pružiti različite mogućnosti za sve građane da volontiraju i pomognu.
„Ukoliko nismo u mogućnosti da pomognemo ugroženima materijalno ili novčano, volontiranjem u humanitarnim akcijama možemo doprinijeti skupljanju sredstava i time pokazati našu humanu stranu”, kazala je Kecman.
Prema njenim riječima, članovi „Humane Srpske“ prikupljaju i pružaju pomoć onima koji su pogođeni prirodnim katastrofama, elementarnim nepogodama, pomažu bolesnima, starim i iznemoglim osobama, kao i povrijeđenima, te osobama sa invaliditetom.
,,Ako uz ekonomsku neimaštinu postoji i emocionalna bol i patnja, time se životna situacija čini nepodnošljivom. Mi koji smo srećniji od ovih ljudi, osjetili smo ili bili izloženi patnji treba da  podijelimo svoju životnu radost i sreću sa njima. Nesrećnom i bolesnom čovjeku, a posebno djetetu ne treba mnogo da bi se pokrenuo. Nekima je to riječ utjehe, nekima odjeća, hrana, školski pribor, novac za neophodnu operaciju”, kazala je Jovana Marijanac, potpredsjednica fondacije.
Jovana je pojasnila da se fondacija bavi organizovanjem donatorskih skupova, edukativnih i kulturnih priredbi radi prikupljanja sredstava za realizaciju humanitarnih projekata. Jedne godine, tokom novogodišnjih praznika pokrenuli su akciju ,,Podjelimo prazničnu radost” koja je rezultirala podjelom paketića na Dječijem odjelu Klinike za psihijatriju i odjelu na Odjeljenju dječije hematoonkologije Univerzitetsko kliničkog centra Republike Srpske. Djeci i porodicama kojima je pomoć potrebna, ona je i pružena u vidu prehrambenih proizvoda, kućnih potrepština, te odjeće i obuće za djecu.
Kako bi ostvarili svoje ciljeve, fondacija takođe sarađuje sa univerzitetima, školama, stručnim službama i drugim organizacijama. ,,Otvoreni smo za saradnju sa drugim fondacijama, institucijama i privrednim organizacijama kako bi zajedno učinili više kako za pojedince tako i za zajednicu. U budućnosti osim humanitarnih akcija planiramo i akcije od opšteg značaja za zajednicu te besplatne aktivnosti koje će biti dostupne i od koristi svim sugrađanima bez obira na socijalni status”, pojasnila je Kecman.
Kecman i Marijanac smatraju da pojedinci mogu mijenjati stvari na bolje ako to zaista žele i da sa riječi pređu na djelo. ,,U našem ljudskom biću, u našoj tradiciji i kulturi je da pomažemo jedni druge. Pogledajmo oko sebe, pronađimo u sebi ljudskost i pomozimo drugima da bismo pomogli sebi. Učinimo mali korak da bismo uljepšali život drugima”, dodala je Marijanac.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

created: 6. februara, 2019.

author: Nataša Lazukić


text:
Narušeni sistemi vrijednosti kod omladine: Ko su uzori mladim ljudima? | Balkan Diskurs
Ognjen Todorović
8. februara, 2019.
U određivanju idola i uzora škola gubi bitku sa medijima. Onog trenutka kada je mladi atletičar i sportista Emir Bekrić na Evropskom prvenstvu za mlađe seniore u Tampereu, sa vremenom od 48,76 osvojio zlato i postavio novi državni rekord – dospio je u žižu interesovanja i postao državni junak o kojem su brujali svi.
Obzirom da je itekako mlad i da se svojim godinama uklapa u interesnu sferu mladih, pitali smo ga uz koje je on uzore i idole odrastao i smatra li da je današnji sistem vrijednosti u tom smislu narušen.
Najvažnije je da se poslije ovog mog uspjeha klinci okrenu sportu i fizičkoj aktivnosti. Mladi ljudi su logističari, oni traže pobjednike, ljude koji su napravili rezultat. Potom analiziraju kako su ti njihovi uzori došli do tog rezultata. Počinju da ih oponašaju trudeći se da dosegnu iste visine uspjeha. Ništa čudno, nikakva topla voda – svugdje i uvijek je bilo tako. Ako je zajednica promovisala koncept partijašenja, bančenja, pijančenja, estradisanja i marifetluka kao uspješan, ako su novinske naslovnice pune protagonista tog koncepta, ako su njihovi bankarski računi najdeblji – onda je logično kud će mladi da se denu. Kao što su dalje sasvim logične posljedice njihove odluke.
Takođe, Emir se slaže da je došlo vrijeme da mladi mijenjaju svoje uzore: ,,Ako uzor postanem ja, Đoković, matematičari koji osvajaju medalje na svjetskim prvenstvima, programeri ili svi drugi čestiti ljudi koji zarađuju svoj hljeb poštenim radom i ako takvi ljudi postanu oni o kojima mediji izvještavaju u udranim terminima i na ključnim mjestima – onda će stvari početi da se mijenjaju.”
Posljednjih godina, kulturna svijest omladine i građana Bosne i Hercegovine (BiH) je minimalizovana. Uprkos tome što mnogi gradovi nude bogatu kulturnu ponudu; informisanost i zainteresovanost mladih za te aktivnosti je minimalna, gotovo da i ne postoji. Dokaz destruktivne kulturne svijesti građana je slaba posjećenost kvalitetnih događaja koji čine programski sadržaj kulturnih institucija naše države. Iz tih razloga su život i slobodno vrijeme mladih na području naše države neiskorišteni, a višak energije kanalisan u pogrešne smjerove.
Zavisno posljedična činjenica koja proizilazi kao zaključak i koja umnogome učestvuje u izgradnji ličnosti mladog čovjeka jeste identifikacija, poistovjećivanje i poštovanje kvalitetnih, ostvarenih i uspješnih ljudi. Ustvari, tako je bilo i trebalo bi da bude; ali, odjednom, kulturnom scenom BiH zavladala je anarhija, ili eventualno mali procenat oligarhije inspirisane bludom, kičom i skandalima.
Identifikacija sa uzorima i idolima je značajan čin socijalizacije i emocionalnog razvoja djece i mladih. Zdrava socijalna inteligencija treba da prihvati kriterijume po kojim se uzorima smatraju određene osobe sa kojima postoji bilo koji vid kontakta, ili direktna interakcija, dok bi idoli trebale biti osobe koje potiču na buđenje svijesti, društveno i uopšte koristan rad, napredak i egzistenciju. Pod takvim uslovima, djeca i mladi sa uzorima bi trebalo da se identifikuju, a idole da imitiraju.
Scena u kojoj učenice završnih razreda osnovne škole dolaze na prag srednje škole sa garderobom koja je šivena po mjeri klubskog noćnog provoda postala je uobičajena ikonografija u našim obrazovnim ustanovama. Profesori u osnovnoj školi u šali govore da djevojčice više pažnje posvećuju izboru maturske haljine nego odabiru željene srednje škole, ali se sa pravom uozbilje kada govore o tome da idoli mladih ljudi nemaju uticaj samo na izbor njihove garderobe već i na njihovu životnu filozofiju. Činjenica je da sve što ponesu iz kuće, mladi bace niz ulicu, a ova floskula počinje da pije vodu onog trenutka kada se patriotizam počne ogledati u broju pretučenih stranaca, zapaljenih baklji, ali i kada idoli mladih postaju ljudi naoružani neznanjem.
Činjenica je i da se generacijama unazad uzori za djecu ne mijenjaju. To su njihovi roditelji, starija braća i sestre, rođaci, porodični prijatelji, profesori ili nastavnici u školi…
Četrdesetih godina prošlog vijeka idol mladih je bio Ivo Lola Ribar, pedesetih Bobek i Šekularac, šezdesetih Če Gevara, Đorđe Marijanović i „Bitlsi”, sedamdesetih Zdravko Čolić i „Bijelo dugme”, osamdesetih Lepa Brena, a devedesetih Knele i Ceca.
Novija istraživanja odsjeka za psihologiju Fakulteta političkih nauka u Banjoj Luci o uzorima i idolima srednjoškolaca u Republici Srpskoj, ne prate kurs razmišljanja našeg mladog sagovornika i uspješnog sportiste Emira sa početka priče. Rezultati su pokazali da gotovo polovina đaka ima idole među javnim ličnostima, a većina njih je iz svijeta estrade, sporta, kulture i politike. Oko 2.500 učenika iz 26 škola širom Republike Srpske je među svoje životne idole svrstalo Svetlanu Ražnatović, Jelenu Karleušu, Isidoru Bjelicu, Ognjena Tadića, Zorana Đinđića i Bila Gejtsa.
Dragica Pavlović-Babić, psihologinja i jedna od autorica ovog istraživanja, kaže da su idoli mladih one osobe koje im se predstavljaju u medijima i o kojima njihova porodica ima visoko mišljenje, i konstatuje da „škola gubi bitku sa tim idolima”. Ona dodaje i da se ne treba čuditi činjenici da djevojčice od 14 i 15 godina na maturi izgledaju kao da su „zalutale” sa televizije.
,,Ako škola smatra da matura, kao kruna obrazovnog procesa, treba da se proslavlja u kafani i da tamo treba držati mlade do dva ujutru, onda nema smisla negodovati što se djevojčice za tu priliku oblače kafanski, odnosno estradno”, komentariše naša sagovornica.
Pored toga, zamolili smo našu sagovornicu da nam prokomentariše rezultate istraživanja. ,,Ako se uzme u obzir narušeni sistem vrijednosti u porodici, školi i društvu, socijalni i ekonomski milje u kome odrastaju, mladima se, sem dva, eventualno tri ili četiri imena sa rang liste, nema Bog zna šta zamjeriti. Na prvom mjestu su ličnosti iz estrade (muzičari, glumci, TV lica), na drugom sportisti, slijede političari, umjetnici i naučnici, a na kraju su nacionalni junaci. Komparacijom sa sličnim istraživanjima sprovedenim u Srbiji 1994. i 2000. godine uočena su značajna pomjeranja u preferencijama idola. Znatno više je odabranih idola iz svijeta estrade i sporta,  manje je političara, što i nije naročita šteta, a znatno manje umjetnika i naučnika, što morate priznati da je velika greota.”
Koje vrijednosti se kriju iza preferencije uzora iz medija? Da li su to su uspjeh, luksuz, slava, bogatstvo, moć?  Nekada su glavni razlozi zbog kojih se srednjoškolci dive uzorima bili: snažne ličnosti (kreativnost, upornost, marljivost), humanost (dobrota, pravičnost, ljubav, tolerancija) i intelektualne sposobnosti (inteligencija, znanje, mudrost), a mnogo manje je bio značajan prestiž (moć, slava, bogatstvo). Na osnovu ovih promjena u hijerarhiji uzora među mladima, možemo otkriti promjene u njihovom sistemu vrijednosti, a, opet, one su rezultat dubljih, društvenih kolebanja, previranja i idealizovanja.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

created: 8. februara, 2019.

author: Ognjen Todorović


text:
Vrijeme čini svoje. A šta ti činiš, čovječe? | Balkan Diskurs
Slobodan Blagovčanin
11. februara, 2019.
,,Bila je zima ‘96. mjesec mart – hladno, baš hladno.”
Nije da se sjećam kako je bilo, već govorim kako to moji mama i tata inače prenose. Tada smo živjeli u mjestu pokraj mog rodnog grada Ilijaša. Živjeli smo u Podlugovima – ono mjesto što mu je Čola opjevao željezničku stanicu[1]. Samo, ranijih mjeseci se u tom malom mjestu drastično izmjenila struktura stanovništva. Oni, što su živjeli tu prošle godine, preselili su se u mjesta onih što su živjeli negdje drugo. I obratno. Mi smo, opet, bili oni rijetki nesrećnici, koji su još uvijek čekali kamion da se mogu iseliti.
U tom nestrpljenju da po nas dođe prvi kamion, nismo živjeli u svojoj kući. Živjeli smo na tavanu komšije, za kojeg su već svi znali da se iselio.
,,Živjeli? Pa i nismo baš živjeli. Ti si bio mali, a i sestre ti. Tavan u koji nas je smjestio tatin prijatelj Izet, uvjeravajući nas da smo tu sigurniji, je bio izuzetno mali. Onako taman za preživjeti, ako imaš na umu da smo se brinuli za vašu sigurnost. Izet nam je taj tad valjao baš mnogo!”, sjeća se mama.
Kasnije će se ispostaviti da je tata ostavio kuću na čuvanje tom Izetu, a da je on prodao sve radijatorske cijevi iz kuće i crijep. U svakom slučaju na njega me vuče možda i najranije sjećanje u svom životu. Kad nam je izgladnjelim donio kesu punu svega i u njoj eurokrem. Mama to nikad ne spominje, ali ja kao da se sjećam, i eto pamtim ga kao dragog čovjeka.
Na pitanje da li su izlazili iz kuće, kaže da jesu, iako ih je bilo strah.
,,Svi su znali da nismo ništa učinili – mada opet nikad ne znaš ko je koga izgubio i kako gleda na to sve. Sjećam se kad sam jednom izašla u dvorište, vidjela sam staru nenu. Nena je bila obučena u duge, šarene dimije. Onako krupna je bila, kao da se gegala. Dok je hodala niz ulicu prema meni, svako malo je ruke premetala. Držala bi ih na leđima, pa bi onda mahala sa natikačama. Samo njih je imala u ruci”, priča mama.
– Dobar dan!
– Dobar dan neno! Kako si?
– Dobro sam. Hvala na pitanju! Evo tražim kuću gdje da se uselim. Moju sam morala napustiti.
– Moja neno, evo useli se u bilo koju. Sve su ove prazne, odavde do Zenice!
– Eh, moja ti. Neću ja u bilo koju, ja hoću da mi neko ,,halali”.
Sjeća se mama tog razgovora.
Pare za kamion su se nekako našle, a tatin brat je zadužen da ga dovuče i na njega strpa prethodnih 33, odnosno 34 godine mojih roditelja. Toliko su imali kada su se po drugi put selili u zajedničkom životu. Kasnije smo se selili još pet puta.
Tata i striko su tovarili kamion. Po maminoj priči to je išlo užasno sporo. Tata se brani time kako mu je doktor, poslije jednog od bombardovanja rovova rekao da on uopšte ne bi ni smio dizati ništa teže od kašike.
,,Imali smo sreće da smo rovove pokrili pragovima od željezničkih šina. Kod nas, ovdje, je bar toga bilo. Sto puta su nam glavu spasile. Tako smo jednom tokom granatiranja pogođeni tačno u rov. Pravo na pragove. I baš zahvaljujući njima – tim pragovima ostali živi. Samo nas je jako otreslo ispod, od detonacije. Tad mi je doktor rekao da ne smijem podizati ništa teže od kašike.”, sjeća se tata.
U međuvremenu su na (ne)sreću pritekli i vojnici. Kažem (ne)sreću jer to valjda nije bila naša vojska, već vojska ovih što se useljavaju. Pa smo se zbog toga i selili. Uz minimalan razgovor tekao je utovar naših stvari na prikolicu zelenog kamiona ,,tamića”.
– Gdje ću ovo?
– Eto tu lijevo, tu, tu uz ormar.
– Ovdje?
– Aj može i tu, je*aji ga!
Tako se pomalo smanjivao slobodan prostor u prikolici zelenog tamića, a i naša nada da će sve stati. Koji trenutak kasnije:
– Nema. Puna je.
– Jašta. K’o šibica.
– Može li bar još ova tepsija mi stati?
– Daj da probamo.
– Ma ni naopako.
,,Fina. Dobra tepsija. U njoj sam nam često hljeb kuvala i pitu pekla.”, objašnjava mama tepsiju, koja je morala ostati, dok opisuje kako je selidba tekla. Nakon mog pogleda, uzbuđeno i ponosno nastavi: ,,A ja ti uzmem onu tepsiju i „zafrljačim“ preko ograde što sam dalje mogla. Ja šta mi je puta trebala.”
Dok se razgovor odvija za trepezarijskim stolom, mama stavlja tijesto od kiflica u plavu tepsiju, malo zagorjelu na dnu koja, po njenoj priči, jako podsjeća na onu, koju je „zafrljačila“.
– Evo. Slična ovakva je bila.
– Slična?
– Ma nije baš ista. Malo je veća bila.
– Pa mama, nije ti to ništa veće od tepsije koju si „zafrljačila“.
– Ma ništa ti ne znaš.
Ono što stvarno ne znam, jeste da li je nesrećna nena našla ikoga da joj halali kuću. Nisam još uvijek uvijeren da su ti pragovi od željezničkih šina mogli stvarno zaštiti od granate. Ne znam ni koliko će vas osuditi Izeta ili ga razumjeti, kao što to moj tata razumije, jer vjeruje da su svi ljudi dobri duboko unutra. Ono što znam sigurno jeste da mama ima bar deset novih tepsija. Ali svaki put kada se zadesim kod kuće subotom i kada pečemo pitu ili kiflice, mama uvijek priča istu priču, uz uzdahe i sjetu u očima. Nikad tepsiju nije prežalila.
Danas slušam kako nesrećne ljude, migrante koji prolaze kroz Bosnu i Hercegovinu, u bijegu od rata i potrazi za boljim životom zovu migrantskom krizom i opasnošću po društvo. Kada razmišljam o tome, samo zamislim koliko su oni plavih tepsija izgorjelih pri dnu ostavili iza sebe.
Koliko njihovih očeva nisu sačuvali podovi drumskih šina i koliko neprijateljskih vojnika im nije pomoglo u iseljavanju, nego baš obratno. Nismo nikada bili zvijeri do kraja. Ne trebamo to biti ni sada. U našoj zemlji je vrijeme učinilo svoje i nesretnog rata se sad sjećamo kroz priče svojih roditelja. Vrijeme je učinilo svoje. A šta mi činimo?
[1] Ilijaš je naselje i opština koja se nalazi u Kantonu Sarajevo, sjeverozapadno od grada Sarajeva. Sastoji se iz nekoliko naseljenih mjesta, uklučujući Podlugove.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Slobodan Blagovčanin


text:
Život postaje teži tokom zime | Balkan Diskurs
Sara Velaga
13. februara, 2019.
Toaleti, kupatila, autobusi, stepenice su niz prepreka za osobe sa invaliditetom jer im nisu prilagođene. Za njih predstavljaju nemoć a pokazatelj su diskriminacije u našem društvu.
„Na Univerzitetskom kliničkom centru u Banjoj Luci, ni toaleti ni kupatila nisu prilagođeni osobama sa invaliditetom. Da ne govorim o tome kako u važnim državnim institucijama gluhonjeme osobe nemaju na raspolaganju znakovnog tumača”, kazao je Borislav Boban Đurić, izvršni direktor u Koaliciji organizacija u zdravstvu BiH.
Đurić pojašnjava da se na svakom koraku vide pragovi koji su nepremostiva prepreka za nekog ako je u kolicima ili na štakama. O uslovima školovanja Đurić, koji je i predsjednik omladinske organizacije “Centar” u Mrkonjić Gradu kaže da je nepotrebno trošiti riječi jer osobama sa invaliditetom ništa nije prilagođeno.
Đurić boluje od rijetke bolesti, hemofilije b, te je zbog neadekvatnog liječenja ostao invalid. Uz sve to su ga „greškom“ inficirali hepatitisom C, sa čim se dugo borio ali i izborio. Sve ga je puno koštalo, kako kaže, na ovaj ili onaj način. Na upit kako se osjeća kada dođe do institucije koja nema ulaz za invalide odgovora: “Ružno i nemoćno”.
”Najružnija iskustva su mi kada sam ulazio u Gradsku biblioteku u Mrkonjić Gradu i okliznuo se na klizavim pločicama, kad sam povrijedio ligamente i mjesecima ležao u bolnici ili kada sam se okliznuo u poslastičarnici “Manja” u Banjoj Luci i slomio nogu. Jednostavno, vrlo malo se pažnje obraća na potrebe invalida, nikoga nije briga i niko ne odgovara. Država skoro ništa nije učinila da nas zaštiti”, kazao je Đurić.
Iz Udruženja za djecu i pomoć osobama sa invaliditetom „Zagrljaj“ ističu da su osobe sa invaliditetom najosjetljivija populacija našeg društva koja se nalazi na marginama i godinama vode tešku borbu za svoja prava. Često prva adresa na koju se obraćaju za pomoć jesu nevladine organizacije, jer se tu osjećaju prihvaćeni onakvi kakvi jesu.
Samohrana majka djevojčice T.M. se snalazi sama kada je i obrazovanje djeteta u pitanju.  Njena majka pojašnjava da je u osnovnu školu išla s kćerkom.
“Vodila, vozala, nosala i završila. Srednju nije upisala koju želi, neke nisu željele nju u kolicima, a neke nisu imale uslova za dijete u kolicima. Jedino je dobrodošla u javnu ustanovu Vladimir Nazor u Sarajevu”, kaže ova majka.
Salih S. void borbu kao i veliki broj osoba sa invaliditetom koje žive u privatnim kućama. Zimi za njih život postaje nemoguć. On pojašnjava: “Zimi se čiste samo glavne saobraćajnice. Moja kuća je udaljena 200 metara od saobraćajnice. Kakva korist što sam sebi obezbijedio prilaz kući kada zimi neće da očiste”.
Rozeta živi na petom spratu u zgradi koja nema lift. Nakon smrti muža ostala je sama da se “snalazi”. Ona kaže: “Djece nemam, rodbina koja bi mi pomogla je daleko. Zar je čudno što ne želim ni u koju ustanovu. Samo želim da dočekam kraj života ovdje gdje sam provela većinu svog života. U svom domu. Osim članova Udruženja “Zagrljaj” i dobrih ljudi koji je povremeno posjete, niko drugi ne pomaže”.
Đurić pojašnjava da invaliditet nije isto kao osobe sa posebnim potrebama. “Invalidi su osobe kao i sve druge. Trebaju ljubav, poštovanje, pravo na obrazovanje, zapošljavanje i stvaranje porodice. Sve ono što je sastavni dio života. A država se prema invalidima ponaša kao prema prosjacima koji trebaju da se zadovolje mrvicama milostinje naših vlastodržaca”, zaključuje Đurić.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Sara Velaga


text:
Novinarstvo je objaviti ono što drugi ne smiju | Balkan Diskurs
Amra Džonlić
19. februara, 2019.
Sloboda izražavanja i sloboda medija su temeljni principi demokratije, no svi izvještaji o stanju medija u BiH naglašavaju problem prijetnji sa kojima su novinari suočeni i to prije svega u online sferi, kroz komentare ili forume. Te prijetnje vrlo često uključuju i prijetnje smrću.
Pored evidentnog problema sigurnosti, novinari u BiH suočeni su i sa pritiscima političkih struktura, a rad im otežavaju i financijski pritisci. Sve ovo dovelo je do velikog problema sa kojim se novinarstvo u BiH suočava – cenzure ili autocenzure.
Sve to nije spriječilo novinara online magazina Žurnal Avdu Avdića da se uhvati u koštac sa problemima i da rizikuje svoju sigurnost kako bi slobodno pisao o onome što utiče na svakodnevne živote građana BiH.
Avdić sa strašću priča o bitnosti novinarstva kao edukativnog i informativnog kanala za sve građane. Nekadašnji uposlenik javnog servisa, posla koji, kako kaže je mogao raditi do penzije, ipak je prešao u istraživačku medijsku kuću, gdje može da piše slobodno.
„Odlučio sam se za ovaj neizvjestan korak radi svoje slobode. Ja sam imao ,,siguran posao” na javnom servisu gdje sam mogao za pristojnu platu raditi do penzije ali sam to napustio i prešao u drugi medij gdje slobodno pišem i gdje mogu da objavljujem šta hoću. Nisam se pokajao, apsolutno sam otišao u neizvjesnost, iz jedne izvjesne situacije, ali ako želite da pišete i ako želite slobodu naravno morate da platite neku cijenu”, kaže Avdić.
Prema njegovim rječima, ima mnogo medija koji objavljuju istinu, ali problem je što je ta istina selektivna. „To što se pročita na portalima, 90 posto stvari se može reći da je istina, ali je problem što se ta istina traži o jednoj strani, a ne o svima.”
Ipak, Avdić ne zamjera kolegama ako su, kako kaže, primorani da potpišu neke stvari sa kojima se lično ne slažu jer je u Bosni i Hercegovini jako teško naći posao.
Bez obzira što svi izvještaji o pravima i slobodama novinara navode da su u velikoj mjeri izloženi prijetnjama, Avdić kaže da se osjeća apsolutno sigurno.
„Bilo je brojnih prijetnji, nama su slali slike sa snajperima i ja sam obavještavao o tome istražne organe koji trebaju da vode računa o mojoj sigurnosti. Niti jednog trenutka nisam se osjećao ugroženim. Postoji krivično djelo ugrožavanje sigurnosti i nek to utvrdi policija, tužilaštvo i pravosudne institucije”, dodaje on, ističući da bit novinarstva nije stvarati ličnu promociju kroz javno objavljivanje prijetnji.
„Problem ovog društva je što su novinari postali svrha sami sebi. Ako je svrha da pričate o svojoj ugroženosti onda se bolje nemojte baviti ovim poslom, jer vi ste tu da plaćate određenu cijenu da bi ljude informisali, a nije javnost tu da bi osuđivala vašu ugroženost”, dodaje Avdić.
Izričit je da novinari ne mogu govoriti da su ugroženi jer, kako navodi: ,,Šta je onda sa rudarima koji silaze u jamu za istu platu?”
„Jeste li primjetili da se o rudarima ne priča svaki dan već samo kada neko pogine ili bude povrijeđen, a o ugroženosti novinara se priča svaki dan i tu smo nepravedni. Mi postajemo svrha sami sebi i ja i dalje mislim da treba da pričamo o problemima ljudi i tada će ti ljudi cijeniti nas i tada ćemo poboljšati svoj status u društvu“, smatra Avdić.
Govoreći o medijskoj pismenosti, on vjeruje da se isključivo može govoriti o nepismenosti cjelokupnog bosanskohercgovačkog društva, navodeći primjer da kada na portalu objavi tekst koji tretira neki manji problem, njegova čitanost je veća.
„Kada mi tretiramo neke velike probleme koji mogu imati dalekosežne posljedice na narod, na taj se tekst nakači 5, 10, 20 hiljada ljudi, ali kada objavite da je neko vozio auto s lažnim tablicama onda taj tekst pročita 100 hiljada ljudi. Nažalost, to znači da narod više interesuje zabava nego realnost”, kazao je Avdić.
Na pitanje kako je odabrao novinarstvo, kaže da ga nije odabrao nego nije ni želio biti ništa drugo. „Sad da kažem da sam odabrao novinarstvo, morate shvatiti da kada birate to znači da imate više opcija u ponudi, ja nisam imao nijednu osim ove. Ja nisam odabrao novinarstvo, ja sam samo to i želio biti”, zaključuje Avdić.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.


text:
Smanjenje negativnih uticaja pušenja u BiH: Akcize na duhan kao rješenje? | Balkan Diskurs
Paraskevi Peglidou
22. februara, 2019.
Broj žrtava duhana u BiH se i dalje povećava svake godine dok duhanska industrija biva neoštećena, a epidemija duhana bjesni sa više od 2.000 djece i 1.053.000 odraslih koji svakodnevno koriste duhanske proizvode.
Svake godine, više od 8.600 ljudi u Bosni i Hercegovini (BiH) umre od bolesti izazvanih duhanom. Prema podacima američkog Ministarstva zdravstva i usluga, potrošnja duhana doprinosi brojnim zdravstvenim problemima kao što su rak, respiratorni problemi i kardiovaskularne bolesti, a podaci pokazuju da postoji i uzročna veza između pasivnog pušenja i kardiovaskularnih bolesti. Broj žrtava duhana u BiH se i dalje povećava svake godine dok duhanska industrija biva neoštećena, a epidemija duhana bjesni sa više od 2.000 djece (10-14 godina) i 1.053.000 odraslih (u dobi od 15+ godina) koji svakodnevno koriste duhanske proizvode (Tobacco Atlas, 2019.).
Svjetska banka je u februaru 2019. godine objavila studiju pod nazivom ,,Vrijeme je za prestanak pušenja: Povećanje poreza na duhan i dobrobit domaćinstava u Bosni i Hercegovini”. Studija, koja je nedavno predstavljena u Sarajevu, dio je većeg istraživanja koje je Svjetska banka sprovela u zemljama širom svijeta. Ono što ovu studiju čini jedinstvenom je to što je prva takve vrste u BiH. Ekonomisti koji su doprinijeli istraživanju se nadaju da će prikupljeni empirijski dokazi staviti u fokus problem duhana u BiH i doprinjeti produktivnijim političkim raspravama o potrošnji duhana i akcizama na isti.
Prema mišljenju višeg ekonomiste Svjetske banke, Alana Fuchsa, cilj ove studije bio je procjena distribucijskog efekta povećanja poreza na duhan u BiH. Ovo je urađeno ispitivanjem uticaja tri indikatora: (1) povećanje cijene duhanskih proizvoda povećanjem poreza, (2) smanjenje medicinskih troškova i (3) povećanje prihoda zbog produženja godina rada kao rezultat dužeg životnog vijeka. Značajan ključni doprinos predstavlja kvantifikacija učinaka što omogućava da elastičnosti cijena variraju u decilima potrošnje, kroz različite dohodovne grupe.
Jedan od zaključaka studije je da će više od 60% stanovništva imati koristi ukoliko dođe do naknadnog povećanja cijena cigareta. Ukratko, povećanje poreza bi podiglo cijenu duhana, što bi dovelo do ukupnog smanjenja njegove potrošnje, što bi dugoročno smanjilo štetne posljedice pušenja. Zanimljivo je da je studija takođe otkrila da su koristi za domaćinstva sa nižim primanjima veća, jer je veća vjerovatnoća da će ova domaćinstva reagovati na povećanje cijena tako što će smanjiti potrošnju duhana.
Štetni uticaji konzumiranja duhana prevazilaze samo zdravstvena oboljenja i pitanja kao što su ogromni ekonomski troškovi koje pušenje izaziva u BiH se ne mogu zanemariti. Negativne posljedice na razvoj ljudskog kapitala uključuju povećanje ekonomskog opterećenja koje rezultira gubitkom produktivnosti rada, nižom zaradom zbog ranog mortaliteta i morbiditeta, kao i povećanjem troškova izdataka za zdravstvo, koji trenutno iznose oko 891 milion konvertibilnih maraka godišnje. Ovaj broj ekvivalentan je 3.4% bruto domaćeg proizvoda (BDP) BiH (izvještaj Svjetske banke, 2019.).
Smanjenje potrošnje duhana u BiH postalo je prioritet Svjetske zdravstvene organizacije (SZO), ne samo zbog visokih troškova zdravstvene zaštite, već i zbog toga što je prilagođavanje postojećih akciznih politika nužno za ulazak zemlje u Evropsku uniju (EU). Nastavak harmonizacije pravila o akcizama sa standardima EU je neophodan korak za svakog budućeg člana EU, a BiH je trenutno na pola puta do dostizanja ovog cilja. Međutim, konstantno i redovno povećanje akciza rezultiralo je dosljednim povećanjem cijena na duhanske proizvode, što je, prema izvještaju Svjetske zdravstvene organizacije o globalnoj epidemiji duhana (2017.), dovelo do značajnog smanjenja pušenja cigareta kod oba spola.
Prema drugom izvještaju Globalnog istraživanja o konzumaciji duhana mladih, prevalenca upotrebe cigareta među mladima (u dobi od 13 do 15 godina) takođe je pala sa 14.3% u 2008. godini na 12.7% u 2013. godini. Još jedna korist od akciza jeste da ovaj proces rezultira većim vladinim prihodima, koji se zatim mogu koristiti za smanjenje poreza na drugim mjestima ili za finansiranje neophodne prevencije i kontrole bolesti povezanih sa konzumacijom cigareta.
Jedan od primarnih ciljeva SZO je da smanji potrošnju duhana tako što će promovisati implementaciju MPOWER kontrolnih politika, koje uključuju praćenje proizvodnje i potrošnje duhana, nepušačke politike, programe za podršku prestanku pušenja, pružanje zdravstvenih savjeta, kao i politike oporezivanja. Među ovim politikama, oporezivanje duhana se smatra jednom od najefikasnijih metoda za smanjenje potrošnje duhana (Svjetska banka, 1999.).
Međutim, šef ureda Svjetske banke za Bosnu i Hercegovinu, Emanuel Salinas, priznaje da je oporezivanje duhana samo djelomičan dio odgovora i da je potrebno razmotriti i druga rješenja. Efikasnost oporezivanja duhana dodatno zavisi od toga kako povećavanje poreza na konačnu cijenu utiče na potrošače. Studija predstavljena u februaru zaključuje da je integrativni pristup anti-duhanskim politikama koje kombinuju politike oporezivanja i promjene ponašanja stanovništva, potreban da bi se ostvarile pozitivne društvene promjene i dugoročni rezultati.
Pridružite nam se i vi! Potpišite obećanje podrške okruženju bez duhanskog dima u BiH na www.klimabezdima.com.

author: Paraskevi Peglidou