text:
Sudbonosno NE, koje je spasilo jednu državu | Balkan Diskurs
Matija Popović
7. decembra, 2021.
U razgovoru za Balkan Diskurs, Raif Dizdarević, nekadašnji predsjedavajući Predsjedništva Savezne Federativne Republike Jugoslavije (SFRJ) i ambasador te države u Bugarskoj, bivšem Sovjetskom Savezu i Čehoslovačkoj, govori o sudbonosnom ,,NE!” Staljinu kao odgovor na rezoluciju Informbiroa, te o odnosima Sovjetskog Saveza i Jugoslavije tokom i nakon Drugog svjetskog rata.
Kao dio plejade ambasadora u poratnim godinama koji su stvarali međunarodni front odbrane i koji je sa samo 26 godina, u Bugarskoj, tadašnjem najvećem satelitu Sovjetskog Saveza, ostao kao jedino osoblje ambasade nakon pogoršanja odnosa, Dizdarević je ponosni učesnik te jugoslovenske borbe bez oružja i jedan od posljednjih svjedoka te epohe.
Vlast kvari, a apsolutna vlast kvari apsolutno
Dizdarević vidi agresivni sovjetski pritisak, koji je kulminirao rezolucijom Informbiroa, kao proizvod događaja koji su se odigrali u samom Sovjetskom Savezu, odnosno deformacijom ideala koje je nosila Oktobarska revolucija, te srastanja partije sa državnim aparatom. Ipak, uzimajući u obzir istovjetnost radničkog pokreta i takav Sovjetski Savez, s hegemonskim pretenzijama, je za rukovodstvo Komunističke partije Jugoslavije (KJP) u ratnom periodu bio stariji ideološki brat.
Kao prva zemlja radničke revolucije i svjetski bedem socijalizma, Sovjeti su, govori on, imali svojevrsno patronstvo nad svjetskom komunističkom revolucijom. Taj kapital stečen uspješnošću revolucije je KPJ, kao i sve druge srodne partije, stavljalo u maltene vazalski položaj u odnosu na Sovjetsku komunističku partiju (SKP). Na osnovu tog kapitala, a pod paravanom međunarodnog pokreta jednakih u borbi za radnička prava, Sovjeti su prvo preko Kominterne, treće Internacionale, a kasnije preko Kominforma, uspostavljali centralizovane odnose.
Tijela koja su imala svrhu međunarodne partijske organizacije za dobrobit svjetske revolucije, prisjeća se Dizdarević, pretvorila su se u tijela koja su oličavale centralizovane odnose i čije je izvještavanje bilo samo puko obavještavanje Sovjeta.
Opipavanje terena
On kaže kako je jačina otpora na prostoru bivše Jugoslavije bila umnogome neočekivana među zemljama Osovine. Snage Narodnooslobodilačke borbe, pored značajnih ograničenja u ljudstvu i materijalu, pružale su dovoljan otpor da remete planove okupatora. Takav otpor je stvarao povremene, kako navodi, nevelike, slobodne teritorije od kojih je poznatija Fočanska republika.
Planovi rukovodstva Centralnog komiteta KPJ, objašnjava Dizdarević, u vrijeme kada su 1942. godine imali veliku slobodnu teritoriju, pokušali pretvoriti AVNOJ u vrhovno političko tijelo s ingerencijama centralne vlasti.
,,Ipak, Sovjetski Savez je bio taj koji je tada rekao ,,NEˮ nakon što smo ih obavijestili o namjerama”, kaže on i dodaje da je tada pametno procijenjena nemogućnost nadmudrivanja sa Sovjetima. No, takav oprezan pristup nije se zadugo primjenjivao.
Počeci neslaganja
Omamljeno prividom slobode, jugoslovensko rukovodstvo se odlučilo na krajnje neočekivan potez. Dizdarević priča kako je Tito tek nakon donošenja odluka i završenog zasjedanja AVNOJ-a obavijestio Kominternu o samom događaju.
,,Trn u oku Sovjetima bila je transformacija AVNOJ-a u zakonodavno i izvršno predstavničko tijelo Jugoslavije i uspostava Nacionalnog komiteta oslobođenja Jugoslavije (NKOJ), sa svim obilježjima narodne vlade, preko kojeg će AVNOJ ostvarivati svoju izvršnu funkciju. Oni su donošenje odluke o unutrašnjem uređenju koje će umnogome uticati i na poratno državno ustrojstvo bez njihovog odobrenja smatrali krajnje neprihvatljivim, što se može vidjeti i u zvaničnom odgovoru ministra inostranih poslova Sovjetskog Saveza”, objašnjava Dizdarević.
Iz Moskve je, kako se sjeća, tada stigao telegram koji je potpisao Molotov tvrdeći da im je zabijen nož u leđa i da je bez njihovog znanja i dogovora učinjeno, ono što, kako su oni smatrali, nije trebalo činiti.
Nakon rata – rat
I pored razmirica koje su se javljale u odnosu KPJ i SKP(b), Sovjetski Savez je značajno pomogao u oslobađanju okupirane Jugoslavije pri svom pohodu na Berlin. No, u svjetlu ove zajedničke pobjede, pristup Jugoslaviji nije promijenjen.
,,Sovjeti su prema nama poslije rata imali dva kolosijeka odnosa – jedan je bio vezivanje Jugoslavije u maksimalnoj mogućoj mjeri u svim oblastima potreba razvojnih interesa; vezati je za Sovjetski Savez i učiniti je potpuno zavisnom, od privrednog do vojnog aspekta dok je drugi bio stalan pritisak na nas da se u svim pitanjima podredimo Sovjetskom Savezu i da naravno, o svemu, bilo da je riječ o unutrašnjem razvoju ili spoljnim odnosima, konsultujemo”, kaže naš sagovornik.
No, ovakav pristup nije bio specifičan za Jugoslaviju. Ovakvim potezima, Staljin je pokušao staviti pod kontrolu kompletan Istočni blok. Jedan od načina za tako nešto je bilo formiranje Kominforme nakon raspuštanja Kominterne, međunarodne organizacije koja će koordinisati rad marksističko-lenjinističkih partija u oslobođenoj Evropi, sve pod patronatom Sovjetskog Saveza, koja će kasnije i optužiti KPJ za skretanje sa puta Marksizma-Lenjinizma.
Ono što je bilo specifično, sjeća se Dizdarević, jesu ,,nesporazumi” koji su se javljali. Kao najozbiljniji od tih ,,nesporazuma”, kaže on, bio je da su među sovjetske naučnike koji su radili u Jugoslaviji ubacivani obavještajci, te da su Sovjeti tako za sebe vezali više od 9 hiljada ljudi na položajima.
Kada spoljna politika postane unutrašnja
Možda i glavni uzrok pogoršanja odnosa jeste krajnje asertivna spoljna politika Jugoslavije nakon završetka Drugog svjetskog rata. Svođenje Albanije na položaj praktično satelita kroz značajna ulaganja, te kroz kredite koji su, primjerice 1947. predstavljali 56.7% kompletnog budžeta te države za tu godinu, prikazivali su jugoslovensku želju da se nametne u regionu.
Na prvu, ovakav pristup protivnika nije pronašao ni u Staljinu koji je Đilasu u februaru rekao da nema ništa protiv da Jugoslavija ,,proguta” Albaniju.
Jugoslavija je, kako kaže Dizdarević, žurila sa integrisanjem Albanije koje se već činilo kao sasvim realna stvar, uzimajući u obzir da se tako i rješavalo pitanje albanske nacionalne manjine u tadašnjoj jugoslovenskoj pokrajini Kosovu i Metohiji.
Ovaj, naizgled podržavajući Staljinov stav je imao svoju pozadinu. On je izričito tražio da prvo dođe do ujedinjenja Bugarske i Jugoslavije, smatrajući da će se, uz Dimitrova, koji je bio poslušniji od albanskog rukovodstva, s kojim Sovjeti nisu imali maltene nikakve veze, Titova ekspanzija umiriti.
Dizdarević kaže, da je upravo najburniji period bio početak 1948. godine kada su počeli intenzivniji napori da se svi dogovori pretvore u praksu. On smatra da Staljinu, iako je načelno bio za tu ideju, ,,to nije odgovaralo, jer smo mi bili najopasniji primjer da će se sa shvatanjima za koja smo se zalagali inficirati čitav lager komunističkih partija koje su bile ekspoziture Sovjetskog Saveza.”
Stvari se komplikuju
Nedugo nakon ovih dogovora, Sovjetski Savez odbija vojnu saradnju sa Jugoslavijom sa obrazloženjem: ,,Šta će vama vojska kad imate nas?”. Taj potez Dizdarević vidi kao posljednji signal jugoslovenskom rukovodstvu da se ozbiljnije pozabavi problemom. Te godine, 1. marta, Centralni komitet KPJ je na tački dnevnog reda imao i tačku ,,Odnosi Jugoslavije i Sovjetskog saveza”.
Nedugo nakon toga, u Jugoslaviju je stiglo Staljinovo i Molotovljevo pismo napisano krajnje svađalačkim tonom. Prema Dizdarevićevim riječima, jugoslovenskom rukovodstvu su se u tom pismu pripisivali ,,antisovjetizam, nedobroželjni odnosi prema njihovim predstavnicima i ocjena da u KPJ više ne dominira klasna borba protiv kulaka i bivših vlastodržaca” na koje je rukovodstvo odgovorilo na dostojanstven način, pobijajući tvrdnje jednu po jednu na kraju nazvavši sve krivom obaviješćenošću, te pozvavši sovjetski vrh da pošalje delegaciju koja bi se na licu mjesta uvjerila u neosnovanost tvrdnji.
Dizdarevića nije iznenadilo sovjetsko odbijanje ovog prijedloga. Na račun Jugoslavije je stiglo još optužbi s posebnim zahtjevom – prisustvo na famoznom sastanku Informbira ,,pošto nastavljate lošim putem kojim ste krenuli, te dovodite u pitanje opstanak socijalizma u Jugoslaviji.”
Već tada, prema njegovim riječima, je sve bilo spremno za potpunu izolaciju Jugoslavije. Kasnije će se saznati da su posljednje prijeteće pismo Sovjeti poslali prvo svim istočnoevropskim zemljama sa zahtjevom da se oni obrate pismom Jugoslaviji kako se slažu sa stavom Sovjetskog saveza.
Biti ili ne biti (satelit) – pitanje je sad!
Svima nam je poznat odgovor koji je jugoslovensko rukovodstvo saopštilo Kominformi odnosno Staljinu. No, pitali smo Raifa Dizdarevića, da li je bilo kolebanja u vezi s odlukom na šta nam je on odgovorio da je odluka mogla biti samo ne, ,,jer u suprotnom – nema Jugoslavije”, te da je jugoslovensko nepojavljivanje na sastanku bilo odbijanje da budu osuđeni.
Za Dizdarevića je ključno pitanje bilo: ,,Hoćemo li podleći tom pritisku i prihvatiti odnose koji nas stavljaju u položaj satelita i lišavaju nas nezavisnosti i ravnopravnosti ili ćemo reći ‘NE!’ svjesni da se borimo za poštenu stvar, svjesni da se borimo za očuvanje već izvojevanih tekovina, da se borimo za istinu, za progres.”
Odvajanje ,,kukolja od žita”
Kao poziv za pobunu u okviru KPJ, on vidi i posljednju rečenicu u rezoluciji Informbiroa. U njoj se tvrdi da postoje zdrave snage, čija je dužnost da prisile rukovodstvo da se pokaje, a ako to ne uradi, da je to rukovodstvo potrebno zamijeniti novim, internacionalističkijim. Pitanje je bilo koje su to ,,zdrave snage” u rukovodstvu, smatra Dizdarević.
Prema njegovom mišljenju, tu se prvenstveno misli na Sretena Žujovića Crnog i Andriju Hebranga, čije uloge, on smatra izuzetno značajnim, jer su oni sjedili u Politbirou i obavještavali Ruse o svemu što se događalo u periodu kad su počeli nesporazumi i sukobi. Štaviše, Žujević je kasnije i priznao da je sve bilješke sa sastanka Politbiroa davao ambasadoru Lavrentijevu.
Andriju Hebranga je, kako priča Dizdarević, Moskva neskriveno favorizovala. Kada je, kako kaže, Kardelj drugi put bio kod Staljina, razgovarao je s njim o problemima jugoslovensko-sovjetskih mješovitih društava u kojima su Sovjeti nametnuli takav odnos da su u tim društvima držali sve pozicije dok jugoslovenski predstavnici u istim nisu mogli čak ni da dobiju podatke iz knjigovodstva.
,,Ovo je Kardelju bio drugi sastanak sa Staljinom. Njihov prvi sastanak je bio toliko loš da je Kardelj uvrijeđen rekao: ,,Za mene Staljin ne postoji onakav kakav je bio.” Naravno, Kardelj se spremao da će i ovaj sastanak bio veoma loš. Međutim ovaj ga je dobro primio i rekao da ta društva treba ukinuti rekavši da smo mi u pravu. Kardelj je vidio da Staljin zna da on dolazi s tim pitanjem i u jednom trenutku je Kardelj pomislio: ,,Pa u našem rukovodstvu postoji neko ko obavještava Ruse”. ,,To je bio Andrija Hebrang”, sjeća se Dizdarević.
Zahuktavanje propagandne mašine
Sa rezolucijom Informbiroa, kako Dizdarević tvrdi, sva komunikacija i sve dogovoreno je prestalo da se održava. ,,Na Istoku je danonoćno išla jedna propaganda koja će nas nazivati fašistima i ubicama. Formirani su i obavještajni centri oko naših granica, ubacivane su obučene terorističko-diverzantske grupe…to su bili mali ratovi”, kaže on.
Protiv Jugoslavije je u tom trenutku bila sovjetska obavještajna mašinerija uz sve komunističke partije u svijetu koje su morale prihvatiti osudu Jugoslavije i KPJ. No, ni oružani rat nije bio daleko. Sovjetske trupe u Mađarskoj su bile tik uz granicu, davajući do znanja Jugoslovenima s kim imaju posla.
Raif Dizdarević otkriva neke od načina kojim su se vlasti spremale za potencijalni oružani rat: ,,Mi smo se spremali za odbranu, pripremali smo glavni štab partizanskih odreda za borbu na okupiranoj teritoriji, a i izmjestili smo iz pograničnog područja neke fabrike u brdovite dijelove Bosne, nešto u Crnu Goru i jedan dio u Hrvatsku računajući da, ukoliko dođe do agresije, ćemo na onom dijelu koji ne možemo braniti voditi partizanski rat”, kaže on.
Poraz u kratkom – pobjeda u dugom roku
Zvanična podjela Beograda i Moskve u potpunosti je anulirala sve napore rukovodstva Jugoslavije da se nametne kao lider u regionu, dok je za Moskvu predstavljalo veliku pobjedu u osiguravanju bezrezervne podrške u Istočnoj Evropi kao i primjer kako prolaze ,,odmetnici” od Istočnog bloka.
Nedugo nakon Rezolucije, nastupio je potpuni krah jugoslovenske politike prema Albaniji, Bugarskoj i Grčkoj. Potpuna vezanost Albanije za Jugoslaviju i Staljinovo aminovanje iste, okončala se sovjetskom kompenzacijom benefita jugoslovensko-albanskog prijateljstva i Enver Hodžinim pro-titoističkim čistkama s Koči Džodžijem kao predvodnikom.
Preslikan scenario se desio u Bugarskoj. Nakon Bledskih sporazuma Tito-Dimitrov i sve realnijoj Balkanskoj federaciji, zajedničkog ,,saslušanja” kod Staljina, rezolucija Informbiroa je učinila da Bugarska otkaže sve sporazume i ugovore, osim onom o praštanju ratne štete, kojom se Jugoslavija odrekla 25 miliona dolara.
Pretenzije o integrisanju Grčke u Balkansku federaciju, sjeća se Dizdarević, iako nisu direktno poremećene rezolucijom Informbiroa, s obzirom da Staljin nikad nije aktivno podržavao Komunističku partiju Grčke, okončane su obustavom podrške i zatvaranjem granice prema Grčkoj 1949. godine.
Od ,,juriša na nebo” do svjetskog čuđenja
Jugoslavija je, te 1948. godine bila u krajnje nezavidnom položaju. Ni tokom Drugog svjetskog rata, a ni poslije njega, stav zapadnih sila nije bio blagonaklon prema Narodnooslobodilačkoj borbi. Ipak, činjenica da je blokovskom podjelom Jugoslavija ,,pripala” Sovjetskom savezu, Zapadu nije davala pravo za daljnje miješanje. Stoga je ovo odmetništvo jugoslovenskog rukovodstva u zapadnim medijima doista predstavljeno kao ,,juriš na nebo”.
Pobjednička Crvena armija, okruženost sovjetskim satelitima, nezavidno poratno interno stanje u zemlji su sve bili faktori koji su predviđali neslavan kraj ovom buntovništvu.
Dizdarević uspješnost međunarodne odbrane vidi nadvladavanjem mišljenja kako Jugoslavija zaista uspijeva da se brani već godinu i po krajem 1949. ali i sovjetskim isfrustriranim protestom u Ujedinjenim nacijama.
,,Tada je, početkom 1950. godine Jugoslavija ušla u prve pregovore sa Zapadom, te je nedugo zatim, prva pomoć u hrani stigla od Amerike a onda od Francuske, Engleske i Amerike zajedno”, priča on.
Dizdarević period od 1953. do 1955. godine vidi kao među-period ne tako agresivan anti-jugoslovenski period, s obzirom da je u sovjetskom rukovodstvu ,,polako nadvladavalo mišljenje da i sam Sovjetski savez trpi štetu zbog te politike.” Tada je Tito pozvao Hruščova u Beograd, te je došlo do poboljšanja odnosa.
U osvrtu na događaj, Dizdarević smatra da bi Jugoslavija, da je poklekla, postala obični sovjetski logor, koji bi provodio imperijalističku politiku, ali kao obični pipak iste. On apostrofira i iznenađenje tadašnjeg rukovodstva i javnosti postupcima Staljina, koga su svi obožavali, ali i unezvjerenosti zbog činjenice da se zemlja, vojno i materijalno ograničena morala braniti od svjetske sile.
Dizdarević tvrdi da je Jugoslavija sve što je dobro uradila uradila zahvaljujući tom ‘NE’ Staljinizmu, jer ju je to učvrstilo na njenom putu. Ideja samoupravljanja, nastala kao raskrštavanje sa staljinističkom kolonizacijom, ujedinjavanje po odbrani teško izvojevane revolucije, za neke dekolonizacije, kao uvod za nastajanje pokreta Nesvrstanih, te učvršćavanje zemlje na svjetskom nivou, na principu miroljubive koegzistencije i zajedništva.
Raif Dizdarević je svjedok jedne generacije. Kao učesnik Narodnooslobodilačke borbe, kasnije aktivni član diplomatske službe i važan faktor u jugoslovenskoj politici, svoje djelovanje je okončao kao jedan od posljednjih Predsjednika Jugoslavije.
Njegova knjiga ,,Sudbonosni podvig Jugoslavije – (Podsjećanja na istorijsko NE staljinizmu – događaj koji je opredijelio budućnost Jugoslavije)” ali i ovaj intervju imaju nemjerljiv značaj. On budućim generacijama u amanet ostavlja Artefakt o sudbonosnom potezu, herojstvu i snazi tadašnjih političara ali i upozorenje novim naraštajima da svoju državnost brane po svaku cijenu.

created: 7. decembra, 2021.

author: Matija Popović


text:
Žene u malim biznisima: Brend spavaćica koji krije snagu žene | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
7. decembra, 2021.
Ljubav – opis je koji Ajla Aljić iz Ilijaša daje svojem brendu DoolZee, namijenjenog svim ženama koje vole kvalitetan komad odjeće, točnije spavaćice. Nakon srednje škole počela je Studij komparativne i svjetske književnosti na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, međutim želja za majčinstvom i obitelji je tada prevagnula zbog čega je prekinula studiranje. Iako je sada razvedena i samohrana majka dvije djevojčice nije je spriječilo da nastavi svoj kreativni put i slijedi snove kroz privatni biznis.
„Život je takav, nikad ne znate što vam donosi, iz tih nekih situacija čovjek dođe na raskrsnicu kada se pita što i kako dalje jer živimo u svijetu koji je jako brz i koji zahtijeva fokus na materiju. Tada sam sjela i porazgovarala sama sa sobom i donijela odluku gdje mogu sebi i djeci osigurati finu budućnost, a i djetinjstvo“, započinje razgovor Ajla.
Naziv DoolZee krije se u istoimenom liku iz knjige „Plesne cipelice“ koju je Ajla čitala kao malena djevojčica. Iako joj je želja bila da postane balerina, to nije moglo biti moguće iz više razloga. „Ta knjiga se dosta slagala s mojim životom, čak sam sama sebe počela zvati DoolZee, a i dosta me ljudi iz osnovne i srednje tako zvalo. To je bio moj umjetnički identitet. Lik u knjizi ima jako velike snove, a oni su, za ovaj svijet, bili zapravo mali jer je u svijetu teško doći do njih. Koliko god da smo dobri u nečemu, treba nam sreće. DoolZee je imala veliko srce, a oko nje su bili vukovi koji su je rastezali, ali na kraju je došla do čega je htjela“, opisuje Ajla.
Ipak, jedna scena iz knjige joj je posebno značajna. „Ima jedna rečenica koju nikad neću zaboraviti, gdje se pogledala u špiglu i gdje više nije vidjela sebe i rekla da će se vratiti gdje je sve to nestalo, a kad pokupi svoje srce koje je bilo crno, vratit će se jača nego ikad. Tada je ponovno počela vjerovati u sebe i došla je do onoga što je htjela“, slikovito objašnjava Ajla koja misli kako će ljudi koji se dobro napate sigurno doći do onoga što žele jer sve što dođe preko noći, tako i nestane.
Umjetnost kao polazna točka kreacija
Kaže kako je još od malih nogu voljela sve vezano za kreativnost pa je tako crtala, slikala, svirala i pjevala. Tijekom stresnog periodu u životu, upravo je to bio lijek i pronalazak zadovoljstva, a crtati haljine je, objašnjava, počela sasvim slučajno.
„Onda sam vidjela da mi je to jedna vrsta hrane i rekla sam sebi pa zašto se ne bih nahranila i u nekom duševnom, a i fizičkom smislu. Tad sam razmislila da je to neki znak da bih nešto trebala početi, ali sam onda rekla hajde da to bude nešto što volim, a što nije toliko ovdje zastupljeno. To su bez razmišljanja bile ženske spavaćice i kaftani (ili mantili) u svili, što pričinjava zadovoljstvo i luksuz na prvi pogled. Mislim da svaka žena treba imati spavaćicu i to što više njih jer ja lično volim te stvari i nosim ih stalno“, nastavlja Ajla koja razumije da žene koje su se posvetile obitelji imaju rijetke prilike da obuku nešto lijepo.
„Bila sam u periodu kad sam stalno bila kući, u jednu ruku sam i narcis jer volim sebi lijepo izgledati. Tada sam odlučila da to želim raditi u životu. Puno me žena pitalo gdje mogu kupiti halter, mantil i te stvari jer je to kod nas manje zastupljeno. Ovdje uvijek imamo neke starije kolekcije jer kaskamo za svijetom i trendovima“, navodi Ajla koja inspiraciju i snagu pronalazi u svojim dvjema kćerima koje su za nju muze.
Na početku nije potrebna samo ideja, već i početni kapital. To je najbolje znala Ajla koja se najprije konzultirala s roditeljima i prijateljima te im podijelila svoju ideju, koju su oni pozitivno prihvatili. „Onda sam se bacila na potragu za vrstu materijala jer nisam apsolutno ništa znala, jedino što sam imala je vizija kako bi to trebalo da izgleda, a i znala sam da nacrtam. Dosta sam čitala o raznim vrstama materijala pa sam stupila u kontakt s tetom koja dugo godina šije i onda sam preko nje došla do druge tete koja je radila u Milanu za Roberta Cavallija i ostale poznate marke te mi je rekla da je u ovom poslu najbitnija kvaliteta, jer ako vi kupite nešto što nije kvalitetno, nećete više nikad to kupiti, što je sasvim logično bez obzira na cijenu. A ako imate kvalitet, kolika god da je cijena, vi ćete se potruditi da kupite još jedan komad“, prepričava Ajla.
Tada je počela raditi na prvim jednostavnijim modelima koje je najprije podijelila obitelji i  prijateljima. No, ipak je tražila neki detalj koji će sutra biti prepoznatljiv nekome tko vidi njenu kreaciju.
Dodatak jednostavnosti kroz v-izrez
Traženi detalj odabrala je u v-izrezu kojeg namjerava imati kao stalnu postavu svojih kolekcija, dok je za boje odabrala svoju najdražu kombinaciju, zlatnu i crnu. „Volim kada žena ima polugola leđa, nisam birala da to bude nešto vulgarno, jer kada žena to navuče to je jako privlačno. Netko će reći da je prejednostavan kroj, ali to lijepo izgleda na ženi. Nekako je suptilno“, smatra Ajla.
A početi nije bilo jednostavno. „Kada sam rekla jednoj prijateljici, ona je odmah napravila Facebook stranicu i Instagram, ali trebalo je imati novac. Kad sam došla kod tete, rekla sam joj da imam samo crteže. Onda smo počele da razvijamo crtež i da ga prenesemo na platno, to je jako dug proces kada se radi prvi uzorak. Danas ljudi kupe kinesko platno pa ga rastave i onda uzimaju kroj ili šnit i samo još nešto dodaju te kažu da je to njihov model. Čak smo cijeli jedan dan izgubile na kroju za bratelice“, priča Ajla koja kaže kako se spavaćica može napraviti za četiri sata, ako se ima kroj, no kada se želi sve početi ispočetka, taj proces traje duže.
Svoju prvu kreaciju doživjela je jako emotivno. „Kada sam napravila prvi model, bila sam sretna i čak sam počela plakati, nisam mogla da vjerujem da je moja vizija tu i da je mogu dodirnuti. Po tom komadu smo šile sve drugo. Nakon toga sam uradila baby doll, dakle majičicu i šorc, a onda i mantil. Htjela sam da bude što jednostavniji, ali opet da ima nešto graciozno, i to su bili rukavi koji su „išli na v“ i čipka što je dalo čar mantilu, stalno ga nosim kući. Čak sam ga iskombinovala uz hlače i majicu i dosta ljudi me pitalo gdje sam to nabavila“, opisuje Ajla.
Zasad, u ponudi su standardne dimenzije spavaćica i mantila zbog vrste materijala, od čega zavisi i cijena. „Ako sam na jednu spavaćicu potrošila npr. 50 KM, onda moram gledati da vratim taj novac i nešto zaradim. Zasad se vodim tim da napravim proizvodnju i da bude „na veliko“ jer kada napravite 100 komada imate automatski popust na sav materijal. Stoga mislim da ću tada spustiti cijenu koja će biti pristupačna za sve, no neću ići ispod svog standarda. Smatram da nema ništa cijenu, ali ako je meni netko dao tu vrstu povjerenja da da svoj novac koji je zaradio, onda želim da bude zadovoljan“, navodi Ajla.
Njene crteže je pohvalio i Adin Hebib, bosanskohercegovački slikar, koji joj je najveća podrška. „Pokazala sam mu crteže i rekao mi je: „Pa ti mala imaš strašnu ruku, daj da radimo nešto“. Također mi je rekao da bi bilo šteta da se maksimalno tome ne predam jer on je ipak radio za svjetsku scenu, pritom se razumije i u dizajn. Sada sam trenutno stala sa svim tim, stavila sam fokus na detalje i puno crtam, ne stavljam ništa na stranicu jer sam primijetila da su neki ljudi počeli kupiti ideje. Fokusirana sam da napravim jednu finu kolekciju od četiri, pet modela i da im se maksimalno posvetim“, priča Ajla koja pored ovog, radi još tri dodatna posla te kaže da je noć vrijeme kada se prepusti crtanju i napuni pozitivnom energijom.
Ipak, suradnja s bh. brendovima je ne privlači zbog sve češćeg nadmetanja u ovom poslu. „Dosta puta sam imala šansu kroz muziku da radim s ljudima koji su već ime. Možda je ružno, ali ti su ljudi kao vukovi jedni među drugima što meni nije cilj. Ne želim uopšte sebe cijediti i crpiti s tim stvarima jer će uvijek čovjek biti dio lanca gdje se takmičimo i gdje je pritisak, a to crpi energiju. Želim da pokušam i da mogu reći da sam uspjela sama, želim imati svoju vrstu borbe, vjerujem da ću imati ljude koji će kupiti moju kolekciju, a najveći cilj mi je da ljudi u svijetu čuju za mene“, vjeruje Ajla.
Trend zvan priroda
Iako je moda u očima potrošača izvor ljepote žene, ona za sobom donosi i stereotipizaciju ženskog izgleda. „Svi volimo vidjeti lijepu ženu, no to se kreće iz duše. Kad je čovjek u duši bezvoljan i nesretan to se vidi i izvana. Trebamo raditi na osvještavanju, nije žena samo da rađa djecu, da kuha kući, da bi bila na leđima nekog sponzora i da bi ulagala u sebe u vještačkom smislu. Kao majka dvije djevojčice ne znam kako ću ih sačuvati od toga što im se nameće. Jako je teško u svijetu mode istaknuti prirodnu ljepotu žene“, smatra Ajla koja tvrdi kako trend zvan priroda nikad ne može i neće umrijeti.
Iako je dosta puta čula od ljudi „što joj to treba“, smatra da jedina stvar koju ljudi trebaju imati kako bi slijedili svoju ideju je hrabrost. „Generalno u životu ljudi trebaju imati samo hrabrost i ne trebaju imati strah ni od čega jer svi gubimo i nikad ne znamo gdje ćemo šta izgubiti, jer da znamo ne bismo išli tim smjerom. Samo ljudi koji nemaju strah mogu doći do nečega, a to su ljudi koji su čistih ruku. A to je čista metafora, ljudi koji vole, koji su pozitivni, koji se bore. Oni su dobri ljudi koji nemaju strah jer kada legnu, znaju da nisu nikog prevarili, nanijeli zlo i bol“, poručuje Ajla koja misli da je za sve u životu potreban trud.
Želi, kako kaže, da ljude svojom pričom podsjeti da se stvarno može. „Zamislite dvije bebe koje još uvijek morate prevlačiti, jedna nije još prohodala, a druga je počela govoriti. Nisam nikad rekla da ja to ne mogu niti sam tražila neki drugi način. Jedini način je sopstvena borba sa sobom, to možda jest najteži put, ali je najmirniji i najspokojniji“, hrabro govori Ajla.
Jedan od njenih snova je i radnja koju planira otvoriti kada za to dođe vrijeme jer vjeruje da će njena borba donijeti rezultat. „Na kraju dana želim da prije spavanja kažem sebi da sam sve pokušala, nisam bila lijena i čekala nešto i nekoga, nego sam se borila. Želim biti ponosna na sebe zbog toga i to je nešto što me hrani“, zaključuje Ajla.
Njene kreacije možete pogledati i naručiti na Instagram profilu (@doolzee ili @ajla_zee_doolsee).

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Kristina Gadže


text:
Stigmatizacija žrtava ne bira rod i spol | Balkan Diskurs
Matija Krivošić
10. decembra, 2021.
Neke lične priče neće ugledati svjetlo dana jer mnoge žrtve ipak ostanu samo brojka u statistikama o rodno zasnovanom nasilju ili su samo ime i prezime na smrtovnicama.
Neke lične priče neće ugledati svjetlo dana jer mnoge žrtve ipak ostanu samo brojka u statistikama o rodno zasnovanom nasilju ili su samo ime i prezime na smrtovnicama.
Najveći paradoks je zapravo u odgoju, odakle i počinje kompletna priča o nasilju, stereotipima i predrasudama koji vode do rodno zasnovanog nasilja. Dječaci su jedino dječaci ako su nasilni, krvoločni i ako se igraju s puškama i pištoljima. Jedino su valorizirani ako se bave određenim sportom, u suprotnom su obične curice, dok djevojčice, moraju biti nježne, krhke kuharice i čistačice. Ono što se od djevojčica u bh. društvu očekuje jesu uloge majke i supruge jer su to jedini adekvatni konformistički identiteti za osobu ženskog spola.
„Ko se tuče taj se voli“, deviza je koju slijede dječaci, jer su djevojčice odgajane da šute i trpe, čak i kada ih je netko vukao za kosu ili udario po stražnjici u osnovnoj školi. Upravo, ova infantilna i nebulozna floskula je samo fragment svih oni krivih vrijednosti prema kojima smo odgajani. Ovo je fraza koju smo svi slušali kao djeca, ali je upravo početni okidač za opravdanje svakog narednog nasilja koju doživi svaka žena u svojoj kasnijoj dobi.
Svako iduće nasilje postaje podloga da se očituje i okrivljavanje žrtve, što je naročito češće kod žena, nego kod muškaraca. Kada govorimo o rodno zasnovanom nasilju postoje dvije krajnosti.
S jedne strane imamo muškarce koji imaju strah prijaviti rodno zasnovano nasilje, jer se boje osuda od okoline, jer tobože – muškarci su. Tretirani kao jači spol, obično se suočavaju sa sramom i poniženjem ispred prijatelja, rodbine, djece, jer i mi kao društvo ovakvu pojavu na kraju slušamo s podsmijehom, što je potpuno krivi postupak, ponovno. Većinom muškarci koji prijave rodno zasnovano nasilje dobivaju titule kao što su mlakonja, papučar, peder, i ostali pežorativni nazivi koji prkose tradiciji i normi.
S druge strane pak, žene su u većoj mjeri stigmatizirane kao žrtve jer se uvijek smatra da je ona sama zbog toga kriva što se uzima zdravo za gotovo. Kao logičan uzročno-posljedičan slijed, naprosto. Svaka žena, kao žrtva rodno zasnovanog nasilja, naziva se ludačom, kujom, neobrazovanom ili glupom, i promiskuitetnom a takav narativ služi samo za smirivanje muških nagona i da je mužev želudac uvijek pun. Komentari na žene žrtve su mnogo više ogavni i šovinistički i teško se mogu parafrazirati.
Agencija za ravnopravnost spolova BiH, prema istraživanju iz 2013. godine utvrdila je, da  je više od polovine žena koje su bile uključene u istraživanje iskusilo neki oblik nasilja nakon 15. godine života. No, kako to izgleda u praksi, to jest kakva su iskustva ljudi koji imaju direktan doticaj i koji pružaju terapeutske usluge žrtvama rodno zasnovanog nasilja, objasnili su Esmin Brodlija, psiholog i geštalt psihoterapeut, te Lejla Heremić, socijalna pedagoginja/ porodična savjetnica iz stručnog tima „Zenica“.
Na pitanje tko su češće žrtve rodno zasnovanog nasilja, muškarci ili žene, odgovor je sasvim bio jednoglasan, a to su – žene. „Ono čega trebamo biti svjesni je to da su u našem društvu žene najčešće žrtve rodno zasnovanog nasilja, te da muškarci, ali i druge žene, još uvijek zloupotrebljavaju poziciju moći i koriste je s ciljem nasilja nad ženama tj. drugim ženama koje percipiraju kao slabije“, odgovorio je Brodlija.
Heremić je potvrdila da ne postoji isključivo samo jedan oblik nasilja, te da je on kombinovan i uključuje fizičko, psihičko, seksualno, te ekonomsko nasilje kroz duži vremenski period. Brodlija, pak smatra da je psihičko nasilje najprisutnije, ali i kao seksualno, malo prijavljivano. „Fizičko nasilje je najvidljivije i zasigurno najlakše dokazivo, te tako i najčešće prijavljivano. Ipak, gotovo svako fizičko nasilje uključuje i psihološko, dok psihološko ne mora biti praćeno fizičkim nasiljem“, dodaje Brodlija.
Pored ovih navedenih stavki tu je i proganjanje, seksualno uznemiravanje i sve prisutnije, cyber nasilje.
Poražavajuća činjenica iz navedenog istraživanja govori da čak 58.4% žena koje su bile izložene fizičkom nasilju smatra da nisu žrtve fizičkog nasilja.
Sve statistike pokazuju da su žene češće žrtve nasilja nego muškarci, te je izvještavanje o ženama žrtvama nasilja prisutnije u sredstvima javnog informisanja. Kako govori Heremić, o nasilju nad muškarcima treba izvještavati i govoriti, kao i o njegovim pojavnim oblicima i posljedicama. „U psihološko savjetovalište „Medice“ Zenica su se obraćali i muškarci žrtve nasilja, najčešće zbog psihološkog nasilja“, kaže Heremić.
Razlog zbog kojeg se žrtve ne odluče za traženje pomoći, kako smatra Heremić, je upravo zbog počinitelja nasilja i posljedica koje žrtve nasilja percipiraju da će nastati kao rezultat traženja zaštite za sebe. ,,Važno je imati na umu da dinamika nasilnih odnosa uključuje različite oblike manipulacije od strane počinitelja prema žrtvi nasilja, poput izazivanja straha, ucjene, prijetnje, uslovljavanja oduzimanja djece, prijetnje smrću ili povrede časti i ugleda. Pored toga, dugotrajna izloženost nasilju kod žrtve ostavlja posljedice na planu vlastitog samopoimanja, samopoštovanja, samopouzdanja i preispitivanja vlastitih postupaka“, naglašava  Heremić.
Brodlija govori kako prvi korak za žrtve nasilje treba biti priznavanje problema pri suočavanju s nasilnim iskustvom i traženje adekvatne pomoći jer nasilje predstavlja jedno traumatsko iskustvo, te kao takvo ostavlja negativne posljedice po cjelokupno zdravlje, a naročito po mentalno zdravlje žrtve. Bitno je ustrajati i izaći iz tih toksičnih odnosa te se posvetiti ličnom rastu i razvoju kroz rad sa psihologom, psihoterapeutom ili drugim stručnjakom.
„Naše zagarantovano pravo je pravo na život, i to ne smije niko da nam ugrožava. Vjerujem da bi to trebao biti dovoljno dobar argument s kojim ćemo odgovoriti na bilo kakvo osuđivanje i stigmatizaciju“, ističe Brodlija.
,,Medica“ Zenica radi na oporavku i psihološkom osnaživanju žena žrtava nasilja kako bi se usvojeni neadekvatni stavovi o nasilju promijenili, kako bi žene uvidjele da nema opravdanja za nasilje, da to što su ga doživjele ne čini ih manje vrijednim, te da postoji izlaz iz takvog okruženja. ,,Pored toga, „Medica“ Zenica dugo godina radi i na destigmatizaciji ove problematike u zajednici. Nastojimo podići svijest o prisutnosti nasilja, oblicima zaštite, te raznim predrasudama koje se povezuju s nasiljem u porodici i zajednici“, objašnjava Heremić.
Iako postoji određeni senziblitet u društvu o temi roda i spola, još uvijek nismo na zavidnom nivou u tretiranju muškaraca i žena kao osoba. Još uvijek postoji taj patrijarhalni odnos u BiH čiji će okovi i dalje sprezati svaku ženu i svakog muškarca ako samo naprave pogrešan korak ili kretnju koji su van norme.
O potpunom istrebljenju ovoga društvenog problema ovise pravni i proceduralni propisi i postupci. Naravno, zaštitne mjere nisu efikasne ako se ne implementiraju i dosljedno ne prate. Tu također manjka reakcija nadležnih institucija prilikom kršenja istih od strane počinitelja.
Sve do onog trenutka kada i dječaci budu smjeli zaplakati i ne budu pogrešno shvaćeni jer ih zanima moda, dizajn ili drugo kreativno stvaralaštvo; kada muškarci ne budu prozivani kao pederi jer žele kohabitaciju s djevojkom i jedino žele uspjeh u karijeri; kad im glavna svrha ne bude samo produžetak obiteljskog stabla; kada i djevojke budu mogle kupiti nogometnu loptu ili dres nekog tima bez osuda; kada žene budu mogle biti udovice, samohrane majke, razvedene majke, žene sa 10 kućnih ljubimaca, vojna lica, vozačice autobusa i taksija, a da ih se ne nazove čudakinjom – tek onda se možemo nadati da će se smanjiti rodno zasnovano nasilje.

author: Matija Krivošić


text:
Nove generacije još uvijek slijede ideje ratnog zločinca | Balkan Diskurs
Kristina Gadže | Taylor Whitsell
15. decembra, 2021.
Eksperti za tranzicijsku pravdu i borci za ljudska prava poručuju da predstoji borba i da samo naoružani dokazanom istinom mogu zaustaviti slavljenje ratnih zločinaca, koje se mladim generacijama ostavlja kao kulturološko nasljeđe.
Ratko Mladić je ratni zločinac. Bivši je komandant Glavnog štaba Vojske Republike Srpske (VRS), general po činu, koji se skrivao skoro 16 godina, a uhapšen je u Srbiji 2011. godine. Nakon devet godina suđenja, Međunarodni rezidualni mehanizam za krivične sudove (MMKS) je 8. juna ove godine potvrdio presudu kojom je Mladić osuđen na kaznu doživotnog zatvora zbog genocida u Srebrenici, teroriziranja građana Sarajeva i drugih zločina počinjenih u Bosni i Hercegovini od 1992. do 1995. godine. Međutim, koliko se poštuju sudski utvrđene činjenice najbolji pokazatelj su dešavanja u Srbiji oko murala Ratku Mladiću. Uprkos pozivima da se ukloni mural, srbijanska policija zabranila je njegovo uklanjanje 9. novembra ove godine, navodeći kao razlog „sigurnosne rizike“. Ni u Bosni i Hercegovini nije situacija bolja a da li će doći do implementacije zakonskih odredbi o zabrani negiranja genocida i drugih zločina pokazat će vrijeme. Eksperti za tranzicijsku pravdu i borci za ljudska prava poručuju da predstoji borba i da samo naoružani dokazanom istinom mogu zaustaviti slavljenje ratnih zločinaca, koje se mladim generacijama ostavlja kao kulturološko nasljeđe.
Od optužnice do pravosnažne presude
Suđenje Mladiću je počelo u maju 2012. godine pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Nakon više od pet godina, tačnije 22. novembra 2017. godine, Mladić je osuđen, a kako navodi britanski magazin The Guardian, za „najteže ratne zločine počinjene u Evropi od Drugog svjetskog rata“.
Osuđen je za genocid i progon, istrebljenje, ubistva, deportacije i prisilno premještanje s područja Srebrenice tokom 1995. godine; progon, istrebljivanje, ubistvo, deportaciju i nečovječno djelo prisilnog premještanja u općinama širom Bosne i Hercegovine, za ubistvo, terorisanje i protivpravne napade na civile u Sarajevu, kao i uzimanje pripadnika Ujedinjenih Nacija (UN-a) za taoce.
Zločine je počinio svojim učešćem i doprinosom u četiri udružena zločinačka poduhvata (UZP), odnosno sveobuhvatnom udruženom zločinačkom poduhvatu, udruženom zločinačkom poduhvatu vezanom za Sarajevo, udruženom zločinačkom poduhvatu vezanom za Srebrenicu i udruženom zločinačkom poduhvatu vezanom za uzimanje talaca.
Kriv je za ubistvo više od 7.000 muškaraca i dječaka Bošnjaka iz Srebrenice putem organizovanih i situacionih pogubljenja, uključujući ubistvo više od 1.000 muškaraca u jednom velikom skladištu u selu Kravice, kao i 1.000 muškaraca pored škole u Orahovcu.
Pod komandom takozvanog „koljača Bosne“ Sarajevo je držano pod opsadom 1.460 dana – najduža opsada u modernoj historiji, kada je na glavni grad Bosne i Hercegovine ispaljeno na stotine hiljada granata i ubijeno više od 11.500 ljudi.
Mladić je kriv za deset od 11 tačaka optužnice za genocid, zločin protiv čovječnosti, kršenje zakona i običaja ratovanja. Optužnica protiv Mladića je podignuta 1995. godine.
Međutim, on se skriva od međunarodne pravde narednih 16 godina. Uhapšen je u selu Lazarevo u Srbiji u maju 2011. godine. Suđenje je počelo 16. maja 2021. godine. Ispitano je 377 svjedoka, a ukupno uz korištenja iskaza u predmetu su bila 592 svjedoka, oko 9.914 je usvojenih dokaznih materijala. Suđeno je po optužnici koja je posljednji put revidirana 16. decembra 2011. godine.
Uništenje bosanskih Muslimana u Srebrenici
Pretresno vijeće, kojim je rukovodio sudija Alphonse Orie, utvrdilo je da su pripadnici Vojske Republike Srpske (VRS) namjeravali da unište bosanske Muslimane u Srebrenici, koji su činili značajan dio zaštićene grupe.
U presudi je utvrđeno, da su u periodu od 12. do 14. jula 1995. godine, pripadnici VRS i Ministarstva unutrašnjih poslova (MUP) organizovali prevoz za približno 25. 000 bosanskih Muslimana, uglavnom žena, djece i staraca, iz srebreničke enklave na teritoriju pod kontrolom Armije BiH, u konvojima autobusa i kamiona. Vojnici, bosanski Srbi, sistematski su odvajali vojno sposobne muškarce, koji su pokušavali da se ukrcaju. Među odvojenim muškarcima bilo je i dječaka koji su tek imali 12 godina, kao i ljudi starijih od 60 godina.
Odvajanje je bilo agresivno. Ljudima koje su prevozili su rekli da će muškarci, bosanski Muslimani, doći kasnije. Oni nikad nisu došli. Muškarce, bosanske Muslimane, koje su odveli iz Potočara, zatočili su u privremenim zatočeničkim objektima, a kasnije su ih, zajedno s drugima koji su bili zarobljeni iz kolone ljudi koji su bježali pješice, autobusima odvezli na razna mjesta pogubljenja u Srebrenici, Bratuncu i Zvorniku.
Pretresno vijeće je utvrdilo da su mnogi od tih muškaraca i dječaka, dok su čekali da budu pogubljeni, psovani, vrijeđani, prijetili su im i tjerali ih da pjevaju srpske pjesme.
Snage bosanskih Srba, prvenstveno pripadnici VRS-a, sistematski su poubijali nekoliko hiljada muškaraca i dječaka.
Tokom nekoliko sedmica u septembru i početkom oktobra 1995. godine, visoke starješine VRS-a i MUP-a, pokušavali su da prikriju svoje zločine tako što su iz nekoliko masovnih grobnica ekshumirali posmrtne ostatke žrtava i te ostatke ponovno pokopali na udaljenijim područjima u općinama Zvornik i Bratunac.
Nadalje, Vijeće je utvrdilo da su u nekoliko općina u Bosni i Hercegovini počinjena ubistva koja su predstavljala zločin protiv čovječnosti i kršenje prava i običaja ratovanja. Konstatovano je da su mnoge žrtve ubijene prije, za vrijeme i nakon napada bosanskih Srba na nesrpska sela. Okolnosti su bile strašne. Oni koji su pokušavali da odbrane svoje domove bili su suočeni s nemilosrdnom silom. Izvršena su masovna pogubljena, a neke žrtve su podlegle nakon premlaćivanja. Mnogi od počinilaca koji su zarobili bosanske Muslimane su pokazali malo ili nimalo poštovanja za ljudski život i dostojanstvo.
Po pitanju optužbe za genocid počinjen u šest bh. općina (Sanski Most, Vlasenica, Foča, Kotor Varoš, Ključ i Prijedor), Vijeće se nije uvjerilo da su fizički izvršioci posjedovali traženu namjeru da unište značajan dio zaštićene grupe bosanskih Muslimana.
Vijeće je zaključilo da su fizički izvršioci u općinama Sanski Most, Vlasenica i Foča, kao i izvjesni izvršioci u općinama Kotor Varoš i Prijedor, namjeravali da bosanske Muslimane u tim općinama unište kao dio zaštićene grupe, ali razmatranjem da li je ciljani dio grupe činio značajan dio zaštićene grupe zaključeno je da su činili mali dio i da nisu ni na koji drugi način predstavljali njen značajan dio. Ovo je ujedno i jedina tačka optužnice protiv Mladića za koju nije proglašen krivim.
Nadalje,Vijeće je konstatovalo da su deportacije i nehumano djelo prisilnog premještanja kao zločin protiv čovječnosti počinjeni u općinama Banja Luka, Bijeljina, Foča, Ilidža, Ključ, Kotor Varoš, Novi Grad, Pale, Prijedor, Rogatica, Sanski Most, Sokolac i Vlasenica.
Što se tiče optužbe za progon, Vijeće je konstatovalo, da su mnoge žrtve bile podvrgnute protivpravnom zatočenju i okrutnom i nečovječnom postupanju na političkoj, rasnoj i vjerskoj osnovi. U više zatočeničkih logora, uslovi su bili užasni. Hrane i vode nije bilo dovoljno, što je u nekim slučajevima dovelo do pothranjenosti i smrti. Zatočenike su često premlaćivali, ponekad predmetima poput mesinganih boksera i željeznih šipki. Zatočenici su bili primoravani da jedan drugog siluju i da međusobno vrše druge ponižavajuće polne radnje. Mnoge bosanske Muslimanke, koje su bili protivpravno zatočene, silovane su.
Počevši od sredine maja 1992. do novembra 1995. godine, VRS, a posebno Sarajevsko-romanijski korpus, poznat i pod nazivom SRK, namjerno je granatama i snajperskim hicima gađao civilno stanovništvo Sarajeva, i to često na lokacijama koje su imale malo ili nimalo vojnog značaja. Usljed toga, stotine civila su ubijene, a hiljade povrijeđene, Mnogi od njih su bili ustrijeljeni dok su obavljali svakodnevne aktivnosti kao što su šetnja sa svojom djecom, donošenje vode, prikupljanje drva ili odlazak na pijacu.
Vijeće je utvrdilo da su pripadnici SRK-a namjeravali da šire teror među stanovnicima Sarajeva i da je terorisanje bilo primarna svrha snajperskog djelovanja i granatiranja. Vijeće je konstatovalo da su pripadnici SRK-a počinili ubistvo, protivpravne napade na civile i terorisanje kao kršenje zakona i običaja ratovanja, te ubistvo kao zločin protiv čovječnosti.
Na prvostepenu presudu uložene su žalbe. U detaljnim žalbama, između ostalog, Mladićeva odbrana je tražila da bude oslobođen ili da mu se ponovno sudi, dok Tužilaštvo u Haagu je zatražilo da bude proglašen krivim za genocid u još šest bh. općina.
Žalbe su iznesene pred Međunarodnim rezidualnim mehanizmom za krivične sudove (MMKS), pravnim nasljednikom MKSJ. Drugostepena, ujedno i konačna presuda, donesena je 8. juna, a kojom su odbačeni zahtjevi iznijeti u žalbama. Mladić je osuđen na doživotni zatvor zbog genocida u Srebrenici i drugih zločina počinjenih u Bosni i Hercegovini, terorisanja građana Sarajeva, uzimanja pripadnika UN-a za taoce. U presudi je navedeno da je Mladić zločine počinio učešćem u četiri udružena zločinačka poduhvata:
Poricanje, negiranje i minimiziranje
Zastupnici u Zastupničkom domu Parlamentarne skupštine BiH, Azra Hadžiahmetović i Beriz Belkić su 2011. godine podnijeli na razmatranje Prijedlog zakona o zabrani negiranja, minimiziranja, opravdavanja ili odobravanja holokausta, zločina genocida i zločina protiv čovječnosti. Prijedlog nisu podržali zastupnici iz Republike Srpske. Članovi zajedničke komisije iz RS-a su predložili da se ova tematika uvede preko krivičnog zakona. Međutim, nije ni to usvojeno. U državnom parlamentu ni u godinama kasnije nije usvojena zabrana negiranja genocida i holokausta.
Tek 2021. godine, na samom kraju mandata, visoki predstavnik u BiH Valentin Inzko je iskoristio bonske ovlasti i uveo dopunu Krivičnog zakona Bosne i Hercegovine kojim se zabranjuje i kažnjava negiranje genocida, zločina protiv čovječnosti, ratnih zločina, kao i veličanje pravosnažno osuđenih ratnih zločinaca.
„Dopuna Krivičnog zakona Bosne i Hercegovine ima za cilj da riješi nedostatak postojećeg pravnog okvira, koji ne nudi adekvatan odgovor na problem govora mržnje, a koji se manifestira kroz negiranje zločina genocida, zločina protiv čovječnosti i ratnih zločina, pa čak i kada su za te zločine već donesene pravosnažne presude od strane domaćih i međunarodnih sudova“, navode iz Ureda visokog predstavnika.
Svako ko javno odobri, porekne, grubo umanji ili pokuša opravdati zločin genocida, zločin protiv čovječnosti ili ratni zločin kaznit će se kaznom od šest mjeseci do pet godina zatvora. Ista kazna je zaprijećena protiv grupe osoba ili člana grupe.
Pravosnažna presuda protiv Mladića nije prihvaćena u Republici Srpskoj. Negiranje ratnih zločina, genocida, slavljenje ratnih zločinaca, murali na zidovima značajno usporavaju tranzicijsku pravdu.
Marijana Toma, historičarka i stručnjakinja za tranzicijsku pravdu i suočavanje s prošlošću iz Srbije, kaže da trenutno nema mnogo inicijativa za tranzicijsku pravdu ili ih ima, ali su usmjerene u pogrešnom pravcu, prije svega u kontekstu negiranja sudski utvrđenih činjenica.
,,Sada imamo kompletan vojni vrh vojske bosanskih Srba koji je u osnovi odgovoran za zločine u Bosni, ali prvenstveno za genocid u Srebrenici. Mislim da je to važno na simboličkom nivou. Ono što ja ne vidim, a u čemu vidim potencijalni problem, je veoma agresivna kampanja protiv sudski utvrđenih činjenica koje su utvrđene pred Haškim tribunalom, a i pred međunarodnim sudom pravde“, kaže Toma.
Kampanja negiranja nije nešto novo, smatra Toma, jer smo je viđali u posljednjih deset, pa i 12 godina. „Strana koja negira sudski utvrđene činjenice neće tek tako promeniti mišljenje zbog, znate, presude Mladiću“, nastavlja Toma.
Jedna od ključnih stvari je, napominje, obrazovanje, što se može vidjeti na primjeru Njemačke. „Ono što se tamo pokazalo uspešnim jeste da kada je obrazovanje o holokaustu ušlo u zvanični obrazovni sistem, kada su učenici i mlade generacije mogli o tome da uče, da koncentracione logore vide kao dio svog školskog programa, mislim da se tada društvo promenilo. Mislim da je to najbolja moguća strategija, ali nažalost, u našem regionu to može predstavljati veliki problem jer prije svega imamo nevoljni obrazovni sistem ili institucije koje ne žele da otvore ovo pitanje“, pojasnila je Toma, istaknuvši da strah sprečava stvari da krenu naprijed jer u našim „silabusima već postoji nacionalistička agenda“.
„Nemam pravi odgovor o tome kako se boriti protiv poricanja genocida. Lako bi bilo reći da poštujemo sudski utvrđene činjenice, ali mi već znamo da ma koliko puta Haški ili drugi sud (međunarodni sud pravde) rekao da je genocid, i dalje ćete imati ljude koji će reći ‘ali po mom mišljenju, to nije genocid’, ne shvatajući da oni nisu dovoljno kvalifikovani da imaju mišljenje o tome“, pojašanjava Toma, opisujući značaj Haškog tribunala ali i Memorijalnog centra u Srebrenici.
„Sve ih smatram kukavicama“
,,Da nije bilo Haškog tribunala, ne bismo imali doživotni zatvor. I mislim da je to važno. Ono što je meni kao istoričaru važno jeste obilje informacija koje imaju – arhiva koju su sastavili. To je vrlo slično onome što sada radi Memorijalni centar Srebrenica jer oni zaista žele da imaju informacije na jednom mjestu. Sve informacije služe kao znanje za nove generacije, mislim da je to nešto što može učiniti neku promenu u društvu na duge staze“, kazala je Toma.
Tanya L. Domi, gostujuća docentica međunarodnih i javnih poslova na Univerzitetu Columbia i saradnica na Harriman institutu, posjetila je Bosnu odmah nakon rata kako bi pomogla u implementaciji Dejtonskog mirovnog sporazuma.
,,Kao bivši oficir američke vojske, imam krajnji prezir prema Ratku Mladiću i Radovanu Karadžiću, vojnim i političkim organizatorima razaranja Bosne. A iz Beograda je Slobodan Milošević odigrao svoj potez u ubrzavanju raspada Bosne. Sve ih smatram kukavicama – jer su ubili više od 110.000 ljudi samo u ovoj državi. Ove osobe su nečasne; oni su ratni zločinci; oni su sociopati; i njima se ništa ne može oprostiti. Također, shvatila sam da je počinjeno mnogo genocida u Bosni, ali nisu svi procesuirani niti istraženi“, kaže.
Ratko Mladić je, tvrdi Domi, vodio genocidni rat pod izgovorom etničkog čišćenja, masovnog silovanja pretežno muslimanskih žena, te opsadu Sarajeva, najdužu od svih opsada u modernoj historiji.
,,Naslijeđe ovih ratova i dalje izaziva i proganja ljude u Bosni i Hercegovini i dijaspori, gdje su pobjegli u više od 80 zemalja širom svijeta. Ako je Njemačka nakon Drugog svjetskog rata primjer na koji treba ukazati, trebat će najmanje +50 godina uz naporan rad na izgradnji mira i odgovornog političkog vodstva da se prevaziđe prošlost koja je razdvojila Bosnu“, smatra Domi.
Činjenica da mnogi Srbi u Republici Srpskoj i Srbiji još uvijek slave Mladića kao ratnog heroja i da mlađe generacije ne žele da učestvuju u priznavanju istine o genocidu u Srebrenici dovodi u pitanje hoće li presuda nešto drastično promijeniti u glavama onih koji negiraju genocid. Tanya dijeli svoje iskustvo iz augusta 1996. godine. ,,Bila sam poslata u regionalnu kancelariju Misije OSCE-a u BiH na Sokocu i u nekoliko navrata bila sam svjedok Mladićevih i Karadžićevih kolona koje su se kretale velikom brzinom s treptajućim svjetlima po sporednim putevima istočne Bosne – upravo na tom mjestu, u blizini Pala, je srce negiranja ratnih zločina. Tek kada su britanske i francuske trupe SFOR-a 1997. godine počele hapsiti ratne zločince, Mladić i Karadžić su potpuno nestali sa suverene teritorije Bosne. Srbija je u novembru 2008. godine predala Radovana Karadžića Haškom tribunalu“.
Retrospektivno, kaže ona, UN nisu služile interesima MKSJ tako što nisu finansirale tekući projekat komunikacijskog angažmana u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini i Srbiji. ,,Propustom da se uključi u standardnu praksu javnih poslova, MKSJ je rano izgubio tešku bitku neuspjehom da efikasno oblikuje javno mnijenje o neophodnosti sudskih procesa za pozivanje ratnih zločinaca na odgovornost za stravične ratne zločine. Bila je to značajna ali propuštena prilika. U tom trenutku zakašnjelog vodstva, visoki predstavnik Valentin Inzko poduzeo je akciju nametanja izmjena i dopuna Krivičnog zakona BiH u skladu s uglavnom nedovoljno iskorištenim bonskim ovlastima koje su odobravale sankcije za ponašanje koje veliča osuđene ratne zločince koji su počinili genocid, zločin protiv čovječnosti i ratne zločine“, kazala je Domi.
Ovaj novi zakon, po njenom mišljenju, pruža zagovornicima ljudskih prava, demokratskim aktivistima priliku da unaprijede vladavinu prava uz suočavanje s govorom mržnje. „Da bi se ovaj zakon manifestovao, bit će potreban mukotrpan poduhvat tužilaca, advokata, zagovornika i branilaca ljudskih prava. Međunarodna zajednica bi trebala pomoći finansiranjem obrazovnih kampanja za bh. javnost. Obuku i edukaciju o novim izmjenama i dopunama Krivičnog zakona BiH treba slobodno distribuirati, a međunarodna zajednica treba snažno podržati takve napore obezbjeđivanjem sredstava i održavanjem događaja o važnoj primjeni novih zakona kako bi se tražila odgovornost za poricanje genocida“, pojasnila je Domi.
Domi je napomenula da je Memorijalni centar Srebrenica u Potočarima objavio izvještaj o negiranju genocida u Bosni i širem regionu Balkana za 2021. godinu.
,,Naoružani dokumentovanom istinom, sada je trenutak da se progone oni koji negiraju najgnusnije zločine počinjene u Evropi od Drugog svjetskog rata. Mnogi Bosanci smatraju da je optužbi u slučaju odgovornosti malo jer toliko počinilaca nije izvedeno pred sud i procesuirano za svoje zločine. Drsko poricanje ovih zločina ne samo da je ponovno nanošenje rana već i vrijeđanje sveprisutne patnje preživjelih. Dakle, novi zakon o negiranju genocida nudi još jedan put ka odgovornosti koji je više nego zaslužen, a posebno su ga zaslužile hiljade žrtava čiji su životi zauvijek promijenjeni posljedicama rata“, zaključuje Domi.
Kulturološko nasljeđe slavljenja ratnih zločinaca
Da je slavljenje ratnih zločinaca počelo biti poput kulturološkog nasljeđa za mnoge mlade generacije u regiji koje ove retorike susreću od početka obrazovanja, ali i narativa iz okoline, dokazuje i nedavno danonoćno štićenje murala u Beogradu, tačnije na fasadi zgrade na uglu ulica Njegoševe i Alekse Nenadovića kada su predstavnici nevladinih organizacija pokušali prekrečiti mural. U tome ih je spriječila policija i pristalice lika i djela ratnog zločinca Ratka Mladića. Nakon toga su uslijedili brojni okršaji u protestima koje su vodili aktivisti koji kažu da su za uklanjanje murala imali dozvolu komunalne policije, no Ministarstvo unutrašnjih poslova je procijenilo da bi takva akcija mogla dovesti do narušavanja javnog reda i mira.
„Kao Inicijativa mladih za ljudska prava mi smo želeli da zajedno, sa stanarima okolnih ulica i našim gostima iz drugih zemalja, obeležimo Međunarodni dan borbe protiv fašizma i antisemitizma tako što bi uklonili mural Ratka Mladića. Podsećanja radi, stanari zgrada gde se nalazi ovaj mural su dobili nalog od komunalne milicije opštine Vračar da ga uklone. Međutim, iako je stambena zajednica inicirala nakon toga uklanjanje, nijedna firma kako javna tako ni privatna nije prihvatila posao uklanjanja. Zbog toga smo mi preuzeli odgovornost da organizujemo javni skup kao i da ponovo pokušamo da nađemo firmu koja bi to uklonila“, kazao je Marko Milosavljević, programski koordinator u Inicijativi za ljudska prava Srbija objašnjavajući kako je došlo do eskalacije sukoba između države i aktivista i aktivistkinja.
Kada su pronašli profesionalce koji bi taj mural uklonili, navodi da su dobili zabranu skupa koja je zastrašila ovu firmu, ali i stanare. „Od zabrane skupa bez obzira na pokušaje građanki i građana da iskažu svoj protest delimično oštećujući sada već spomenik Mladiću, cela zona oko ovog mesta je postala zona bezakonja jer tu gospodare grupe huligana koje kontrolišu kretanje stanara i ometaju javni red i mir celog kvarta. Međutim, uklanjanje spomenika Mladiću predstavlja i dalje obavezu državnih i gradskih institucija. Naše je pravo da to zahtevamo jer će se uklanjanjem tog spomenika otvoriti prostor za inkluzivnu kulturu sećanja u Srbiji gde će i žrtve Mladićeve vojske od Prijedora, Sarajeva, Srebrenice i Foče imati svoje mesto poštovanja“, kazao je Milosavljević.
Koliko je negiranje genocida i drugih ratnih zločina te slavljenje ratnih zločinaca prisutno u Srbiji, pojasnio je Milosavljević: „Inicijativa za uklanjanje spomenika Mladiću je ogolila ono na šta već godinama upozoravamo, a to je slavljenje ratnih zločinaca u i od strane javnih ustanova i institucija Srbije. Zato se neprestano ne samo negira već poriče genocid i to se može videti kroz nekoliko primera. Ako je za predsednicu Vlade Srbije genocid nesporazum iz prošlosti, a za predsednika skupštinskog odbora za pravosuđe 11. jul predstavlja “dan oslobođenja Srebrenice” onda je jasnije zašto kada želite da uklonite jedan mural, isti taj crtež postane spomenik Mladiću.“
No, ističe da postoji dovoljno glasna manjina u Srbiji koja ne pristaje da slika ratnog zločinca bude slika društva u Srbiji, a za primjer navodi i intervencije građana i građanki koji širom Srbije uklanjaju grafite i postavljaju simbole sjećanja na žrtve genocida u Srebrenici.
Ova skupina aktivista je zbog svojeg rada doživjela i vandalizam u prostorijama organizacije kada su nepoznati huligani išarali prostorije raznim natpisima. Sve to dovodi do velikog pritiska za aktiviste i aktivistkinje koji se žele boriti protiv sistema baziranog na etničkim podjelama i negiranja presuda međunarodnih sudova. No, Milosavljević kaže da „pritisak postoji, ali je on zanemarljiv u odnosu na potrebu da radimo svoj posao“.
Svi ovi događaji utiču i na mlađe generacije koje odrastaju u mrzilačkim narativima. „To koliko su narativi poricanja veliki vidi se po tome što i nakon 25 godina od rata i genocida, nove generacije su gurnute u predvorje novog rata pretnjom formiranja Vojske Republike Srpske“, zaključuje Milosavljević.

author: Kristina Gadže | Taylor Whitsell


text:
SaponiFly: Prirodni sapuni neodoljivih mirisa | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
17. decembra, 2021.
Iako je pandemija virusa COVID-19 obeshrabrila mnoge poduzetnike i poduzetnice, to nije slučaj s tridesetsedmogodišnjom Dijanom Markuš, ponosnom vlasnicom SaponiFly brenda.
Ideju za izradu sapuna dobila je prije godinu dana, kada je zbog pandemije imala dosta slobodnog vremena. U tom periodu je mnogo istraživala i čitala o tome kako nastaju sapuni, koje sve tehnike postoje te kakvi se materijali koriste pri izradi.
Iako se skoro svakodnevno njenim domom šire neodoljivi mirisi koji nastaju procesom izrade sapuna, Dijana ističe da početak nije bio lak. Prvi sapun koji je napravila završio je u smeću, ali je to ni u kom slučaju nije obeshrabrilo već dalo dodatni vjetar u leđa i želju da iznova pokušava napraviti kvalitetan sapun.
„Krenula sam korak po korak. Svaki naredni put su sapuni bili bolji, a ja sve sretnija“, dodaje kroz osmijeh Dijana.
Ističe kako je u životu najponosnija na to što je majka tri sina, s kojima provodi većinu vremena. Iako majčinstvo iziskuje dosta obaveza, kaže da uvijek pronađe vremena da se posveti svom hobiju izrade sapuna.
Često voli da eksperimentiše s oblicima kada krene u proces pravljenja te dodaje različite sastojke kako bi sapuni bili što posebniji. Da bi se napravio dobar i kvalitetan sapun, potrebno je nekoliko sati predanog rada. Dijana pojašnjava kako je najvažnija dobra priprema, precizno planiranje i mjerenje sastojaka.
„Moji sapuni su napravljeni od biljnih ulja i putera, mirisnih i eteričnih ulja, mineralnih boja te ostalih dodataka poput različitih vrsta gline, aktivnog uglja, kafe i mnogih drugih sastojaka. Svaki recept je pažljivo sastavljen da bi se iz sastojaka izvuklo ono najbolje. Pravo je uživanje kombinovati boje i mirise, a onda za to dobiti pohvale“, ponosno pojašnjava Dijana.
Jedna je od članica Soap Challenge Club-a, svjetskog udruženja proizvođača sapuna, gdje ima priliku učiti od najboljih te razvijati i unaprijeđivati različite vještine izrade sapuna.
Kaže da je promocija proizvoda izuzetno važna kako bi potencijalni kupci bili upoznati s onim što radite. Fotografije proizvoda SaponiFly objavljuje na Instagramu i Facebooku, gdje je moguće napraviti i narudžbu. Pored toga, putem ovih društvenih mreža moguće je pogledati sve proizvode koje ima u ponudi, kao i sastav tih proizvoda. Dodaje kako je promocija kroz bazare izuzetno važna, a imala je priliku izlagati na PopArt marketu i malom bazaru „Može i drugačije“ u saradnji s portalom eTrafika.
„Promocija te vrste je od velikog značaja budući da ljudi mogu uživo pogledati ono što radite. Iako se trudim da na društvenim mrežama fotografijama i popratnim tekstovima ljudima približim svaki proizvod, uživo je uvijek zanimljivije. A cjelokupan dojam o sapunu se može steći tek onda kad imate priliku da ga uživo pomirišete“, kaže Dijana.
Pored sapuna pravi i mirisne voskove za topljenje, kao i mirisne ukrase. Kaže da je ovo posebno opušta zbog ugodnih mirisa koji se šire njenim domom, ali i zbog toga što ljudi sjajno reaguju na ove proizvode.
„Mirisni voštani ukrasi napravljeni su od čistog pčelinjeg voska i eteričnih i mirisnih ulja. Imaju različite namjene, kao ukrasi za praznične jelkice, osvježivači prostora ili kao dekoracija na zidu, prozoru, vratima. Intenzivnog su i osvježavajućeg mirisa. Kada im miris oslabi, mogu se izlomiti i topiti u topilicama za vosak te i na taj način osvježiti i pročistiti prostor. Mirisni voštani ukrasi su u potpunosti ekološki proizvod“, objašnjava Dijana.
Smatra da je pokretanje vlastitog biznisa veliki izazov u Bosni i Hercegovini, posebno kada nemate početni kapital. Pravljenje sapuna iz hobija na nju djeluje opuštajuće, ali ističe kako je to dosta skup proces. U tom slučaju, kako kaže, može zaraditi samo onoliko da se nabave nove sirovine ili uplate kursevi izrade sapuna koje vrlo rado pohađa.
„Do sada nisam imala neke značajne probleme, osim prilikom nabavke sirovina jer mi nisu sve dostupne u Bosni i Hercegovini pa ih nabavljam iz inostranstva“, dodaje Dijana.
Smatra da se žene u malim biznisima najviše plaše neuspjeha, stoga ističe da je važno da vjerujemo u sebe i u ono što radimo, a onda je uspjeh zagarantovan. Pored toga, izuzetno je važna podrška koju dobijate od najbliže okoline da se bavite onim što vas ispunjava. Ističe da je njen uspjeh svaki napravljeni sapun, jer ulaže mnogo truda, a najveća satisfakcija je pozitivna reakcija ljudi koji koriste njene proizvode.
„Da bismo nešto stvorile vlastitim rukama potrebna je prije svega vjera u sebe i svoje sposobnosti, a zatim rad, učenje, istraživanje, isprobavanje, testiranje. Nakon svega toga sam sigurna da će uspjeh doći. I naravno, potrebno je odbaciti svaki strah i sumnju i gaziti naprijed. Pogreška treba da bude vjetar u leđa, a ne nešto što bi nas moglo obeshrabriti“, kaže Dijana.
Za sami kraj razgovora ističe kako je teško iz sadašnje perspektive govoriti o planovima za budućnost.
„Planiram samo biti bolja i imati jedinstvene proizvode, a velika mi je želja da sapune prodajem u prodavnicama gdje će ljudi fizički moći da ih pogledaju i pomirišu. Evo, iskoristila bih ovu priliku da pozovem na saradnju sve zainteresovane koji imaju svoja prodajna mjesta i koji bi željeli izložiti moje proizvode“, završava Dijana svoju priču o brendu SaponiFly.

author: Mirnes Bakija


text:
Radio Active Zenica: Bh. community radio koji oživljava alternativnu scenu mladih u Zenici | Balkan Diskurs
Alem Bajramović
22. decembra, 2021.
Radio Active Zenica je prvi bh. community radio i jedna je od redovnih aktivnosti koje provodi Udruženje za brigu i opšta prava djece „Naša djeca“ Zenica. Ovdje nema crne hronike, politike i reklama, već samo pozitivnih priča i dosta dobre muzike.
Udruženje za brigu i opšta prava djece „Naša djeca“ Zenica nastalo je 1992. godine s ciljem da tokom rata pomogne djeci i ljudima humanitarnim radom i akcijama. Nakon toga se bazirao i na dječija prava što je i danas u fokusu udruženja. U svojim aktivnostima ima i Dječiji parlament, Budi muško klub, debatni klub i produkcijski studio.
Program ovog omladinskog medija kreiraju isključivo djeca i mladi. Ena Čaušević, urednica programa Radio Active Zenica, kao dijete je počela da ide na radionice Dječijeg parlamenta, a radiju se pridružila 2017. godine gdje je urednica već više od dvije godine. Kaže kako članovi/ce radija uspijevaju biti drugačiji od drugih svojim idejama, kreativnošću, sposobnošću, ali i da stalno stiču znanja kroz razne edukacije, seminare i učenjem jednih od drugih. Tako svjež glas Radioaktivaca/ki dolazi do svojih medijskih i radijskih talasa, a oni do svojih članaka, reportaža i emisija.
„Od emisija imamo trenutno oko 15 live emisija sedmično. Pored toga imamo dnevno jednu ili dvije snimljene emisije, razne suradnje s drugim medijima ili udruženjima s kojima pravimo priloge ili radio emisije. Od kako je osnovan radio vodimo se nekim glavnim principima da nemamo ni u jednom obliku crnu hroniku i negativne vijesti, ne promovišemo političare, političke stranke, nemamo reklame i puštamo neku alternativniju, drugačiju muziku od one koju puštaju druge radio stanice”, ističe Ena.
Ivona Kukić je volonterka, dopisnica, podcasterica i lektorica Radio Active-a. Svoju avanturu u ovom omladinskom mediju započela je u februaru 2020. godine. Kaže kako je prvih mjeseci samo pisala članke, a da je potom proširila svoj rad i na druge medijske obaveze na radiju.
„Imam osjećaj da, od kako sam tu, zapravo samo rastem. Ovo je nešto, gledajući iz ove perspektive, što sam zasigurno trebala uraditi i ranije. Ja sam iz Zenice i za Radio znam jako dugo, tako da mislim da sam trebala da se u sve ovo upustim i u srednjoškolskim danima. Ovo je odlična prilika da otkriješ, prije svega, ono šta tebe zanima, da upoznaš vršnjake koji razmišljaju zdravo, normalno i s kojima možeš da izgradiš ozbiljna i prava prijateljstva“, kaže Ivona.
Ivona nakon završetka fakulteta nije mogla da nađe ozbiljan posao, ali nije željela da bude pasivni posmatrač svoje sudbine, već se kroz Radio Active odlučila neformalno edukovati i stvarati iskustvo rada na radiju. „Ovo je odlična prilika da se osjećaš korisno i da budeš od značaja za lokalnu zajednicu i svoje vršnjake. Pronalaziš svoj glas, ono što voliš, što te pokreće, učiš kako kritički razmišljati, ne bojati se izraziti svoje mišljenje kroz riječ, kroz video ili bilo koju vrstu medijskog sadržaja koji kreiramo“, dodaje Ivona.
Smatra da je Radio Active od neprocjenjivog značaja za mlade ljude prvenstveno u Zenici jer se radi o sigurnom prostoru za ovu populaciju gdje mogu istraživati, učiti, rasti, razvijati se uz druženje i sve ono najljepše što mladost nosi.
Budući da je ovo community radio koji obuhvaća jedan dio zajednice, tačnije mlade, teme u emisijama su najčešće vezane za lokalnu zajednicu i razne gradske teme poput aktivizma, kulture, umjetnosti, mladih u Zenici i slično. „Obzirom da nam je moto radija „Zračimo pozitivno“, trudimo se da i kroz naš program podržimo pozitivne priče, mlade s idejom, kreativce iz Zenice, ali i Bosne i Hercegovine, koji su pozitivan primjer drugima“, dodaje Ena.
Kenan Beganović je također član udruženja „Naša djeca“ i Radio Active-a. Tu je već tri godine, a sada se najviše bavi pisanjem članaka i uređivanjem društvenih mreža. S dvojicom kolega bio je autor i posuđivao glas za radio dramu koja je ujedno i prva radio drama snimljena u Zenici.
„Nije da nisam bio timski igrač, ali sam volio da individualno rješavam stvari, nekako najviše sebi vjerujem. Ali ovdje sam naučio da se mogu osloniti i na druge ljude, naučio sam da kolektivno rješavamo probleme na koje eventualno naiđemo i zajedno radimo. Mi radimo veoma konkretne stvari, učimo i stičemo razne vještine. Tako da ukoliko ste iz Zenice i želite biti proaktivni dio lokalne zajednice mislim da su „Naša djeca“ i Radio Active pravo mjesto za vas“, kaže Kenan.
Radio Active nastoji da na svojim radijskim plejlistama ima muziku koju stvaraju lokalni bendovi i muzičari iz Zenice, ali i oni širom Bosne i Hercegovine. Time daju prostor novim muzičkim nadama, a slušateljima/kama drugačije žanrove i zvukove sa svojih radio talasa. U Radio Active-u trenutno je angažirano između 15 i 20 članova/ica koji uključuju voditelje/ke, dopisnike/ce, tehničku podršku i tim za društvene mreže.
U sklopu prostorija radija nalazi se i produkcijski studio gdje lokalni bendovi mogu besplatno održavati probe i snimati pjesme s kvalitetnom opremom i instrumentima. „Bila sam iznenađena koliko zapravo bendova vježba svoje muzičko umijeće u našem studiju. Neki su kroz naše neke evente dobili priliku za svoj prvi nastup. Smatram da je rijetkost da muzičari mogu da vježbaju i stvaraju šta god požele. A uvijek imaju i našu medijsku podršku i mogu da objavljuju na našem youtube kanalu“, objašnjava Ena.
Ono što stvaraju i puštaju Radioaktivci/ke građani i građanke Zenice mogu slušati na FM frekvenciji, a oni van Zenice to mogu uraditi putem njihove web stranice. „Iz dana u dan se susrećemo sa sve pozitivnijim komentarima. Većinom nas zajednica podržava, znaju za nas, pogotovo mlađe generacije. Često nas prepoznaju na ulicama Zenice“, navodi Ena.
Kao i većina nevladinih organizacija i omladinskih aktivnosti i udruženje „Naša djeca“, kao i Radio Active, finansiraju se i opstaju uz podršku donatora i kroz razne projekte. Od Grada Zenica dobili su prostor koji su renovirali i obnovili svojim trudom i zalaganjem. Ipak, to je jedina podrška vlasti, bilo kojeg nivoa, koju su dobili.

author: Alem Bajramović


text:
Mladi inovatori unapređuju bh. digitalizaciju | Balkan Diskurs
Maida Šljivić
24. decembra, 2021.
U praksi postoji niz pozitivnih primjera aktivnosti mladih ljudi u smjeru poboljšanja standarda i društva u kome živimo.
Razvoj sektora tehnologije i tehnike je izrazito dinamičan, stoga su i pokretači promjena u digitalnom svijetu u našem društvu značajna karika u lancu takvih promjena. Iz navedenog razloga je značajno da bosanskohercegovačko društvo bude u korak s tehnologijom, a na tom putu mladi su važan faktor, jer su još uvijek uključeni u proces obrazovanja i kreiranja što otvara put inovacijama i istraživanju.
U nastavku predstavljamo jednog takvog mladog inovatora. Njegovo ime je Enver Gluhić, ima 22 godine, a živi i radi u Tuzli. Trenutno je student Ekonomskog fakulteta na Univerzitetu u Sarajevu. Osnivač je i donedavni direktor uspješnog online studentskog servisa u Bosni i Hercegovini koji je do sada bio posrednik u zapošljavanju približno hiljadu studenata u periodu od dvije godine te se tako pozicionirao među tri najuspješnije firme u navedenoj djelatnosti.
,,Kreiranje tehnoloških inovacija je moj hobi, a biznis i adrenalin su nešto u čemu najviše uživam“,  ističe Gluhić u razgovoru za Balkan Diskurs. Upravo u tom pravcu, Gluhić je kreirao aplikaciju E-dokumenti, koja bi doprinijela digitalizaciji dokumenata građana u Bosni i Hercegovini (BiH).
Tokom pandemijskog perioda, kada su ispred javnih ustanova bili prisutni dugi redovi i na snazi bile pooštrene epidemiološke mjere, Gluhić je došao na ideju kreiranja aplikacije koja bi pomogla rješavanju problema ili bar dijela problema kada je u pitanju izdavanje dokumenata građanima. ,,Vjerujem da su se svi bh. građani više puta u životu susreli sa situacijom dugog čekanja u redovima, odlaska u više različitih institucija koje se nalaze na različitim krajevima grada kako bi prikupili neophodne lične dokumente. I ja sam se naravno više puta susretao s istim problemom te bio primoran trošiti vrijeme i energiju za posjetu Općini, MUP-u, Sudu i drugim institucijama kako bih dobio neophodne dokumente. Nakon što mi se ista situacija nekoliko puta ponovila odlučio sam kreirati aplikaciju koja bi značajno olakšala taj proces svim bh. građanima“, ističe Gluhić.
Aplikacija E-dokumenti otvara mogućnost preuzimanja bilo kojeg ličnog dokumenta u elektronskoj formi koji bi se, u slučaju potrebe, mogao i štampati. Druga mogućnost ove aplikacije je provjera dokumenata što omogućava pravnom licu da putem identifikacionog broja provjeri validnost dokumenta. I još jedna važna mogućnost jeste provjera vozačke dozvole koja bi omogućila vozačima da na licu mjesta policijskim službenicima pokažu podatke o svojoj vozačkoj dozvoli u slučaju da su istu zaboravili kako bi izbjegli plaćanje kazne za nenošenje dokumenta.
,,Apsolutno smatram da je aplikacija savršen odgovor na pandemiju, ali i perspektivno rješenje za vrijeme koje slijedi nakon završetka pandemije. Vjerujem da bi se većina građana složila sa činjenicom da je tehnologija dovoljno razvijena da može omogućiti lakše i brže upravljanje podacima uz smanjenu mogućnost greške“, navodi Gluhić.
Prednosti ove aplikacije, kako kreator upućuje, su smanjeni redovi čekanja, brzina i dostupnost 24/7, te dostupnost svima bez obzira na vrijeme i lokaciju. Pored ovoga, aplikacija nudi više mogućnosti plaćanja (SMS-om, uplatnicom, vaučerom…), olakšano evidentiranje i posmatranje statističkih podataka, te sveobuhvatnost u smislu da putem iste aplikacije možete dobiti bilo koji dokument bez obzira na to koja je institucija nadležna za njegovo izdavanje.
Osim glavnih karakteristika i mogućnosti koje pruža nova aplikacija, Gluhić je pojasnio planirane načine plaćanja i dopune kredita za korištenje aplikacije putem SMS-a, te druge detalje vezane za upotrebu aplikacije. ,,Aplikacija je kreirana tako da je može koristiti svaki građanin bez obzira na nivo informatičke pismenosti u smislu da je maksimalno pojednostavljena i prilagođena svima. Očekujem da bi aplikacija bila široko prihvaćena naročito od strane građana kojima je upotreba mobilnih telefona i računara svakodnevnica, a to su najčešće građani dobi 18-50 godina“, navodi Gluhić.
Mladi student, kreator aplikacije, nastavlja s usavršavanjem aplikacije koju bi u dogledno vrijeme plasirao u javnost i pustio u rad uz pomoć institucija i drugih partnera. Ovo je još jedna priča uspješnih mladih ljudi iz BiH koji nastoje doprinijeti poboljšanju sistema iz svoje tačke gledišta i struke kojom se bave.

author: Maida Šljivić


text:
Bosna i Hercegovina i Srbija: Zapošljavanjem osoba s invaliditetom ostvaruje se njihova inkluzija | Balkan Diskurs
Alem Bajramović | Filip Mirilović | Kristina Gadže
27. decembra, 2021.
Osobe s invaliditetom jedna su od marginaliziranih skupina u Bosni i Hercegovini (BiH) i Srbiji koje se svakodnevno susreću s diskriminacijom i stigmatizacijom.
Definicija osobe s invaliditetom još uvijek nije ujednačena u BiH iako je BiH usvojila UN-ovu Konvenciju o pravima osoba s invaliditetom, no u Srbiji prema zakonu izraz „osobe sa invaliditetom‟ označava „osobe sa urođenom ili stečenom fizičkom, senzornom, intelektualnom ili emocionalnom onesposobljenošću…‟. Zbog njihovog lošeg položaja u društvu, brojne organizacije se trude unaprijediti njihovu socijalizaciju i motiviranost za profesionalno usavršavanje time što im daju priliku za zaposlenje.
Zakonski okvir osoba s invaliditetom BiH i Srbije
U Bosni i Hercegovini na različitim nivoima postoje zakoni koji reguliraju rad osoba s invaliditetom kojih je, prema procjeni Agencije za statistiku BiH, 270.000.
U njima se definiraju radni odnos i evidencija o zaposlenim licima s invaliditetom koji se ostvaruju „u skladu sa propisima o radu, drugim propisima, kolektivnim ugovorom i pravilnikom o radu‟. Zakoni predviđaju i osnivanje fondova za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba s invaliditetom koji provode politiku razvoja i unapređivanja profesionalne rehabilitacije i zapošljavanja osoba s invaliditetom.
S druge strane u Srbiji, gdje je prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. godine 571.780 osoba s invaliditetom, djeluje Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom koji definira profesionalnu rehabilitaciju kao „organizovanje i sprovođenje programa mera i aktivnosti u cilju osposobljavanja za odgovarajući posao, zapošljavanja, održanja zaposlenja, napredovanja ili promene profesionalne karijere‟. Prema istom zakonu, osobe s invaliditetom koje su u radnom odnosu imaju pravo za vrijeme trajanja rehabilitacije na naknadu zarade u visini 100% prosječne plaće ostvarene u prethodna tri mjeseca prije uključivanja u ovaj program, a naknada zarade ne može biti manja od minimalca.
„Osobe s invaliditetom u Republici Srbiji predstavljaju jednu od najugroženijih grupa u svim oblastima društvenog života, što potvrđuje i praksa Poverenika, odnosno broj pritužbi koje institucija dobija zbog diskriminacije na osnovu invaliditeta‟, rekla je povjerenica za zaštitu ravnopravnosti, Brankica Janković.
Osim navedenog, kao i kod zakona u BiH, zakon u Srbiji definira i zapošljavanje osoba s invaliditetom pod općim i posebnim uslovima. Opći podrazumijevaju „zapošljavanje bez prilagođavanja poslova, radnog mesta ili poslova i radnog mesta‟, dok se pod posebnim uslovima smatra „zapošljavanje uz prilagođavanje poslova, radnog mesta ili poslova i radnog mesta.‟
Prema istraživanju Istinomjera, žene s invaliditetom se teže zapošljavaju, za razliku od muškaraca kojima poslodavci daju prednost ako su u kategoriji ratnih vojnih invalida. Također, istraživanje navodi da od ukupnog broja osoba s invaliditetom zaposlenih u 2015. godini u FBiH, žene čine 26,6%, a u Republici Srpskoj samo 6,2% za period od 2013. do 2016. godine.
Ana Kotur Erkić, pravnica, novinarka i aktivistica u BiH koja je ujedno i osoba s invaliditetom počela se baviti aktivizmom za prava osoba s invaliditetom prije sedam godina iako je to, kako kaže, njena cjeloživotna borba.
Aktivizam je kasnije prerastao u, kako tvrdi „zagovaranje ljudskih prava‟. „Bila sam aktivna i kao dijete – popravljala sam neke nepravde, bila glasna s pitanjima „Zbog čega?“ i „Kako?“, ali prvi put sam ozbiljno i sistematično ušla u ovo kao novinarka koja obrađuje teme života osoba s invaliditetom, potom urednica portala za i o osobama s invaliditetom, a onda i kao suradnica mnogih medija i organizacija. Biti human rights defender, kao osoba koja prolazi stalnu diskriminaciju – skoro od momenta kad napustim svoj dom, iako bi se i o domu dalo polemizirati, ne mojom voljom, već praksama u građevinarstvu, uređenju doma i slično, nije jednostavno. To znači da ste stalno izloženi kritiziranju jer ne pogodujete svom okruženju, onome što su norme društva u kojem živite, ali i da nosite teret zajednice na svojim leđima‟, navodi Kotur Erkić.
Ističe da je diskriminacija najizraženija u oblasti rada, budući da za prvu odbijenicu za posao još uvijek nije dostupan proces uvođenja u rad i stalnog zapošljavanja.
„Budući da ja imam iskustvo s više od 80 odbijenica, proći taj proces je dug i težak, a mogu reći – preživjeti i proživjeti je sigurno još teže. Bude trenutaka kad mi je neopisivo teško, kad sam očajna i kad se osjećam jako loše, budući da je zbilja nerealno da poslije toliko postupaka nisam dobra kandidatkinja. No s druge strane, konstantno degradiranje i nipodaštavanje je odličan motiv da nikad ne poželite na to pristati i da se nastavim boriti‟, opisuje svoje iskustvo Kotur Erkić.
Kako kaže, njena borba je ono što radi, a u to ubraja velike zajedničke uspjehe s izuzetnim ljudima, bili oni u nevladinom ili institucionalnom okviru, akademskoj zajednici ilizajedničkom iskustvu života na margini.
„Kad se podsjetim gdje mi je bila polazna pozicija, koje bitke sam dobila, prosto nemam prostor odustati – jer moje okruženje, izuzev najbližeg, društvo i zemlja u kojoj živim nisu naklonjeni populaciji iz koje dolazim‟, nastavlja Kotur Erkić.
U svom radu okrenula se onom dijelu kojeg ljudi vrlo često zaborave, a to je zagovaranje za one koji to ne mogu.
„Vidjeli smo da društvo i država jako malo čine za sve ljude koji tu žive, ali jesmo li baš mi učinili sve da ne budemo u poziciji u kojoj jesmo? Ja znam da i dalje činim sve i da sam, u mnogim segmentima, daleko ispred onoga što se od mene očekuje. Proces zapošljavanja, kao i sam proces rada, ali i najveći dio svih drugih procesa – obrazovanja, stanovanja, pristupa pravdi, nisu prilagođeni osobama s invaliditetom‟, navodi.
Ističe da ovo stanje prati nedovoljna i nedovoljno kvalitetna zakonska i podzakonska regulativa, potom, neadekvatna primjena i nedostatak stvarne sankcije za one koji ne žele zaposliti osobu s invaliditetom, a onda i neprilagodba sprovođenja natječaja,načina rada, radnog okruženja, valorizacije rezultata i ostalo.
Sve to, naglašava Kotur Erkić, pokazuje da radna prava osoba s invaliditetom nisu stavljena u dobar okvir, odnosno da nisu implementirana na adekvatan način.
Do posla preko nevladinog sektora
Goran Rojević direktor je i osnivač organizacije „Dečje srce‟ iz Srbije koja već 20 godina pomaže osobama s invaliditetom, njihovim roditeljima te osobama koje brinu o njima. Kako tvrdi Rojević, organizacija sad vodi kafić „Zvuci srca‟, za kojeg kažu da je jedini u regionu u kojem su svi/e zaposlenici i zaposlenice osobe s mentalnim smetnjama u razvoju.
„Kruna našeg rada je što smo htjeli da ih što više osamostalimo i osposobimo za samostalan život, da budu profesionalno korisni članovi društva. Kafić, zajedno s radnim centrom, je imao za cilj da ne odudara mnogo od života u Beogradu, gdje najbolje funkcionišu restorani, kafići. Mi smo našli zanimanja koja mogu da obavljaju naši korisnici‟, kaže Rojević.
Ističe da zaposlenici i zaposlenice žive s njima i prolaze programe „Škola života‟ i „Škola životnih vještina‟ kao i dodatne obuke za šankera/icu i konobara/icu. „Stavljamo ih u konkretne životne situacije iz kojih oni uče na konkretnom nivou, gdje ga obučiš kao konobara, kao šankera i onda ga staviš u problematičnu situaciju. Kad on kaže „ali ja ne znam ovo‟, tad ga naučiš. Socijalni mentor mu u svemu tome pomaže‟, opisuje Rojević.
Naglašava da su izuzetni u svim poljima rada, ali i da je bitna dobra atmosfera za njihovu produktivnost. Rojević dodaje da kada završe s jednim poslom, pomažu drugim kolegama u njihovim aktivnostima te da rad u kafiću pozitivno utječe na njih.
„S nama je nastao i razvoj različitih socijalnih usluga, kao i svijest ljudi da više ne razmišljaju toliko o svojoj muci koju su imali, nego da mogu da pomažu i nekim drugim licima. Došlo je do veće otvorenosti društva nego prije 20 godina, kada je ono bilo više okrenuto sebi i svojim problemima. Inkluzija je učinila da se oni nalaze u dosta škola, vrtića, obrazovnih ustanova u kojima prije 20 godina nisu boravili‟, dodaje Rojević koji naglašava da se na vidljivosti mora stalno raditi.
Rojević navodi da osobe s mentalnim poremećajima stare mnogo brže pa prelazak preko 40-te, 50-te godine dovodi do smanjenja njihovih potencijala, tako da ih je mnogo lakše zaposliti u što ranijem uzrastu, da bi oni što duže radili i bili aktivni članovi zajednice.
„Kada imaju 18 godina, oni traže neke aktivnosti gdje se mnogo fizička energija troši. Ono što smo mi napravili u nastavku ovoga je „Centar za osposobljavanje i zapošljavanje osoba sa invaliditetom‟ i u okviru toga, nakon što se osposobe za rad, mi ih preporučujemo pojedinim firmama iz lokalne zajednice, a te firme ih zapošljavaju. Uvek u nama imaju neku vrstu mentorstva gde, u slučaju da dođe do nekih problema, reagujemo kao posrednici u njihovom otklanjanju.‟
Osim kafića, organizacija ima i uslugu „Lični pratilac deteta‟ koja djeluje na lokalnom nivou putem koje se prijavljuju na tender koji raspisuje lokalna samouprava. Na taj način obučavaju osobne asistente i stvaraju suradnju sa školama i ustanovama koje pohađaju djeca sa smetnjama u razvoju i invaliditetom. Kaže i da se zaposleni/e uspijevaju osamostaliti. „Imamo dječaka koji radi u štampariji. Ali, mi smo ti koji im traže posao, jer oni u nama vide sigurnost da ćemo i nadalje kao organizacija brinuti o njima.‟
Marko, jedan od zaposlenika, redovito pravi espresso i iščekuje reakciju gostiju kada kušaju njegovu kavu. Za razliku od Marka, Nemanja svojim crtežima ukrašava košnice za buduće poljoprivredno gazdinstvo u Vinči, u kojem će raditi osobe sa smetnjama u razvoju i invaliditetom. „Crtam ovde po košnicama grb Obrenovića. Ja se trudim da perfektno izgleda. Dobijem zadatak od radnih instruktora‟, govori Nemanja (27), jedan od zaposlenika za kojeg njegov mentor kaže da ima fotografsko pamćenje.
Kako kaže, volio bi vidjeti uživo strane glumce i ne bi ga bilo stid da ih upozna.
„Trudim se da bude lepo i da sklapam saradnje da dođu ovde i poznate ličnosti. Ja sam poželeo ovde da dođu i glumci iz serije ‘Igra sudbine’ ‟.
„Dobijem zaduženje da budem nekad u kafiću, a nekad u radionici da pomognem. Pravim kafe, pravim koktele i pravim limunade. Nekad kuvam ručak u kuhinji. Znam makarone da spremam, znam testenine, znam supu da skuvam. Znam da ispečem i kobasice, a pire da spremim to će mi biti lako‟, opisuje svoj radni dan Nemanja.
Kaže da zna skuhati i grašak i boraniju te da pravi kave, ali i da crta. Svestranom Nemanji nije teško ni nacrtati grb „Dečjeg srca‟, kaže da mu to ide od ruke.
No, najmanje voli da se netko šali s njim, a da mu to ne prija, kao i neslanu hranu.
„Sve volim. Nije mi teško i da trebim lavandu. Mi prodajemo kesice. Prodajemo i majice, cegere i šolje štampamo‟, opisuje.
Na pitanje koliko je dugo ovdje, Nemanja kao iz topa odgovara „od 24. decembra 2018. godine‟. Navodi da je pokušao tražiti drugdje posao, no bilo mu je teško, ali kaže da bi volio raditi neki posao koji se tiče crtanja.
„Voleo bih, ja sam razmišljao da radim nešto u štampariji, da štampam majice i šolje. Jednog dana, ne sad. Još moram to da učim od radnih instruktora. Ja bez njih ne mogu ništa naučiti.‟ Na pitanje gdje bi volio putovati, nabrojao je u sekundi desetak gradova širom SAD-a i Kanade.
Još jedna od zaposlenica, Anđela (22) bavi se uzgajanjem lavande, tu je već tri godine i kako kaže, super joj je.
„Slušam radne instruktore šta mi kažu, nije mi problem‟, kaže.
Osim uzgajanja lavande, voli i konobariti te raditi u kuhinji. Navodi da ništa ne bi mijenjala.
„Ja bih ovde ostala, ništa ne bih menjala. Osim jednog dana ako mi dosadi. Radila bih možda nešto s kompjuterom, da pišem da crtam, tako nešto. I kući volim da crtam, uzmem papir i crtam‟, kaže Anđela.
Roditelji kao najveća podrška osoba s invaliditetom
S druge strane, u malom gradiću u BiH, Goraždu djeluje „Udruženje oboljelih od cerebralne paralize i distrofije‟ koje za mnoge predstavlja pozitivnu stranu društva u kojem žive. Jedan od njihovih članova Alen Hedo, dijeli svoju životnu priču.
„Od sedmog mjeseca života ja sam osoba koja ima cerebralnu paralizu. Porodica se trudila da me uključi u društvo. Kada je došlo vrijeme i za upis u školu najveći problem su, donekle, bile arhitektonske barijere. Prije toga je bilo ljudi koji su smatrali da bi mi možda bilo bolje da sam kod kuće nego da idem u školu jer su mislili da je to maltretiranje za mene“, ističe Alen koji kaže da su mu najveći problemi koji su ga pratili kroz školovanje – katovi i stepenice.
No, Alen je sve to prevazišao uz pomoć obitelji bez koje, kako opisuje, ne bi bio ono što je danas.  Odrastajući uz dvije sestre, dobivao je od njih i roditelja punu podršku, ali i, kako kaže, malo više pažnje.
„Majka je, po samom upisu u osnovnu školu, čvrsto odlučila da želi da ja idem u školu. U to vrijeme mi nismo imali automobil. Ona me svaki dan po pet kilometara u oba smjera nosila na rukama i ruksak i svu opremu koja mi je bila potrebna. Nakon par godina se to riješilo. Obezbijedio se kombi koji je vozio nastavnike, a usput i dolazio po mene. Poslije toga sam upisao srednju školu, otac me je vozio“, nastavlja Alen koji objašnjava kako mu se otac nije nigdje mogao zaposliti jer je svaki dan vozio njega u školu, a na fakultetu na sportske aktivnosti i praksu.
U Udruženju je pronašao druge aktivnosti. Ističe da se tamo ne osjeća kao da je drugačiji.
„Okolina i društvo, obični ljudi i moji drugari nikada nisu pokazali da ja nešto trebam dobiti manje. To mi je bio pokazatelj da ja ustvari treba da se borim kao svaka druga osoba, da se ostvarim u svakom životnom smislu. Tako je isto i za obrazovanje. Jedan od motiva je moja porodica. Drugi razlog je bio da pokažem i drugima da se može, ako odlučite da vam je mjesto među magistrima“, navodi Alen koji nakon magisterija, planira upisati i doktorat.
Nakon diplomiranja je odmah dobio priliku volontirati u lokalnom MUP-u. Tamo je, kako kaže, imao sve uslove koji su mu bili potrebni kao osobi s invaliditetom.
„Nije bilo stepenica, radno mjesto je bilo prilagođeno i zaista sam uživao svaki dan tamo dok sam radio. Posebno mi je bilo drago što sam radio s osobama, s građanima, koji su imali priliku da kroz mene i moj angažman upoznaju osobe s invaliditetom. Radio sam na izdavanju ličnih dokumenata, tu sam se susretao s ljudima koji su većinom u fizičkom smislu sposobni. Oni su imali priliku da vide da osobe s invaliditetom zaslužuju mjesto u društvu.“
Nakon toga zapošljava se u srednjoj školi, no pandemija koronavirusa zaustavlja njegov dvogodišnji radni odnos. Od tada počinje njegova borba za ponovnim zaposlenjem.
„Jako je teško osobama s invaliditetom doći do posla. Donekle je i kriv sistem, a s druge strane ni privatni, realni sektor ne ulaže dovoljno u saznanja o osobama s invaliditetom i oni više vole i žele da uplate određene penale državi, ali da ne zaposle osobe s invaliditetom. To donekle rješava problem, ali to nije nešto što osobi s invaliditetom zaista pomaže“, kaže Alen koji smatra da je ovo jedan od gorućih problema za osobe s invaliditetom.
Svaki investitor koji u Goražde ulaže, prema Alenovom mišljenju, treba dobiti olakšice, ali pod uvjetom da jedan dio zaposlenika i zaposlenica budu osobe s invaliditetom jer se radno mjesto može prilagoditi. Nakon razgovora s gradonačelnikom Goražda, postao je motiviran da nastavi raditi u svojem rodnom gradu iz kojeg ne želi otići.
„Imao sam prilika i mogućnosti da napustim grad, ali Goražde je mjesto u kojem sam ja kao kod kuće. Svaka ulica je moja kuća. Svi ti ljudi su moji i ja njih gledam kao porodicu. Da ja odem u Sarajevo ili bilo gdje da radim, izgubio bih mnogo više nego što sam dobio. Tako da mi je on (gradonačelnik) ulio nadu da ću biti zaposlen te je aplicirao u Fond za rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom.“
Kako kaže Alen, Fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom je nedavno raspisao javni poziv za dodjelu bespovratnih sredstava za Pravna lica koja žele zaposliti osobu sinvaliditetom ili za osobe s invaliditetom koje se samozapošljavaju.
„U mom slučaju, Gradska uprava na čelu s gradonačelnikom Ernestom Imamovićem je konkurisala na taj javni poziv, aplikacija je bila uredna i na kraju rukovodstvo Gradske uprave je dobilo podršku za odobravanjem sredstava za moje zapošljavanje na godinu dana. Sad je na potezu gradonačelnik i službe gradske uprave koje bi trebale završiti sve procedure kako bih u skorije vrijeme počeo raditi. Vjerujem da se neće dugo čekati na taj potez i da ću što prije dočekati da budem radno angažovan i na usluzi svim građanima“, radosno govori Alen kojem je radna okupacija nešto najbitnije u životu i što mu daje snagu i želju za životom.
Objašnjava da ne postoje društvene stigme prema osobama s invaliditetom u Goraždu.
„Na ulici nemate problema, nikada vas niko neće prozivati. Jedina stvar sa kojom se možete susresti je da neko, ne tako slobodno, vam prilazi, što je i opravdano jer ne zna vaše potrebe i mogućnosti. Ali ako vi uputite molbu ili zatražite pomoć, vjerujte da ćete dobiti i više od toga što ste tražili.“
Želja da bude za volanom je bila nešto o čemu je oduvijek maštao, što je i ostvario. U početku, kaže, nisu imali automobil pa je često sjedao za volan automobila njegovog daidže. Sada vozi bez problema, iako je i u procesu polaganja imao prepreke.
„Kad god bi on (daidža) došao, prve sate, koje bih trebao provesti sa porodicom, ja sam proveo za volanom. Zaista to volim. S druge strane, smatram da je meni automobil više ortopedsko pomagalo i tako ga i koristim“, zaključuje.
Upravo su razne prepreke, predrasude, stereotipi i zakonska neimplementacija ključni zastoji u sustavu BiH i Srbije. Anja, Alen, Anđela, Marko i Nemanja predstavljaju statističku rijetkost, no i veliki pomak u procesu zapošljavanja osoba s invaliditetom te primjer svima.
Ovaj tekst je nastao u sklopu programa “Media for All” koji provodi projekt “Young Journalists Competition” uz podršku British Councila.


text:
Kanton Sarajevo: Rodno zasnovano nasilje i dalje pod velikom stigmom | Balkan Diskurs
Adelisa Mašić
30. decembra, 2021.
Nasilje u porodici i nasilje nad ženama predstavlja globalni problem kao i kršenje osnovnih ljudskih prava.
Žene, u svim dijelovima svijeta, izložene su različitim oblicima nasilja koje je najraširenije u porodici i porodičnim zajednicama. Taj problem je izuzetno izražen i u našoj zemlji, te je s tim u vezi usvojen niz mjera.
Bosna i Hercegovina (BiH) je potpisnica i obavezala se na poštovanje niza međunarodnih i regionalnih dokumenata iz oblasti ljudskih prava, pa tako i onih koji propisuju prevenciju i zaštitu žena od svih vrsta rodno zasnovanog nasilja, uključujući i nasilje u porodici.
Nasilje nad ženama i dalje je veliki problem u bosanskohercegovačkom društvu te Kanton Sarajevo prednjači u zabilježenom broju prijava nasilja u odnosu na druge kantone. Međutim, Kanton Sarajevo predstavlja prvu lokalnu zajednicu u BiH koja je kao korisnike u zakonu definisala osobe izložene zlostavljanju i nasilju u porodici još 2002. godine te im tako omogućila prava i usluge.
Također, u Kantonu Sarajevo je na inicijativu Fondacije lokalne demokratije 2005. godine formirano Koordinaciono tijelo za prevenciju i zaštitu od nasilja u porodici, čime je uspostavljena  međusobna saradnja i propisane procedure u postupanju svih institucija u pružanju pomoći žrtvama nasilja, a to su predstavnici kantonalnih ministarstava, policija, zdravstveni radnici, socijalni radnici, obrazovne ustanove, sudstvo i nevladine organizacije.
Jedan od načina omogućavanja žrtvama da nađu pomoć i podršku jeste svakako Sigurna kuća, kao i SOS pozivi koje vodi Fondacija lokalne demokratije.
„Sigurna kuća je osnovana 2000. godine i od tada je utočište pronašlo 772 žene, odnosno 2139 korisnika, što ne obuhvata samo žene, već i njihovu djecu. U posljednjih nekoliko godina bilježimo porast, kako u broju žena koje traže utočište, tako i u broju SOS poziva. SOS telefon Kantona Sarajevo je aktivan 24 sata, a putem njega može se prijaviti nasilje ili se informisati o proceduri prijave nasilja i smještaja u Sigurnu kuću“, objašnjava Jasmina Buljić, psihologinja iz Fondacije lokalne demokratije.
Kako nam potvrđuje Buljić, ova kuća je jedino sklonište za žene i djecu koji su žrtve nasilja u porodici u Kantonu Sarajevo.
„Ukupni smještajni kapacitet Sigurne kuće koju vodi Fondacija lokalne demokratije je 35 mjesta. Kapaciteti su uglavnom popunjeni između 70 i 80 posto. Nikada, bez obzira na popunjenost, nikoga nismo vratili. Tada Centar za socijalni rad to premosti s nekim drugim opcijama na par dana dok nam se ne oslobode prostorije“, priča Buljić o načinu rada ove organizacije.
Zbrinjavanjem žrtve u Sigurnu kuću osigurava se njena fizička zaštita i sigurnost. „U okviru rada Sigurne kuće, pruža se psihosocijalna pomoć i podrška, uključivanje u psihoterapijski tretman, medicinska pomoć u saradnji s nadležnim zdravstvenim institucijama i pratnje pri obavljanju specijalističkih pregleda, podrška u rehabilitaciji i resocijalizaciji, te podrška u pronalasku izlazne strategije, u saradnji s nadležnim centrima za socijalni rad, za svaku od korisnica smještenih u sigurnu kuću“, kaže Buljić.
Saradnja policije na pružanju usluga i zaštite nad žrtvama nasilja je od iznimne važnosti. Belmin Zazan, policijski službenik, pojašnjava procedure prijave nasilnika te ono što policija čini u takvim slučajevima. „Nakon što žrtva nasilja u porodici pristupi u prostorije mjesno nadležne policijske stanice i podnese prijavu za nasilje u porodici, policijski službenici o tom krivičnom djelu upoznaju dežurnog tužioca te poduzimaju daljnje  mjere u skladu sa Zakonom o krivičnom postupku Federacije Bosne i Hercegovine (FBiH). U slučaju tjelesnih povreda osoba se uputi na ukazivanje ljekarske pomoći kako bi se pribavila ljekarska dokumentacija s ciljem dokumentovanja krivičnog djela“, opisuje proceduru ovaj policijski službenik.
Zazan također ističe i da se u slučaju lišenja slobode nasilnika nadležnom sudu upućuje zahtjev za izricanje određenih zaštitnih mjera shodno odredbama Zakona o zaštiti od nasilja u porodici te da sud može izreći više vrsta zaštitnih mjera. „To su udaljavanje iz stambenog prostora i zabrana vraćanja, zatim zabrana približavanja žrtvi nasilja, zabrana uznemiravanja  i uhođenja, obavezan psiho-socijalni tretman, obavezno liječenje od  ovisnosti, privremeno lišenje slobode i zadržavanje. Dakle, svrha lišavanja slobode je osiguravanje nužne zaštite osoba izloženih nasilju, sprečavanje nasilja te poduzimanja mjera preodgoja nasilnih osoba. Ako žrtva primijeti da osoba ne poštuje mjere koje su izrečene nasilniku, onda ona prijavljuje to policiji gdje se ide s izricanjem sankcija za kršenje takvih mjera“, navodi.
Također, žrtvama rodno zasnovanog nasilja je obezbijeđena besplatna pravna pomoć, zdravstvena zaštita, a u programima Zavoda za zapošljavanje FBiH usmjerenim ka poslodavcima i nezaposlenim osobama one su navedene kao jedna od ciljanih grupa u raznim podsticajnim mjerama u sklopu programa zapošljavanja i sufinansiranja.
Nasilje nad ženama je i dalje veliki problem. Kako u svijetu, tako i u BiH, pandemija je doprinijela da dođe do povećanja nasilja u porodicama, upravo zbog socijalne izoliranosti i učestalijeg provođenja vremena u stambenim prostorima. U porodicama u kojima je nasilje već bilo prisutno došlo je do eskalacije nasilja usljed stresa i svih izazova koje je pandemija donijela.
Međutim, pored Sigurne kuće postoji veliki broj nevladinih organizacija, poput Udružene žene Banja Luka, Budućnost, Žena BiH, Žene sa Une, Žene ženama, Lara Bijeljina koje pružaju različite vrste usluga i podrške u oblasti zaštite, kao i prevencije od nasilja u porodici. Njihova realizacija se implementira kroz projektne aktivnosti i finansirane su donatorskim sredstvima i grant sredstvima različitih nivoa vlasti.

author: Adelisa Mašić