text:
Sjećanja na ratove | Balkan Diskurs
Leslie Woodward
12. maja, 2015.
Iako je pvi svjetski rat nazvan ratom koji će završiti sve ratove, ipak istorija se pokazala drugačijom. Teško izboreni mir narušen je nekih 20 godina kasnije, kada je zapadni svijet još jedanput gurnut u globalni konflikt. Kako se svjetski poredak razvijao u decenijama nakon rata tako se razvijala i struktura i priroda konflikta. Prateći vijesti …
Iako je pvi svjetski rat nazvan ratom koji će završiti sve ratove, ipak istorija se pokazala drugačijom. Teško izboreni mir narušen je nekih 20 godina kasnije, kada je zapadni svijet još jedanput gurnut u globalni konflikt. Kako se svjetski poredak razvijao u decenijama nakon rata tako se razvijala i struktura i priroda konflikta. Prateći vijesti možemo potvrditi da je konflikt i dalje široko rasprostranjen.
Ratni reporter Rémy Ourdan je napravio karijeru dokumentujući konflikte. Kao dopisnik “Le Monde“ boravio je u mnogim državama, među kojim su BiH, Afganistan, Egipat, Ruanda, Kongo i Pakistan. Karijeru opisuje kao život uz ljude koji proživljavaju najvažnije i najdramatičnije trenutke u svojim životima.
“Le Monde mi daje novac da putujem i prostor da pišem“, kaže Rémy, opisujući strast za izvještavanjem na način “Ako imam priliku da pošaljem poruku, ispričam priču, učinit ću to“.
Remy naglašava i da mu izvještavanje nije posao, on bi išao u ratne zone da sluša ljude.
Od mnogih država u koje je išao, Sarajevu se najradije vraća.
“Volim Sarajevo. Ima neki šarm… u isto vrijeme veoma duboko i pametno, a s druge strane lako i opušteno“, kazao je Remy, naglasivši da je Sarajevo nonšalantno.
To je također i grad u kome je odlučio osnovati WARM (War (rat) Art (umjetnost) Reporting (izvještavanje) and Memory (sjećanje)). Riječ je o organizaciji koja je posvećena okupljanju umjetnika, izvještača, akademika i aktivista oko teme modernog konflikta.
U doba kada je pažnja javnosti razvučena na sve strane, publika je sve više indiferentna prema slikama ljudske patnje koje dominiraju TV ekranima. Rémy kaže da ne izvještava radi oblikovanja politike ili izazivanja određenog odgovora od zapadnih vlada. On sebe više vidi kao vijesnika onih ljudi koji žive kroz rat.
“Nikada ne bih izdao one ljude koje sam upoznao u Libiji ili Centralnoj Afričkoj Republici,“ kazao je, dodajući da je do zapadnih čitalaca da li će reagovati na njegove reportaže.
WARM je počeo sa radom podržavajući nekoliko projekata, uključujući i Abounaddaru, grupu anonimnih filmaša uključenih u hitna kina u Siriji i teatarsku produkciju “Tajna džema od malina“ u Sarajevu.
Najambicionzniji projekat WARM-a pokrenut je u junu 2014. godine sa sedmodnevnim “Prvim svjetskim WARM Festivalom”, koji je počeo na stogodišnjicu atentata na Austrougarskog prijestolonasljednika, Franca Ferdinanda i njegove žene Sofije.
Festival su posjetili gosti sa Bliskog istoka, Afrike, Evrope i Amerike. Imali su priliku pogledati izložbe i filmove, te prisustvovati konferencijama i radionicama. Neki od projekata predstavljenih na festivalu su bili i interaktivni web dokumentarac i izložba fotografija pod nazivom “Grozny: devet gradova“, koji se bavio posljedicama čečenskih ratova, te izložba fotografija “Testament“, u čast fotoreportera Chrisa Hondrosa.
Na festivalu je mreža novinara pokušala približiti fotožurnalizam široj publici, tako što su postavili plakate sa potresnim prizorima širom Sarajeva, prikazujući mjesta kao što Egipat, Afganistan i Gruzija.
Više od 120 bivših libijskih pobunjenika se okupilo u Sarajevu na svjetskoj premijeri Florant Marcievog filma “Tripoli sutra: Revolucija pacova“, dokumentaracu posvećenom njihovoj borbi protiv režima Muamera Gadafija 2011. godine.
Nakon prošlogodišnjeg uspjeha, WARM Fondacija planira i drugi festival, koji će se održati u Sarajevu od 28. juna do 4. jula 2015.
WARM ima dvojaki pristup konfliktu, kao kolektivni glas i jedinstvena perspektiva pojedinca koji ga proživljava.
“U ratu, sve se vrti oko haosa i nasilja. Svaki rat je drugačiji, a svaki dan u ratu je različit. Svi bi trebali da imaju pravo da ispričaju svoje jedinstvene priče“, kazao je Rémy, istaknuvši da je srž WARM-a ispričati priču da izvrsnošću i integritetom.
Projekti WARM-a, kako je kazao Rémy, streme da predstave one priče koje se često izgube u kontekstu nasilnog konflikta i da takva sjećanja sačuvaju kako bi ih prenijeli na buduća pokoljenja.

author: Leslie Woodward


text:
#JEDNAODTRI | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
17. maja, 2015.
U Bosni i Hercegovini, jedna od tri osobe pripadnice LGBT populacije su žrtve nasilja ili ekstremne diskriminacije, ali samo svaki sedmi
U Bosni i Hercegovini, jedna od tri osobe pripadnice LGBT populacije su žrtve nasilja ili ekstremne diskriminacije, ali samo svaki sedmi incident ove vrste je prijavljen policiji. (Izvor: Rozi izvještaj – Godišnji izvještaj o stanju ljudskih prava LGBT osoba u Bosni i Hercegovini u 2014. godini, Sarajevski Otvoreni Centar, 5. mart 2015.) Ako vam je potrebna pomoć ili više informacija, kontaktirajte Sarajevski Otvoreni Centar.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Chloé Gaillard


text:
Makedonija - zemlja krvavog sunca | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
18. maja, 2015.
Suprostavljanje brutalnosti
”Mi nismo ovdje samo da tražimo pravdu za Martina Naškovskog, nego i da se suprostavimo korištenju policijske brutalnosti za uspostavljanje diktature.”, rekla je za ekskluzivno za Balkan Diskurs Jasmina Golubovska, aktivistkinja i učesnica protesta u Skoplju.
Protesti u Skoplju počeli su 5. maja, kada je lider glavne opozicione stranke objavio snimke u kojima predstavnici vladajuće stranke govore otvoreno o ubistvu Martina Naškovskog. Martin je bio mladić kojeg je ubio pripadnik makedonske policije Igor Spasov na mitingu proslave nakon izbora 2011. godine. Spasov je osuđen na 14 godina zatvora, no novobjavljeni snimci su ponovo uzbudili veliki dio makedonske javnosti koja vjeruje da iza ovog ubistva stoji vladajuća partija.
Pored zahtjeva za konačnim rješavanjem detalja oko Martinovog ubistva, protestanti su iznjeli svoje nezadovoljstvo trenutnim nametnutim političkim i socijalnim sistemom u državi.
Golubovska je pojasnila da imaju pravo na slobodu govora bez posljedica represije, slobodno protestovanje i ispitivanje odluka vlasti, te da budu uključeni u proces donošenja odluka.
Zahtjevi makedonskih građana, kako je kazala Golubovska su želje običnog čovjeka da u demokratskom društvu 21 vijeka živi dostojno, bez straha od vladajućih struktura i političkog režima.
Jedini način za ponovnu uspostavu demokratskih vrijednosti u Makedoniji, kako je kazala Golubovska, jeste ostavka vladajuće stranke, te krivična odgovornost za način uspostave ovog režima.
”U ovom trenutku, ono što je bitno da shvate svi građani, bez obzira na različitosti, jeste da smo suočeni sa političkim aparatom koji ugrožava naše pravo na život kroz sistematsko uništavanje svih institucija”, pojasnila je Golubovska.
Protesti su u nekoliko navrata bili praćeni vandalizmom od strane nezadovoljnih građana koje je, vrlo ažurno i bez ustezanja zaustavila makedonska policija.
Kako je kazala Golubovska, ovakva reakcija nezadovoljnih građana je bila očekivana i prirodna. Drugi dan protesta je protekao mirno, grupe građana (uglavnom žena) stajale su između policajaca i okupljenih što je malo smirilo tenzije.
”Policija takođe treba da shvati da mi sve ovo radimo i za njih. Moraju da odluče i stanu uz nas, a ne protiv nas”, istakla je Golubovska.
Protesti u Skoplju nisu jedino zbog čega su Makedonci ovih dana u žarištu kako regionalnih, tako i svjetskih medija. Kumanovo, grad na sjeveru Makedonije je tokom 9. i 10. maja pretrpio napad grupe od 30 naoružanih muškaraca u kojem je izgubljeno nekoliko ljudskih života, iseljen veliki broj stanovnika i uništene zgrade i infrastruktura.
Mediji, ali makedonski zvaničnici okarakterisali su ovaj napad kao teroristički akt, što je još više produbilo tenzije i pobudilo strah kod građana.
Golubovska poručuje da je rad na izgradnji pravednog svijeta težak, ali moguć i da nema mjesta za odustajanje.
”Ne dozvolite da vam političke partije pomute razum siromaštvom, nacionalizmom ili ratom. Preduzmite akcije odgovorno i poboljšajte zajednice u kojima živite. To je vaša budućnost i vi je oblikujete“, dodaje Golubovska.

author: Tatjana Milovanović


text:
Razumijevanje Jugoslavije: I Dio | Balkan Diskurs
Marion Pineau
25. maja, 2015.
Za Josipa Broza Tita sam čula prvi put tokom časa istorije u 13. ili 14. godini života. Učili smo o hladnom ratu i razlikama između: Zapadnog bloka, dobrih demokratskih-liberalnih-kapitalističkih Sjedinjenih Američkih Država (SAD-a), i Istočnog bloka, lošeg diktatorskog-komunističkog-socijalističkog Sovjetskog Saveza. Iako Tito nije pripadao ni jednom od ovih blokova, u našim ‘zapadnjačkim’ mozgovima okarakterisan je …
Za Josipa Broza Tita sam čula prvi put tokom časa istorije u 13. ili 14. godini života. Učili smo o hladnom ratu i razlikama između: Zapadnog bloka, dobrih demokratskih-liberalnih-kapitalističkih Sjedinjenih Američkih Država (SAD-a), i Istočnog bloka, lošeg diktatorskog-komunističkog-socijalističkog Sovjetskog Saveza. Iako Tito nije pripadao ni jednom od ovih blokova, u našim ‘zapadnjačkim’ mozgovima okarakterisan je kao komunistički diktator Istoka.
Kolaps Jugoslavije 90-tih godina, krvavi ratovi koji su uslijedili i 140.000 mrtvih bili su, za moje nastavnike, dokaz da je sistem koji je Tito stvorio neuspješan. Zbog svega ovoga, bila sam iznenađena kada sam po dolasku u Sarajevo, nakon boravka u Sloveniji, ugledala Titove portrete u velikom broju kafića, restorana, hostela, buregdžinica, ćevabdžinica… Tek tada sam shvatila da ja ustvari ne razumijem ništa o ovom regionu, Jugoslaviji i njenim ljudima. Upravo to me je potaknulo da istražujem o Titu i Jugoslaviji. Ono što sam zaključila jeste da je Tito bio dobar političar i vjerovatno najutjecajniji manipulator, ali i da se još uvijek osjeti kod građana u regionu “nostalgija za propalom državom”.
Mnogo koristi
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija (SFRJ) je uspostavljena 1946. godine, kada su Partizani pod vodstvom Tita oslobodili region od nacista i fašističke okupacije. Iako se navodi da je Tito bio Staljinov miljenik, dobre veze nisu dugo zadržane. Tito nije bio spreman da se odrekne vlasti koju je tek dobio i nije dozvolio strane investicije u njegovoj državi. Za posljedicu, komunistička partija je izbačena iz Kominterne 1948. i Jugoslavija je bila jedina zemlja Istočne Evrope koja je uspjela da se odupre pritisku Sovjetskog Saveza. Polovinom 20. vijeka, Tito je započeo saradnju sa zvaničnicima afričkih i azijskih zemalja, uključujući Egipat, Indiju i Indoneziju, a sve sa ciljem promocije koncepta nesvrstanosti i osiguranja nezavisnosti.
Na čelu Jugoslavije, Tito je bio 35 godina. Njegova strategija tokom hladnog rata je donijela građanima Jugoslavije mnogo koristi. Iako je zadržao monopolski sistem vlasti Komunističke partije, njegova vladavina je ipak bila dosta mekša nego ostali komunistički režimi Istočne Evrope. Tito je želio stvoriti komunističku zajednicu ‘’novih ljudi’’ socijalističke Jugoslavije bazirane na konceptu bratstva i jedinstva. Zbog toga, pad Berlinskog zida koji je označio kolaps Istočnog bloka nije se osjetio u Jugoslaviji kao u ostalim socijalističkim zemljama.
’’Za Istočnu Njemačku, Mađare, Čehe i ostale, godine prije 1989. bile su mnogo loše. Živjeli su siromašno, nisu imali slobode, i nisu mogli napustiti svoje zemlje bez posebne dozvole. Mi smo sa druge strane putovali gdje smo htjeli. (…) Što se tiče standard života, često smo govorili da imamo sve, dok oni skoro nisu imali ništa. Onda se nama desio ovaj rat, a njima su životi nekako postali normalni. Za njih je svaka godina nakon 1989. bolja od prethodne, dok je svaka godina za stanovnike bivše Jugoslavije, osim za možda Slovence, postajala sve gora’, kazao je analitičar i novinar Teofil Pančić za knjigu “Yugonostalgia: Restorative and Reflective Nostalgia in former Yugoslavia” autorice Nicole Lindstrom.
Jugonostalgija, prema podacima do kojih sam uspjela doći je najobičnija nostalgija za prošlošću koja se čini boljom od sadašnjosti. Nostalgija se veže za SFRJ i njenog karizmatičkog vođu – Tita, uključujući ekonomsku sigurnost, solidarnost, nesvrstanost, običaje, tradiciju i jedan bolji način života.
Okupljanje u susjedstvu
Hrvatski pozorišni reditelj, Ivica Buljan je za slovenačke novine “Delo” izjavio: “Jugoslavija predstavlja jednu fiktivnu zemlju, kao neka vrsta Atlantide, kada smo se svi okupljali u susjedstvu da pomognemo komšiji ili usamljenoj majci. Kada je bilo svejedno da li nam se školski drug zove Refik ili Janez. Kada nije bilo veze da li živiš sa porodicom u jednoj sobi sa kupatilom koje djeliš sa drugim porodicama. (…) Kada je među običnim ljudima vladala solidarnost.’’
Iako je Tito kontrolisao sve, Jugosloveni su uživali u besplatnom obrazovanju i zdravstvenoj zaštiti. Također, sa jugoslavenskim pasošem mogli su da putuju u gotovo sve zemlje svijeta bez viza.
“Ljudi su zaboravili da je Tito bio diktator jer se sjećaju mira i sigurnosti koje im je obezbjedio’’, kazao je srbijanski politolog Slobodan Marković za Independent.
Jugonostalgija je u suprotnosti sa današnjim greškama zemalja sukcesora, od kojih se mnoge još bore sa posljedicama rata prolazeći kroz razne nivoe ekonomske i političke tranzicije. Greške su razne i protežu se od individualizma i korupcije, preko ekonomskih problema i rasta kriminaliteta, vodeći generalnom haosu u administraciji i ostalim državnim institucijama.
Za razliku od ostalih država, Slovenija, koja ima oko dva miliona stanovnika, prva se odvojila od Jugoslavije i tako izbjegla posljedice brutalnih ratova koje su pretrpjeli njeni susjedi. Slovenija se 2004. godine priključila Europskoj Uniji.
Ipak, velikom broju Slovenaca nedostaje Jugoslavija – velika i poznata multikulturalna zemlja od 25 miliona ljudi. Vanja Alić, pjevačica slovenskog rok benda ‘’Zaklonišče Prepeva’’ u knjizi “Yugonostalgia: Restorative and Reflective Nostalgia in former Yugoslavia” rekla je: “Svi smo imali neki ponos. Odgojeni smo sa stavom da je Jugoslavija snažna, velika i prelijepa zemlja. To je bio nevjerovatan osjećaj. Sada ništa od toga ne postoji. Slovenija je sada nebitna, periferna i parohijska zemlja koju mnogi mješaju sa Slovačkom.’’
U svakom slučaju, jugonostalgija postoji u skoro svim zemljama bivše Jugoslavije u različitim oblicima. Može to biti samo nostalgija za folk muzikom ili za danima kada je porodica mogla otići na ljetovanje u Hrvatsku bez graničnih kontrola, ali i mnogo više.

author: Marion Pineau


text:
E moj Tito #JUGONOSTALGIJA | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
26. maja, 2015.
Eh, to su bili dani…
Eh, to su bili dani…


text:
Titov bunker – treći najskuplji projekt bivše Jugoslavije | Balkan Diskurs
Marion Pineau
27. maja, 2015.
Titov bunker – jedna od najvećih i najbolje čuvanih državnih tajni bivše Jugoslavije nalazi se u Konjicu. Izgradnja bunkera počela je u martu 1953. godine po Titovoj naredbi i u potpunoj tajnosti. Čak ni ljudi iz obližnjih naselja nisu to znali. Grupe radnika su redovno mjenjane tako da niko ne bi znao previše o bunkeru, …
Titov bunker – jedna od najvećih i najbolje čuvanih državnih tajni bivše Jugoslavije nalazi se u Konjicu. Izgradnja bunkera počela je u martu 1953. godine po Titovoj naredbi i u potpunoj tajnosti. Čak ni ljudi iz obližnjih naselja nisu to znali. Grupe radnika su redovno mjenjane tako da niko ne bi znao previše o bunkeru, a neki su dovođeni svezanih očiju kako ne bi znali tačnu lokaciju gradnje. Nakon 26 godina gradnje, u septembru 1979. godine i dalje je mali broj ljudi znao za postojanje bunkera, a samo četiri generala su imala slobodan ulaz u bunker.
Bunker je dizajniran kako bi pružio zaštitu vladajućim elitama u slučaju nuklearnog napada. Površinom od 6.854 kvadratnih metara može izdržati bombaške napade do 25 kilotona, što je jače i od bombi koje su bačene na Hirošimu.
Prostorno, bunker je mogao ugostiti predsjednika Jugoslavije Josipa Broza Tita, njegovu porodicu i najbliže saradnike. Oko 350 osoba, koji bi nastavili vladati državom ili onim što od nje ostane. Mogli bi živjeti samostalno šest mjeseci bez potrebe da uopšte izađu na vazduh ili imaju kontakt sa spoljnim svijetom. U bunkeru bi stanovnici imali sve, od hrane i pitke vode, do klima uređaja i kablovske televizije u svakoj sobi.
Izgradnja i opremanje bunkera je koštala oko pet milijardi dolara, što bunker čini trećim najskupljim projektom Socijalističke Republike Jugoslavije. Ni danas mu nije lako pristupiti. Ulaz izgleda kao obična kuća, na kraju usamljene ceste na istoku Konjica.
Sklonište je izgrađeno u obliku potkovice, kojoj je na vrhu ulaz, a unutra je najzaštićeniji dio – blokovi koji su namjenjeni na upotrebu predsjedniku i članovima vlade. Najdublja tačka bunkera nalazi se na 202 metra od ulaza i 280 metara od vrha planine.
Bunker izgleda kao lavirint sa dijelovima za stanovanje, više od sto spavaćih soba, konferencijskim salama, kancelarijama i operativnim centrima koji su imali direktne telefonske linije sa predsjednicima svih jugoslovenskih republika tako zvani “predsjednički blok”. Bunker posjeduje agregate, vodovodne cijevi i sistem za prečišćavanje vazduha koji su i danas u funkciji. Radni prostor i trpezarija predsjednika Tita i njegove žene Jovanke, kao i soba premijera Džemala Bijedića su značajno veće u poređenju sa ostalima. Kroz čitavu građevinu, na zidovima su slike poznatog vođe.
Nakon raspada Jugoslavije, uglavnom su uništena vojna postrojenja u regiji. Srpska Vrhovna komanda u Beogradu je 1992. godine izdala nalog za uništenje bunkera, ali je Bosanska vojna straža odbila izvršiti nalog i sabotirala operacije uspjevajući da spasi bunker. Od tada, zgrada, zajedno sa svim svojim znakovima, simbolima, namještajem i instrumentima se pažljivo čuva.
Danas, vlasnik bunkera je Ministarstvo Odbrane BiH, ali je otvoren za javnosti i funkcioniše kao moderna podzemna umjetnička galerija u kojoj se svake druge godine održava Bijenale savremene umjetnosti. Iako Tito nikada nije vidio finalni konstrukt, ova masivna građevina služi kao memorijal u njegovu čast i relikt je nekadašnje Jugoslavije koji svake godine privlači veliki broj turista. Tito je umro u maju 1980. godine.
Zahvaljujemo se Ameli Hujdur iz agencije Visit Konjic za organizovanje posjete i usluge prijevoda.


text:
Vibeke Lilloe: Potrebno je osnažiti žene u BiH | Balkan Diskurs
Marion Pineau
29. maja, 2015.
“Najbolji način da se pomogne ženama u BiH je da budu reintegrisane u društvo, tako da im se osigura plaćeni rada”, kazala je Vibeke Lilloe, ambasadorica Kraljevine Norveške u BiH tokom sastanka sa predstavnicima Centra za post-konflikta istraživanja. Lilloe je kazala da ambasada Norveške u BiH podržava proces pomirenja i želi osnažiti organizacije civilnog društva …
“Najbolji način da se pomogne ženama u BiH je da budu reintegrisane u društvo, tako da im se osigura plaćeni rada”, kazala je Vibeke Lilloe, ambasadorica Kraljevine Norveške u BiH tokom sastanka sa predstavnicima Centra za post-konflikta istraživanja.
Lilloe je kazala da ambasada Norveške u BiH podržava proces pomirenja i želi osnažiti organizacije civilnog društva koje rade na pravima žena, žrtava seksualnog zlostavljanja i mladih.
“Norveška, ai naša ambasada su zagovornici jednakosti spolova i ženskih pitanja“, istakla je Lilloe, dodavši da je u BiH nužno ulaganje u osnaživanje žena sa posebnim aspektom na njihova prava.
Prema rječima ambasadorice, pravo svake žene je da bude tretirana kao i muškarci.
“Žene su također i ključ ekonomskog prosperiteta u svim zemljama”, kazala je ona, navodeći da su najbogatije države u kojima je moderna demokratija a gdje se koristi puna radna snaga.
Ambasadorica navodi svoju vlastitu zemlju kao primjer. “Mnogi misle da je jedini razlog što je Norveška bogata i razvijena to što smo našli naftu i gas duž naše obale, ali to nije istina. Jednako važan faktor je visok stepen jednakosti spolova i inkluzija u radnoj snazi”, pojasnila je.
Predstavnici Centra za post- konfliktna istraživanja su istakli da tradicionalne, patrijarhalne norme i vrijednosti, kao i nasljeđe rata sprečavaju žene da preuzmu aktivnu ulogu u javnim, društvenim i ekonomskim procesima. “Jednakost spolova i osnaživanje žena nisu prioriteti u dominantnim političkim planovima unutar političkih procesa u BiH. Žene nisu dovoljno zastupljene na pozicijama donošenja odluka na najvišem nivou, dok su pretjerano zastupljene u nižim nivoima tržišta rada“, smatraju u Centru za post-konfliktna istraživanja.
Pojasnili su da unutar takvog okruženja, nejednakost spolova u kombinaciji sa drugim društvenim isključivanjima može stvoriti ozbiljne slabosti.
“Ovo se prije svega odnosi na izazove sa kojima se suočavaju ratne i druge žrtve seksualnog nasilja. Dvadeset godina nakon rata, sekusalno nasilje je i dalje tabu u društvu i žrtve i dalje pate od visokog nivoa stigmatizacije. Većina onih koji su pretrpili seksualno nasilje u ratu još čeka na bilo kakvu vrstu pravde ili kompenzacije“, kazala je Velma Šarić, direktorica Centra za post- konfliktna istraživanja.
Lilloe je naglasila da je najbolje te žene reintegrisati u društvo tako što će imati plaćen posao koji daje novi osjećaj samopoštovanja.
Ambasadina podrška udruženju Udružene je najbolji primjer koristi ovakvog pristupa. Udruženje koristi pletenje kao način suočavanja sa ratnim traumama i reintegraciju žena u društvo kroz psihosocijalno osnaživanje. Medica Zenica je također uključena u projekat, pružajući psihosocijalnu i medicinsku podršku. Ambasadorica objašnjava da, za neke žene “časovi pletenja su jedina vrsta terapije koju su ikada dobili”. Kroz rad udruženja, konačno se osjećaju priznato, što im omogućava da se ponovo osjećaju dostojanstveno.
Ambasadorica planira da nastavi rad na ovom polju, pomažući ženama u teškim situacijama generalno. Norveška i Švedska ambasada trenutno sufinansiraju projekat saradnje između DCAF i Atlantske inicijative, s ciljem poboljšanja standarda tretmana žrtava porodičnog nasilja u pravnom sistemu.
Lilloe je naglasila i ključnu ulogu koju mladi moraju odigrati u ovim procesima izgradnje mira i razvoja, navodeći opasnost s kojom se država trenutno suočava u vidu egzodusa mladih iz zemlje.
“Mnogi visokoobrazovani mladi ljudi napuštaju zemlju da bi tražili sreću drugdje”, kazala je ona, istaknuvši da su ljudi navrijednije dobro koje ova zemlja ima, a posebno mladi koji će jednog dana voditi ovu zemlju.
Prema rječima ambasadorice, pružanje mladima dobrog obrazovanja i prostora da izraze svoje mišljenje, zabrinutosti i ideje ključ je za uključivanje mladih u proces pomirenja, ostvarivanje održivog mira i ubjeđivanje mladih da ostanu. Iznad svega, kako zaključuje Lilloe, mladi zaslužuju svjetlu budućnost kod kuće.
PCRC je zahvalan Norveškoj ambasadi za njihovu podršku u projektu “Obični heroji”. Također, zahvaljujemo se i ambasadorici Lilloe i njenom osoblju na izdvojenom vremenu i dobrodošlici.


text:
Razumijevanje Jugoslavije: II dio | Balkan Diskurs
Marion Pineau
29. maja, 2015.
U sjevernom dijelu Vojvodine u Srbiji, jedan čovjek je osnovao “Jugolend’’, mjesto posvećeno Titu i Jugoslaviji – replika koja služi kao memorijal i koja, u pokušaju da obnovi “dobre stare dane’’, odaje pomen bivšoj Republici. Za Blaška Gabrića, osnivača i vlasnika “Jugolenda’’, Jugoslavija je predstavljala mir. “Imali smo mir. Imali smo bratstvo. Neki kažu da …
U sjevernom dijelu Vojvodine u Srbiji, jedan čovjek je osnovao “Jugolend’’, mjesto posvećeno Titu i Jugoslaviji – replika koja služi kao memorijal i koja, u pokušaju da obnovi “dobre stare dane’’, odaje pomen bivšoj Republici. Za Blaška Gabrića, osnivača i vlasnika “Jugolenda’’, Jugoslavija je predstavljala mir.
“Imali smo mir. Imali smo bratstvo. Neki kažu da je to sve bilo umjetno. Meni se hiljadu puta više sviđa umjetno bratstvo nego rat među braćom. (…) Nijedna Biblija ne bi mogla da opiše predivni raj koji smo imali u Jugoslaviji. Imali smo najljepšu zemlju na svijetu.’’, rekao je Gabrić u intervjuu za BBC.
U BiH, Sarajevu nalazi se mjesto za opuštanje i druženje za mladim ljudima – “Caffe Tito”. Mjesto odiše bronzanom prašinom komunističkog doba sa starim pisaćim mašinama i telefonima. Na podu je velika crvena zvijezda, a na zidovima uramljeni članci o Titu, a satovi su zaustavljeni na 3:05 – vrijeme Titove smrti.
“Svi smo mi jugonostalgičari. Svi ljudi koje znam se osjećaju kao Jugosloveni. I svi mi znamo da imamo iste korijene. Jedino se promjenilo ime jezika i ime države’’, kazala je Nikolina, koja ima 23 godine.
Sa njom se slaže i 21–godišnji Branko, navodeći da bi 99 posto ljudi u “Caffe Tito” odgovorilo pozitivno na pitanje da li bi se željeli vratiti u period Jugoslavije.
Lični kult Tita u Sarajevu je vidljiv kroz statue i ulicu koja nosi naziv bivšeg predsjednika Jugoslavije. Kada su vlasti u Sarajevu, 2004. godine predložile da glavna ulica Maršala Tita bude preimenovana u Alije Izetbegovića, prvog predsjednika BiH, došlo je do negodovanja velikog broja javnosti i naziv ulice nije promijenjen. Uz to, stotine ljudi svake godine se okupljaja kod Titove statue u Sarajevu tokom ceremonije obilježavanja godišnjice njegove smrti.
Hiljade ljudi iz čitave bivše Jugoslavije posjećuje njegovo rodno mjesto Kumrovec u Hrvatskoj ili grob u Beogradu. Svakog 25. maja, mnogi bivši Jugosloveni takođe nastavljaju slaviti ‘’Štafetu mladosti’’ kao godišnju štafetnu trku, proslavu Titovog rođendana.
Čak i na internetu možete pronaći mnogo jugonostalgičnih sadržaja. Internetska domena “.yu’’ je bila veoma popularna do 2010. godine. Jedna od možda nazanimljivijih stranica je “Tito’Home page”, kreirana od strane dva mlada Slovenca. Čitava stranica je napisana u prvom licu, i možete poslati e-mail Titu na adresu [email protected]. Na stranici možete pronaći rijetke fotografije, komunističke pjesme, te čitavu Titovu biografiju, bibliografiju i filmografiju.
Takođe na internetu je dostupan i Leksikon of Yu Mitologije, on-line projekat koji ima i svoju štampanu verziju. Veliki tom od skoro 500 stranica, uređen je od strane Srba i Hrvata, a sadrži različite podatke i detalje iz jugoslovenske kulture i svakodnevnog života Jugoslovena od 1943. do 1991. godine. Autori raspravljaju kako je popularna kultura bila potpuno neistražena i nerazvijena u Jugoslaviji. Umjesto eksperata iz regije, ovaj projekt je uključio sve građane koji su željeli da daju doprinos, vjerujući da su svi ravnopravno podobni da komentarišu pop kulturu Jugoslavije.
Ive Pauker sa Fakulteta društvenih i političkih nauka, Univerziteta u Melburnu kazao je da jugonostalgija i njene kulturalne manifestacije bi mogle biti prilika za pomirenje u regiji.
“Iako pomirenje ne može postojati samo u popularnoj kulturi, bilo bi dobro proširiti fokus istraživanja i uključiti je ne samo kao alat pomirenja nego i kao mjeru uspjeha”, navodi Pauker u svom članku Reconciliation and Popular Culture: A Promising Development in Former Yugoslavia?
Kao što je naprijed navedeno, jugonostalgija je prisutna u čitavoj bivšoj Jugoslaviji. Može se definisati kao nastalgija za poželjnim aspektima koji se vežu za Socijalističku Federativnu Republiku Jugoslaviju i njenog harizmatičnog vođu – poznatog Tita. Može to biti samo nostalgija za folk muzikom ili za danima kada je porodica mogla otići na ljetovanje u Hrvatsku bez graničnih kontrola, ali i mnogo više.
Shvatanjem razloga lakše ćemo razumjeti ljude i prihvatiti cijelu regiju. Ono što ja, sa “zapadnjačkim mozgom” mogu zaključiti je da je Jugoslavija imala svoje mane ali je bila mnogo više od komunističke diktature. Jednostavno, bila je način života.


text:
“Druže Tito mi ti se (i dalje) kunemo” | Balkan Diskurs
Clara Casagrande
30. maja, 2015.
I ove godine, 25. maja u kafiću “Tito” u Sarajevu prosljavljen je rođendan Josipa Broza Tita, predsjednika bivše Jugoslavije. Mnoštvo ljudi simboličnim oblačenjem i zastavama prisjetilo se perioda Jugoslavija, naglašavajući “dobre stvari iz tadašnje države”. Bio je upriličen koncert grupe “Still Crazy” a i vatromet u čast tadašnjeg vođe Tita. Titov rođendan prvi put je …
I ove godine, 25. maja u kafiću “Tito” u Sarajevu prosljavljen je rođendan Josipa Broza Tita, predsjednika bivše Jugoslavije. Mnoštvo ljudi simboličnim oblačenjem i zastavama prisjetilo se perioda Jugoslavija, naglašavajući “dobre stvari iz tadašnje države”. Bio je upriličen koncert grupe “Still Crazy” a i vatromet u čast tadašnjeg vođe Tita.
Titov rođendan prvi put je proslavljen 25. maja 1944. godine. Omladina iz čitave Jugoslavije je učestvovala u štafetnoj trci, gdje je štafeta ili počasna palica napunjena rođendanskim željama prenosila se preko cijele Jugoslavije do krajnjeg cilja – Beograda. Događaj bi potom kulminirao na stadionu Jugoslovenske Narodne Armije (JNA), gdje bi završni trkač predao štafetu Titu uz počasti. Većina Jugoslovena je učestvovala u ovom događaju kroz 43 godine, pišući rođendanske čestitke, prenoseći štafetu ili navijajući dok su trkači prolazili stazu do Beograda.
Predstavnici Balkan Diskursa razgovarali su i zabilježili ovogodišnju proslavu Titovog rođendana, kao i Dan mladosti.

author: Clara Casagrande


text:
Kosovo: Egzodus i Nezavisnost | Balkan Diskurs
Genta Nishku
2. juna, 2015.
I sedam godina nakon proglašenja nezavisnosti, nakon što su decenije borbe protiv srpske hegemonije dosegle vrhunac, Kosovu nije ostalo mnogo toga za slavlje. Grad Priština, koji je trebao biti ispunjen ljudima koji obilježavaju značaj ovog datuma, umjesto toga je svjedočio poznatim scenama masovnog egzodusa građana Kosova, od kojih su većina Albanci, u zemlje zapadne Evrope. …
I sedam godina nakon proglašenja nezavisnosti, nakon što su decenije borbe protiv srpske hegemonije dosegle vrhunac, Kosovu nije ostalo mnogo toga za slavlje.
Grad Priština, koji je trebao biti ispunjen ljudima koji obilježavaju značaj ovog datuma, umjesto toga je svjedočio poznatim scenama masovnog egzodusa građana Kosova, od kojih su većina Albanci, u zemlje zapadne Evrope.
Albanci su većinska etnička grupa na Kosovu – sačinjavaju 92 posto stanovništva, dok preostalih 8 posto čine Bošnjaci, Srbi, Turci, Aškali, Romi i Gorani. Krcate su stanice ljudi koji se nadaju da će uhvatiti autobus do Beograda, odakle mogu nastaviti svoj trnoviti put kroz komšijsku Mađarsku u Njemačku ili Švicarsku, uz pomoć trgovaca ljudima. Procjene kažu da je negdje od 25.000 do čak 100.000 ljudi emigriralo od posljednje jeseni.
Zašto su svi ovi ljudi tako očajni da pobjegnu iz zemlje za koju su se borili da je oslobode samo par godina prije?
Dio odgovora možemo naći na ulicama Prištine, Đakovice, Peći, gdje se koraci emigranata miješaju sa zvukom nedavnih protesta. Hiljade protestanata vođeni grupomLëvizja Vetëvendosje(Pokret za samoopredjeljenje) i drugim grupama, izašli su na ulice i zahtjevali pravdu i odgovornost od vlade.
U centru demonstracija bio je Aleksandar Jablanović, ministar koji predstavlja srpsku manjinu, čiji je otvoreni rasizam i odbacivanje srpskih ratnih zločina izazvao nezadovoljstvo među ljudima umornih od kontrole i represije Beograda.
Na početku ove godine, Vetëvendosje i druge grupe (uključujući i grupu majki žrtava Kosovskog rata) su organizovali protest protiv godišnjeg hodočašća Srba koji putuju da obilježe liturgiju za pravoslavni Božić u Đakovici. Tenzije su bile naročito visoke kada se pročulo da će osumnjičeni za ratne zločine pokušati da dođu na liturgiju.
Nedugo nakon toga, Jablanovića su mediji citirali kako protestante naziva epitetima kao što su “zvijeri“ i “divljaci“.  Teške su riječi s obzirom na to da su upućene majkama onih koji su ubijeni jer su smatrani etnički inferiornim.
Čak i u svom izvinjenju, koje je došlo nakon protesta protiv njega, Jablanović je nastavio da se izruguje onima koje je uvrijedio rekavši da mu je žao, ali nije znao za nikakva ubistva koja su se desila u Đakovici.
Protesti koje su njegovi komentari uzrokovali su se proširili iz Đakovice širom zemlje i ljudi su se okupili ne samo da traže Jablanovićevu smjenu (koja se dogodila), ali i da izraze nezadovoljstvo lošim stanjem u državi. Jedan od glavnih zahtjeva se ticao planova za privatizaciju rudnika Trepča. Iako su rudnici od neprocjenjivog prirodnog i ekonomskog značaja za Kosovo, srpska vlada vrši pritisak da spriječi nacionalizaciju, u isto vrijeme dajući snažnu podrušku privatizaciji. Zahvaljujući negodovanju javnosti, ovi planovi su trenutno zaustavljeni, ali sudbina Trepče je nepoznanica.
Na neki način, vrijedni ali zapušteni rudnici predstavljaju propuštene prilike i neiskorištene resurse na Kosovu. Stope nezaposlenosti su nevjerovatno visoke – preko 40 posto stanovništva je bez posla, dok je za mlade stopa čak 56 posto – što znači da 30 posto zemlje živi u siromaštvu. Malo je pomaka i u obrazovanju. Iako se broj univerziteta stalno povećava, stručnost nije na visokom nivou, ne ohrabruje se nezavisno mišljenje i nema mnogo prostora za učenje.
Socijalne službe su također manjkave, a javno zdravstvo je razlog za zabrinutost. Kako zemlja pada dublje u krizu, oni koji štite interese naroda učestvuju u besramnoj i sveobuhvatnoj korupciji. Samo zadnje jeseni, EULEX ( misija Ujedinjenih Nacija (UN) na Kosovu) se suočio sa ozbiljnim optužbama za mito i zloupotrebu novca poreznih obveznika – još jednom pokazavši svoju neefikasnost. U međuvremenu, korumpirani kosovski zvaničnici su i dalje jedna od najvećih prepreka ekonomskom prosperitetu.
Prikladno je što je najvidljiviji znak sedme godišnjice nezavisnosti viđen u prištinskom “NEWBORN monumentu“, koji je podignut kao simbol statusa Kosova kao najmlađe evropske države. Slovo “E“ jeprefarbano u crno: “E” koje predstavlja egzodus, egzil, emigraciju, ekonomiju, EULEX, EU i zemlju koja oplakuje svoju sudbinu.
Kako je bolno za Kosovo da je komemoracija nezavisnosti uzela ovakav oblik – njeni građani masovno bježe, iste slike kakve su viđene tokom genocidnog rata se ponovo pojavljuju u medijima, mladi bez nade, majke vrijeđane u tugovanju, resursi protraćeni od strane kriminalaca prerušenih u državne zvaničnike i korumpirane zapadne agencije.
Kada se ljudi dignu i kažu dosta svemu ovome, odbaci ih se kao problematične, nasilne podstrekače i radikale. Ali nada postoji. Leži u ljudima koji izlaze na ulicu sedmicu za sedmicom, zahtijevaju da ih se čuje, rade protiv svih očekivanja da viziju o uistinu nezavisnom Kosovu ostvare jednog dana.
Ovaj članak je originalno objavljan na Warscapes, nezavisnom online magazinu koji pruža pogled u trenutne konflikte širom svijeta. Genta Nishku je pomoćnik urednika u Warscapes magazinu. Radi u Make the Road New York, lokalnoj organizaciji koja radi na unaprijeđenju socijalne pravde u New Yorku. Odrasla je u Tirani, Albaniji i diplomirala je klasične studije i englesku književnost na Hunter koledžu.

author: Genta Nishku


text:
Stupska pijaca oslikava stanje društva | Balkan Diskurs
Clara Casagrande
4. juna, 2015.
Nedjeljni pijačni dan u sarajevskom naselju Stup simbol je kulture, a oslikava i u kakvom je stanju društvo u Bosni i Hercegovini. Raspored pijace sumira razlike i nejednakosti koje postoje u društvu, a koje je podjeljeno prema etničkoj pripadnosti. Ovim trima etničkim skupinama: Bošnjacima, Hrvatima i Srbima zagarantirana su prava Ustavom, dok ostalima, poput Jevreja …
Nedjeljni pijačni dan u sarajevskom naselju Stup simbol je kulture, a oslikava i u kakvom je stanju društvo u Bosni i Hercegovini. Raspored pijace sumira razlike i nejednakosti koje postoje u društvu, a koje je podjeljeno prema etničkoj pripadnosti.
Ovim trima etničkim skupinama: Bošnjacima, Hrvatima i Srbima zagarantirana su prava Ustavom, dok ostalima, poput Jevreja ili Roma onemogućuje se pravo na kadidaturu za pozicije u državnim institucijama.
Isto je i sa pijacom. Na putu do ulaza u pijacu nalazi se red prodavača koji stoje sa strane jer su došli kasnije i nisu uspjeli pronaći mjesto unutar same pijace. Ovi “autsajderi” prodaju svakakve stvari, ali najviše onih koje datiraju iz jugoslovenske ere.
Malo bogatiji trgovci su na ulazu u pijacu. Oni prodaju mnoštvo novih proizvoda sa oznakom: “proizvedeno u Kini’’. Svakodnevna borba za koricu hljeba se nastavlja usred ovog raznolikog dijapazona proizvoda i šarolikog niza odjeće. Kroz redove pijace vidi se prava bosanska kreativnost. Možete pronaći sve što vam treba – od pečene jagnjetine do jeftinih ćevapa, ali i iznosanih torbi do starinskih bicikala.
Kada prođete muslimanske nadgrobne spomenike, izgleda kao da pređete neku zamišljenu liniju i dođete na kraj pijace. Kao što je to slučaj u društvu, romski trgovci se nalaze na kraju. Sa sitnicama iz futurističke prošlosti i različitim stvarčicama nepoznatog porjekla, oni su uvijek spremni da se cijenkaju do konačne prodaje.
Svjedočite, osjetite i uživajte u putovanju na mjesto prepuno kulture i nasljeđa.


text:
Dugogodišnja borba Majki Srebrenice | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
9. juna, 2015.
“Najgore je iza mene, ali me i dalje boli i uvijek će da me boli. Nemam riječi da objasnim svoju bol“, kazala je Zumra Šehomerović iz Udruženja “Majke enklave Srebrenica i Žepa“ povodom 20 – godišnjice obilježavanja genocida počinjenog u Srebrenici. Tokom činjenja genocida, u julu 1995. godine, u tadašnjoj zaštićenoj enklavi Ujedinjenih Nacija (UN-a) …
“Najgore je iza mene, ali me i dalje boli i uvijek će da me boli. Nemam riječi da objasnim svoju bol“, kazala je Zumra Šehomerović iz Udruženja “Majke enklave Srebrenica i Žepa“ povodom 20 – godišnjice obilježavanja genocida počinjenog u Srebrenici.
Tokom činjenja genocida, u julu 1995. godine, u tadašnjoj zaštićenoj enklavi Ujedinjenih Nacija (UN-a) ubijen je Zumrin muž, braća i mnogi članovi šire porodice.
“Nikad ne bih mogla pretpostaviti da će se nešto ovako strašno desiti u Srebrenici. Živjela sam mirno sa komšijama, dok neko nije dobio pravo da mi uzme sve“, ispričala je Zumra, inače rođena Srebreničanka koja danas živi i radi u Sarajevu.
Nakon napuštanja rodnog kraja u julu 1995. godine i gubitka svojih muških članova porodice, Zumrin životni put postao je borba za istinu, pravdu i kažnjavanje počinilaca genocida.
“Život je bio dobar prije rata. Imali smo snove“, kazala je ona.
Srebrenica je proglašena sigurnom zonom 1993. godine kada je Vijeće sigurnosti UN-a donijelo “Rezoluciju 819“. Ipak, u julu 1995. godine, Vojska Republike Srpske (VRS) predvođena generalom Ratkom Mladićem je zauzela Srebrenicu. Žene, djeca i starci su odvojeni od muškaraca u Potočarima (općina Srebrenica) i odvezeni autobusima na teritoriju pod kontrolom Armije BiH. Oko 8. 000 muškaraca, među kojima je bilo i dječaka, streljano je i ubijeno na različitim lokacijama u i oko Srebrenice. Nije bilo nikakve intervencije trupa UN-a.
“UN nas je prodao“, kazala je vidno potresena Zumra u razgovoru za Balkan Diskurs.
Nada još uvijek postoji
Udruženje “Majke enklave Srebrenice i Žepe“ podnijele su tužbu 2007. godine Okružnom sudu u Haagu i tražile kompenzaciju od UN-a i Kraljevine Holandije, navodeći da su krivi za nespriječavanje genocida u Srebrenici. Nakon godina pravne borbe, Vrhovni sud je potvrdio da UN ima imunitet od krivičnog gonjenja. Istu odluku, u junu 2013. godine donio je i Europski sud za ljudska prava.
Iako je u julu 2014. Holandija osuđena za nesprečavanje smrti više od 300 Bošnjaka, Zumra se nada da će ponovno otvoriti slučaj i da će i UN biti osuđen.
“Nažalost, ja tada neću biti živa da to vidim“, dodaje ona.
Uz pravnu bitku koju vodi Udruženje “Majke enklave Srebrenice i Žepe“, šest godina nakon počinjenja genocida uspjele su se izboriti da se postavi spomenik u Potočarima. U maju 2001. osnovan je Memorijalni centar Srebrenica-Potočari i groblje, koje je posvećeno za 8.372 civila, koji su ubijeni od 11. do 16. jula 1995. godine. Broj ubijenih je službeno priznala Specijalna komisija Vlade Republike Srpske (RS) u junu 2014. godine. U Udruženju “Majke enklave Srebrenice i Žepe“ procijenjuje se da je više od 10.000 ubijenih civila tokom genocida.
Bivši američki predsjednik, Bill Clinton formalno je otvorio memorijal za javnost 20. septembra 2003. godine. Od tada, svakog 11. jula vrši se ukop identifikovanih žrtava srebreničkog genocida, kada na hiljade ljudi prisustvuje kolektivnoj dženazi.
“Dvadeset godina poslije, porodice i dalje čekaju da se njihovi najmiliji identifikuju. Nažalost, traženje i identifikacija svih žrtava vjerovatno neće biti moguća,“ objasnio je Muhamed Duraković, koji danas radi kao šef misije Međunarodne komisije za traženje nestalih osoba (ICMP) u Libiji, a uspio je preživjeti Srebrenicu.
Osakaćena tijela
Zahvaljujući DNK profilisanju, ICMP je identifikovao 6.838 osoba. Mnoga tijela su osakaćena kada su prebacivana iz masovnih grobnica u sekundarne i tercijarne.
Duraković je pojasnio za Balkan Diskurs kako je zbog korištenja velikih mašina i transportovanja mješavine zemlje i djelova tjela kamiona uništen integritet tjela žrtava.
“Štaviše, mnogi neće biti nikada nađeni i neke žrtve nikada neće biti identifikovane jer nema više članova porodice da daju DNK uzorak“, dodao je Duraković.
DNK analizom su identifikovane 6.838 žrtava, od kojih je 6.066 do sada ukopano.
Uz pravnu bitku, pomaganje u traženju i identifikovanju nestalih, udruženje “Majki enklave Srebrenice i Žepe“ pomaže i povratak preživjelih u Srebrenicu. Međutim, naglašavaju da je to izuzetno težak zadatak.
“Nema suživota, tolerancije ili sklada među etničkim grupama. Veliki je nivo poricanja. Mnogi Srbi u RS-u su ponosni na to što je Karadžićeva i Mladićeva vojska uradila u Srebrenici, često ih se slavi kao heroje“, kazala je Šehomerović.
Radovanu Karadžiću, bivšem predsjedniku Republike Srpske i Ratku Mladiću, komandantu Glavnog štaba Vojske Republike Srpske sudi se u Haškom Tribunalu za genocid počinjen u Srebrenicu, kao i za druge zločine počinjene u BiH.
Dok suđenja traju, proces traženja nestalih nije završen, kao ni povratak preživjelih. Udruženju “Majke enklave Srebrenice i Žepe“ predstoji još mnogo zadataka da ispune svoju misiju.


text:
Pazi - Auto | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
19. juna, 2015.
S glavom u torbi…
S glavom u torbi…


text:
Nezaposlenost i dosada razlog za opijanje | Balkan Diskurs
Emir Redžić
22. juna, 2015.
Na području Srednje Bosne sve veći broj mladih konzumira alkoholna pića. Kao razlog navode nezaposlenost, nesigurnost i dosadu. “Što se više popije to je žurka bolja“, nezaobilazna je rečnica kod mladih koji žive u Vitezu i okolini i predstavlja sinonim za dobro provedeno subotnje veče i dobru zabavu. Nakon trežnjenja, mladi razmjenjuju iskustva koliko je …
Na području Srednje Bosne sve veći broj mladih konzumira alkoholna pića. Kao razlog navode nezaposlenost, nesigurnost i dosadu.
“Što se više popije to je žurka bolja“, nezaobilazna je rečnica kod mladih koji žive u Vitezu i okolini i predstavlja sinonim za dobro provedeno subotnje veče i dobru zabavu.
Nakon trežnjenja, mladi razmjenjuju iskustva koliko je ko popio, koji je lokal popunjen, koja je estradna zvijezda gostovala i gdje je ko završio.
Osim punoljetnih, nerijetko se opijaju i mlađi, koji alkohol kupuju u prodavnicama mješovite roba, a da im prodavači ne zatraže ni obaveznu ličnu kartu.
Asmir Đelilović, predsjednik Udruženja “Izvor mladosti“ iz Viteza, kazao je da je nezaposlenost kod mladih ljudi jedan od ključnih faktora zbog kojeg se sve češće odlučuju na konzumaciju alkohola.
“U trenutnoj situaciji u kojoj se mladi ljudi nalaze u našoj državi, trebamo biti presretni ukoliko se ovaj trend ne bi širio u značajnijoj mjeri, jer to bi onda značilo potpuni haos i dezorjentaciju kod mlađih naraštaja“, kazao je A.R (26) iz Viteza.
Sličnog razmišljanja je i Đ.S. (22), koji smatra da se otvaranjem fabrika i stalnim upošljavanjem isključivo mladih ljudi može očekivati prevencija alkoholizma kod mladih.
Lokali u kojima se ne prodaje alkohol nisu primamljivi i mladi ih redovno zaobilaze.
“Ne pijem i nisam pristalica alkoholnih pića, ali u društvu gdje ga većina konzumira vrlo često dođem u situaciju da na kraju žurke shvatim da mi ustvari tu i nije bilo mjesto. S druge strane, to je opet moje društvo i ne mogu ga tako lako odbaciti jer i sam volim zabavu i malo dinamičnije lokale“, kazao je T.Z. (22).
Prema njegovim rječima, mladi kroz alkohol na kratko pokušavaju zaboraviti svakodnevnicu, koja je ispunjena masovnom nezaposlenosti.
“Centar za edukaciju mladih“ iz Travnika sproveo je istraživanje u školama Srednjo – Bosanskog Kantona (SBK) pod nazivom “Znanje je pola zdravlja“ u periodu od oktobra 2014. do februara 2015. godine. Cilj istraživanja je bio ispitati mišljenja školskog osoblja, uprave škola, učenika/ca i roditelja u Vitezu, Bugojnu i Kiseljaku o potrebama uvođenja zdravih životnih stilova u škole.
Amela Mrakić iz “Centra za edukaciju mladih“ kazala je da su došli do podatka da učenici nemaju odgovarajuće znanje kako živjeti zdravo, te da ih 4,25 posto između 11 i 14 godina često konzumira alkohol.
Najveći problem, kako je kazala Mrakić je laka dostupnost alkohola i jeftine cijene, te mogućnost kupovine u gotovo svim trgovačkim objektima.
U martu ove godine, Centar je sproveo istraživanje pod nazivom, “Tajni kupac“, kada je troje maloljetnika otišlo u tri supermarketa u Travniku da kupi alkohol. Mrakić je kazala da su u dva supermarketa kupili alkohol bez da im je iko zatražio ličnu kartu, odnosno upozorio na Zakon o unutrašnjoj trgovini Federacije BiH. Prema Zakonu, zabranjena je prodaja alkohola maloljetnim osobama.
Koliko se konzumira alkohol, koji je jedan od glavnih razloga prerane smrti pokazuju i podaci Ministarstva unutrašnjih poslova SBK. Tokom protekle godine zabilježeno je 60 slučajeva nasilja u porodici, 201 saobraćajna nesreća i 195 slučajeva narušavanja javnog reda i mira a sve zbog konzumacije alkohola kako kod mladih, tako i kod odraslih osoba.

author: Emir Redžić


text:
Društvo odbacuje mlade alkoholičare | Balkan Diskurs
Erna Duratović
23. juna, 2015.
Kad naiđu na probleme, mladi najčešće nemaju podršku i ne znaju kojim putem da krenu. Okreću se porocima, a jedan od najzastupljenijih je alkohol. Probaju ga sa 15 ili 16 godina, a nekada i ranije. Nastavljaju da ga konzumiraju tokom izlazaka i predstavlja im način opuštanja. Neki od njih nastave sa opijanjem ne razmišljajući o …
Kad naiđu na probleme, mladi najčešće nemaju podršku i ne znaju kojim putem da krenu.
Okreću se porocima, a jedan od najzastupljenijih je alkohol. Probaju ga sa 15 ili 16 godina, a nekada i ranije. Nastavljaju da ga konzumiraju tokom izlazaka i predstavlja im način opuštanja. Neki od njih nastave sa opijanjem ne razmišljajući o mogućim ovisnostima.
Dvadesetogodišnji Stefan probao je alkohol prije četiri godine sa prijateljima na proslavi rođendana. Konzumira ga sada dva ili tri puta sedmično kad izađe sa društvom.
“Bolje se osjećam kada popijem, raspoloženiji sam i rasterećeniji. Jedini i najčešći razlog je bolja zabava, ali svakako mislim da je ozbiljan problem što sve više mladih sve ranije počinje da konzumira alkohol”, kazao je Stefan.
Milica je alkohol probala iz dosade kada je imala 13 ili 14 godina. Kako kaže, ima 19 godina i pije ga uvijek kada izađe naveče, a ponekad i kod kuće.
“Kada pijem osjećam se dobro, manje nervozno i opterećeno. Najčešći razlozi zašto konzumiram alkohol su dosada, nervoza, nezadovoljstvo nekim stvarima a i životom generalno”, kazala je Milica, istaknuvši da je alkoholizam uveliko prisutan ali ima i puno većih problema od njega.
Sa društvom 23-godišnja Dajana pije alkohol u parku jer je jeftinije. Pije jer joj odgovara i opušta je.
Vino i pivo Milica, koja ima 23 godine, konzumira četiri ili pet puta mjesečno. Razlog su proslave sa društvom. “Pijem umjereno, ne opijam se”, dodaje Milica.
Ono što je zajedničko za sve naše sagovornike jeste da ih savremena komunikacija čini otuđenima i usamljenima i smatraju je jednim djelom razlogom za konzumaciju alkohola. Očekivanja koja imaju od sebe ali i drugih su se promijenila u odnosu na prijašnje generacije jer se živi brže i sve je dostupno mladima. Činjenica je da i maloljetne osobe mogu kupiti alkoholna pića a da im prodavci neće tražiti ličnu kartu iako to nije u skladu sa važećim zakonom.
Marko je alkohol počeo konzumirati sa 13 godina. Kako je kazao, toliko mu se sviđa da sa 26 godina ga pije svaki dan i to u većim količinama.
“Kako sam odrastao sve me više privlačilo, budio sam se sa željom da okusim alkohol. Kako je vrijeme odmicalo shvatio sam da je sve manje ljudi oko mene, neki su me čak i upozoravali da imam problem sa alkoholom ali ih nisam slušao”, kazao je Marko, istaknuvši da se ipak obratio stručnim licima.
Nakon dužih terapija uspio je iskontrolisati svoju potrebu za alkoholom. Prema njegovim rječima, da nije imao pomoć prijatelja alkoholizam bi ga odveo u smrt.
Neimaština, loše stanje u državi, problemi u porodici su samo neke od stvari zbog kojih mladi ljudi sve ranije počinju da piju alkohol. Svako od mladih ima svoj razlog i priču o početku konzumiranja alkohola, ali ono što se može zaključiti jeste da oni koji postanu ovisni budu često i odbačeni iz društva.

author: Erna Duratović


text:
Preko znatiželje do ovisnosti | Balkan Diskurs
Ognjen Todorović
24. juna, 2015.
Stefan ima 18 godina i ne želi da mu otkrijemo identitet dok govori o pijanstvima koje je prošao, a i danas prolazi sedmično više puta. Kako kaže probao je alkohol iz čiste znatiželje kada je imao 14 godina. Znatiželja o alkoholu mu je pokazala put kako da pobjegne od svakodnevnih problema. Ipak, naišao je na …
Stefan ima 18 godina i ne želi da mu otkrijemo identitet dok govori o pijanstvima koje je prošao, a i danas prolazi sedmično više puta. Kako kaže probao je alkohol iz čiste znatiželje kada je imao 14 godina. Znatiželja o alkoholu mu je pokazala put kako da pobjegne od svakodnevnih problema. Ipak, naišao je na veliku barijeru, svoje roditelje.
“Moji roditelji su veliki protivnici alkohola. Oni su bili razlog koji me naučio da kažem stop jer nisam želio da im stvaram gnjev i razočarenje“, kaže Stefan, koji sebe ne želi nazvati ovisnikom iako alkohol konzumira sedmično više puta.
Prema njegovim rječima, alkohol gleda kao način opuštanja ali ne dozvoljava sebi da ga konzumira do te mjere da nije svjestan svojih postupaka.
Mladi ljudi, nerijetko, alkohol počnu konzimirati kako bi se uklopili u društvo koje je od njih starije. Takođe, neki kažu da su počeli piti alkohol i zbog straha od odbacivanja ili sa ciljem zadržavanja titule “omiljenog“.
Studentica Kristina Aničić iz Laktaša prisjetila se da je alkohol počela konzumirati na rođendanskoj žurci, gdje je društvo bilo starije od nje, a gdje je alkohol predstavljao jedinu vrstu zabave.
“Smisao mog izlaska danas je da se opustim uz neizbježnu konzumaciju alkohola. Jednostavno ne želim da razmišljam ni o čemu, samo da pjevam i plešem. Povod za izlazak ne postoji jer s vremenom to prijeđe u naviku“, kazala je Aničić, dodavši da joj ponekad nije dobro zbog prekomjerne konzumacije različitih pića.
Prema njenim rječima, ponekad je izlazila sa ubjeđenjem da neće okusiti alkohol ali kada vidi da su svi oko nje u alkoholisanom stanju, ne osjeća se ugodno i smatra da nije dio društva.
Mlađen (26) iz Banja Luke smatra da djeca koja su odrasla uz alkoholičare pokušavaju na sve načine da izbjegnu takvu sudbinu, s obzirom na sve probleme kroz koje su prošli tokom odrastanja sa ovisnikom.
“Prvi put sam konzumirao alkohol sa 15 ili 16 godina kod prijatelja na zabavi. Od tada sam pio sve što mi je došlo pod ruku, jer sam bio mlad i bila mi je važna isključivo zabava“, prisjetio se Mlađen, istaknuvši da danas ne pije alkohol u većim količinama jer želi da sačuva zdrav razum.
Prema njegovim rječima, alkohol kada je bio mlađi je doživljavao kao način prevazilaženja problema, a danas smatra da je upravo najveći problem.
“Alkohol je naša svakodnevnica i kad se tuguje i slavi. Neizbježan uslov na zabavama, ali ogroman problem današnjice“, kazao je Mlađen.
U Centru za mentalno zdravlje pojašnjavaju da su najčešći anksiozni poremećaji kod mladih koji koriste alkohol, zatim afektivni i onda na trećem mjestu je zavisnost.
Koliko je poražavajuća činjenica da se sve veći broj mladih ljudi javlja u “Centar za mentalno zdravlje“ u Laktašima, ljekari kažu da ih to i ohrabruje kako bi mogli djelovati preventivno i promitivno.
“Kada je alkoholizam u pitanju, nekada je odnos muškaraca i žena u opijanju bio dva na prema jedan, a danas je taj omjer mnogo manji, jer sve veći broj žena kreće stramputicom“, kazala je doktorica Jelena iz Centra za mentalno zdravlje.
Pacijenti koji dolaze u akutnom stanju, kako ističe Jelena nemaju uvida i nisu relevantni da donose sud o tome da li će da ostave alkohol i prekinu takav način života. Proces detoksikacije, kako je kazala, traje 21 dan, a mnogo više problema imaju sa motivacijom jer je za njeno sticanje neophodno pola do godinu dana.
“Kao čovjek mladima bih savjetovala da dobro razmisle o svojim postupcima, jer zbog osjećaja zadovoljstva koji kratko traje, zapravo otvaraju sebi put za samouništenje. Međutim, najveća nagrada meni kao doktoru jeste kada uspijemo da probudimo svijest makar jednom čovjeku tada smo sigurni da radimo dobar posao. Taj čovjek će da stimuliše svoju porodicu, prijatelje, komšije, radne kolege i slično, tako da će se taj krug neprestano širiti“ zaključuje Jelena.

author: Ognjen Todorović


text:
Nepotreban razlog za čašicu alkohola | Balkan Diskurs
Sara Velaga
25. juna, 2015.
Barbara je studentica. Ima 20 godina. Prvi put je alkohol pila sa 13 godina a sa 16 se napila. Kako kaže, alkohol konzumira vikendom ili kad je neka zabava. Ističe da se osjeća dobro kada pije jer je već navikla na efekte alkohola. Zaboravi na obaveze, prepusti se užitku i ne mari za ostale. Puno …
Barbara je studentica. Ima 20 godina. Prvi put je alkohol pila sa 13 godina a sa 16 se napila. Kako kaže, alkohol konzumira vikendom ili kad je neka zabava. Ističe da se osjeća dobro kada pije jer je već navikla na efekte alkohola. Zaboravi na obaveze, prepusti se užitku i ne mari za ostale.
Puno mladih u Jajcu, slično kao Barbara vikendom konzumiraju alkohol kako po kafićima, tako i na privatnim zabavama. Postavlja se pitanje da li je alkohol postao sinonim za provod.
Asja ima 23 godine. Alkohol je probala sa 17 godina i konzumira ga nekoliko puta mjesečno. Kako kaže uz alkohol se osjeća dobro, ali i poznaje svoje granice i ne prelazi ih.
“Razlog konzumacije alkohola je što se želim opustiti”, pojašnjava Asja, ali i ističe da mnogi ljudi puno piju i takvi voze automobile, ugrožavajući sve sudionike u saobraćaju.
Valentin ima 22 godine i student je. Kaže da alkohol pije svaki vikend. Ne treba mu razlog da pije, kao ni Borisu, koji ima 23 godine. Obojica piju jer to rade i ostali a tvrde da se danas teže napiju nego ranije.
“Mi smo Balkanci, pijemo. Nemoguće je to promijeniti”, pojašnjava Boris.
Anamarija koja ima 21 godinu, ipak smatra da mladi pretjerano uzimaju alkohol i premladi postaju ovisnici. Ona konzumira alkohol kada su neke proslave i čini to kako bi se opustila. Prvi put je probala alkohol sa 16 godina.
U Domu zdravlja u Jajcu nemaju evidenciju o tačnom broju mladih koji dolaze radi trovanja alkoholom, ali zapazili su da imaju učestale intervencije u prazničkom periodu ili vikendom kada se opijaju mladi između 16 i 25 godina.
Unatoč tome, u Centru za socijalni rad u Jajcu kažu da imaju pet ili šest osoba koje se vode kao ovisnici i srednjih su godina. Direktorica Centra, Indira Mehić-Čejvan kazala je da pružaju pomoć ovim osobama ali ne materijalnu kako je ne bi potrošili na alkohol.
Stoga se otvaraju prihvatni centri za osobe ovisne o alkoholu gdje se kroz niz radionica i medicinskih tretmana poboljšava njihovo stanje i pruža pomoć.
Ono što zaista predstavlja alarmantno stanje u Jajcu, ali i ostatku bh. društva jeste potreba mladih za alkoholom kao izvorom zabave, sreće i ispunjenja. S obzirom da je većina naših sagovornika probala alkohol prije punoljetstva postavlja se pitanje zašto se uposlenici kafića i disko klubova ne pridržavaju zakonom propisane odredbe “zabranjeno konzumiranje alkohola mlađima od 18?”
Nemoguće je iskorijeniti naviku konzumiranja alkohola kod mladih, ali je itekako moguće poštovati dobnu granicu i na taj način pokušati smanjiti razvijanje ove bespotrebne navike.

author: Sara Velaga


text:
Milion kostiju: put ka Srebrenici | Balkan Diskurs
Leslie Woodward
29. juna, 2015.
U susret 20. godišnjici Srebreničkog genocida, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) donosi 100,000 kostiju na mjesto zločina. Suosnivačica centra, Leslie Woodward govori o motivaciji koja stoji iza projekta “Milion kostiju”, objašnjavajući važnost vizualizacije genocida.
“Smrt jednog čovjeka je tragedija, smrt miliona je statistika.”
Josif Staljin
Sjećanje na Srebrenicu
8. juna 2013. godine, cijeli svijet je gledao dok se hiljade volontera iz Sjedinjenih Država okupljalo u National Mall-u u Washingtonu da položi milion ručno izrađenih kostiju. Ova simbolična masovna grobnica je dio projekta “Milion kostiju”, koji predstavlja kolektivni protest protiv trenutnih genocida i masovnih zločina u mjestima kao što su DR Kongo, Sudan i Južni Sudan, Burma i Somalija. Insipirisani ovim poduhvatom, članovi Centra za postkonfliktna istraživanja u Sarajevu su se zapitali: “Šta kada bi ovaj projekat donjeli u Bosnu i Hercegovinu?”
11. jula ove godine počeće obilježavanje 20. godišnjice genocida u Srebrenici koji je uzeo živote više od 8,000 Bošnjaka. Svake godine na ovaj datum se okupljaju porodice žrtava kako bi sahranili posmrtne ostatke najmilijih koji su pronađeni u masovnim grobnicama širom zemlje. Za one koji ova stradanja nisu direktno doživjeli, teško je shvatiti i vizualizirati tako veliku tragediju i baš zbog toga je CPI odlučio da donese ovaj projekat u Srebrenicu i oda počast stradalima.
Od 8. do 11. jula, CPI će okupiti više od 100 mladih ljudi iz BIH, regiona i svijeta da zajedno polože 100,000 ručno izrađenih kostiju na mjestu gdje su mnogi Bosanci zadnji put vidjeli članove svojih porodica 1995. godine.
“Želimo da ovo polaganje kostiju služi kako mladima da se povežu sa iskustvima žrtava i preživjelih, tako i kao platforma koja će omogućiti preživjelima da podijele svoju bol sa svijetom,” objašnjava Velma Šarić, osnivačica i direktorica CPI. “Ovo će biti težak i emotivan događaj, ali i nešto što će naši učesnici dugo pamtiti.”
Pored ove kolektivne akcije volontera, CPI je planirao niz aktivnosti sa ciljem povećanja učešća mladih u procesu izgradnje mira, te edukacije učesnika o temama kao što su moralna hrabrost, međuetnička saradnja i prevencija genocida. Nakon ovih aktivnosti, svi učesnici događaja će zajedno da prisustvuju Komemoraciji 20. godišnjice genocida u Srebrenici, 11. jula.
”Također imamo i dugoročne planove za ove kosti”, objašnjava Velma. “CPI će da sarađuje sa Opštinom Srebrenica, Memorijalnim centrom Potočari, udruženjima žrtava, lokalnim i međunarodnim nevladinim organizacijama i umjetnicima na razvijanju plana trajne umjetničke postavke i memorijala koji će u svom nacrtu imati ručno izrađene kosti.”
Velma dodaje: “CPI stalno radi na dovođenju mladih ljudi u Srebrenicu i uvijek sam tužna kada vidim da nema dovoljno sadržaja koji bi mladima omogućio da bolje razumiju težinu događaja koji su se tamo desili. To i jeste razlog što smo se odlučili za ovaj projekat i propratnu edukativnu komponentu koji u posmatraču izazivaju neporeciv emotivni utisak.”
Donošenje kostiju u Bosnu nije bio lak zadatak za CPI. Mnogi donatori su projekat vidjeli ili kao previše osjetljiv ili previše riskantan. Nacionalni institut za demokratiju (NED), Vijeće Evrope, Švicarska ambasada u Sarajevu i Ured Visokog predstavnika su odigrali ključnu ulogu u realizaciji ovih aktivnosti. CPI je također organizovao online kampanju sa ciljem prikupljanja dodatnih novčanih sredstava. Ipak, najveći uspjeh centra jeste dobijanje podrške samih srebreničana, uključujući i gradonačelnika Ćamila Durakovića i udruženje ”Majke Srebrenice”.
Gradonačelnik Duraković je rekao: “Mnogi projekti vezani za Srebrenicu su urađeni, ali rijetko se pojavljuju inicijative koje imaju dugoročni efekat i održive rezultate. Ovo je istorijski projekat koji ima moć da vizuelno predstavi posljedice genocida, ne samo tokom komemoracije, nego i u nadolazećim godinama.”
Hatidža Mehmedović, osnivačica udruženja ”Majke Srebrenice”, izgubila je dva sina i muža u genocidu. Čvrsto podržava inicijativu CPI. “Kada mi, žrtve, ne budemo više ovdje, želimo da mladi znaju šta se desilo i želimo da svijet vječno pamti naše sinove, očeve, muževe i braću koju smo izgubili u ovom besmislenom zlodjelu. Vjerujem da će ovaj projekat pomoći očuvanju sjećanja na sve njih.”
Milion kostiju i Umjetnost revolucije
Organizacija ”Art of Revolution” (Umjetnost revolucije) je stvorila inicijativu Milion kostiju.
Naomi Natale, umjetnička direktorica organizacije, objašnjava da je ideja o projektu Milion kostiju nastala tokom njenog rada na The Cradle Project (Projekat Kolijevka), koji predstavlja društveno-umjetničku praksa koja vizuelno predstavlja neprilike djece – siročadi u supsaharskoj Africi.
“Tokom rada na ovom projektu prepoznala sam snagu kombinovanja edukacije sa fizičkim činom stvaranja umjetničkog djela. To je pristup koji može promijeniti uvjerenja ljudi i motivisati ih na akciju,” objašnjava Naomi.
Nedugo zatim, pokrenut je projekat Milion kostiju sa nizom kampanja podizanja svijesti i različitim aktivnostima, uključujući i pripremna izlaganja 50,000 kostiju u Albuquerque i New Orleansu, SAD. Nakon toga, Art of Revolution je počeo kampanju pod nazivom ”Put za Washington”, koja je uključivala školarce, studente, umjetnike, aktiviste i građane kao volontere u pravljenju 1,000,000 kostiju koji će biti postavljeni u National Mall-u.
“Mi projekat Milion kostiju vidimo kao način za bavljenje skoro neshvatljivim problemom. Strašna priroda genocida često dovodi do beznađa i uvjerenja da djela jedne osobe ne mogu da naprave razliku.
Ovaj projekat pokazuje da mnogo malih inicijativa može stvoriti jedinstven stav.”


text:
Čestitost u vremenu zla | Balkan Diskurs
Nevena Medić
15. jula, 2015.
„Rat je kao kad udari bujica i onda ona izbaci đubre na površinu. Odakle li oni isplivaju, hajde znaj. Sve što ima đubreta ono ispliva, a oni pošteni ljudi, oni se povuku.To đubre pliva i pliva, sve dok ono pliva oko nas, neće nam se izbistriti. Nažalost mnogo đubreta ima oko nas.”
Maksim Marjanović, penzionisani prosvjetni radnik iz sela Skelani, žrtvujući vlastiti život pomagao je radnom kolegi i njegovoj porodici. Međutim, njegov radni kolega Jakub Abdurahmanović je ubijen. Nakon 20 godina od završetka rata prvi put se susreće sa njegovom suprugom Šehidom. Emocionalni susret praćen sjećanjem na radnog kolegu definiše rat u Bosni i Hercegovini.
Maksim i Jakub poznavali su se još od studentskih dana u Tuzli. Zajedno su počeli raditi kao nastavnici u Srebrenici.
Početkom rata, Šehida kaže da Jakub nije htio da ide iz stana, govoreći da nije nikome zamjerio i nije kriv. “Ako me ubiju, neka me ubiju“, prisjeća se Šehida riječi supruga, dodajući da se nije htjela odvojiti od njega jer joj onda život ništa ne bi značio. Ostaju sami u zgradi.
Kolega Jakubov, Maksim tada ih posebno pazi. Šehida kaže da su joj se ti dani urezali u sjećanje, napominjući “nema veze ko si i šta si, ono što je najbitnije, jeste da si čovjek“.
“Telefoni još rade i Maksim zove i govori: “Jakube moj, slušaj! Napolju ništa ne valja. Pokupi djecu i spremi se. Spremi Šehidu, sada ću ja doći gore do vas. Pao je mrak, dođe Maksim, ali čovjek je taman. Ne mogu da ga prepoznam. Kaže on nama: “Idemo dole“. Mi pokupimo ono malo što nam treba u ruksake i odemo dole u Maksimov stan. Moja djeca su se toliko plašila. Kako ko zazvoni oni skaču i govore: “Hoće li nas ubiti“ i ja nikada ne mogu da zaboravim kada Maksim usred svoje sobe izvadi pištolj i kaže: “Slušaj bona Zijada, nemoj da plačeš. Vidiš ti u čika Maksima pištolj. Ma ko nam dođe na vrata, ma ne može nam ništa. To ti je kao u kaubojskim filmovima Zijada“. Ona njega zagrli, kao osjeća zaštitu“, ispričala je Šehida.
Jakubova odlučnost
Prema njenim rječima, Maksim je otišao do grada da izvidi situaciju. Kad se vratio, kako kaže bio je vidno potresen jer su prolazila auta kroz grad i pucalo se na sve strane.
“Misao da će neko doći u stan i praviti problem Maksimu natjerala je Jakuba da odluči da se vrate svojoj kući. Ništa ga nije moglo zaustaviti. Moj Jakub je bio poznat po tome kad nešto kaže objašnjavanja daljeg nema. Zamolio je Maksima da nas otprati do stana, a on je jedva pristao“, kazala je Šehida.
Dani su prolazili u strahu i strepnji. Šehida napominje da su radnje pljačkane, a da oni nisu znali kakvo je zlo vani. O mogućem odlasku, kako ističe više nije bilo ni pomisli.
Jedno jutro, kako se prisjetila Šehida, nazvao je Maksim i rekao da napravi kafu. Čim je došao, prisjeća se Šehida, da je plakao i obratio se njenom suprugu.
“Znaš šta Jakube? Ja sam čestit čovjek. Učio sam djecu o drugim vrijednostima. Ne bih volio da me iko ikada vidi u ovoj uniformi. Da je ovo časna uniforma ja bih je obukao i zaštitio barem vas, ljude sa kojima sam proveo život. Ja sam riješio, odoh na moje Brežane pa ako treba gore ću da poginem“, kazala je Šehida.
Prema njenoj tvrdnji, Maksim im je ponudio ključ od stana i rekao: “Ako osjećate da ste zaštićeniji dole, idite. Ali ja moram da idem“. Šehida dodaje da je grlio njenu djecu i plakao jer je vjerovatno osjetio kakvo se zlo sprema.
Prisjetila se da je Maksim tada rekao Jakobu: “Ako ostanemo živi i sretnemo se, znat će se šta je ko uradio. Ja stvarno moram da idem“. Otišao je, a Šehida, koja ga je pratila preko igrališta, kazala je da je stalno držao ruke preko lica i plakao.
Nekoliko dana nakon rastanka, Šehida se prisjetila kako su “Arkanovci“ ušli u stan i počeli pretresati.
“Otvara sve po stanu, nema ništa. Jedan od njih se dere: “Dižite se svi“. Moj sin Zijo, tada je bio drugi razred srednje škole, pustio je tada jedan poseban krik… Izvode mog Jakuba. Jedan od tih Arkanovaca na ekavici reče: “Sedi ti sa decom“. Mi smo ostali u stanu“, opisala je Šehida.
Nedugo nakon toga, dobila je informaciju da je Jakub ubijen.
“Nisam se kupala deset dana. Kada sam se skinula da se okupam, vidim butine mi modre. Tada sam shvatila koje je traume moja Zijada pretrpjela, dijete me od straha štipalo za noge, sve modro, a ja nisam ni osjetila“, kazala je Šehida.
Sa Maksimom se nije vidjela od 1992. godine, ali ističe da znaju jedni o drugima sve. “Možda je na Drini, možda peca“, dodaje ona.
Potresna priča koju je ispričala, nagnala nas je da nađemo kontakt i javimo se Maksimu. Obradovao se i zamolio da mu dovedemo Šehidu jer neće da ide u Srebrenicu, smatra da tamo ne žive ljudi sa kojima je proveo dobar život.
Nismo ovo htjeli
Dok se približavamo Maksimovoj kući, čujem Šehidu kako teško diše. On nas čeka ispred i govori: “Vidi moje Šehide, ista mi je. Kao što sam te ostavio, ništa se nisi promijenila“.
Prva kafa nakon toliko godina započela je prepričavanjem dječijih nestašluka, pričama o prvim zaljubljivanjima i tučama. Glavni akteri priča o nestašlucima su Zoran i Zijad, sinovi Maksima i Šehide. Napominju: “Djeca su bila nerazdvojna“.
Šehida se prisjetila i pisma koje je Zoran poslao Zijadu i smatra da može biti pouka mladim generacijama.
“Jednom je stiglo pismo od Zorana preko Crvenog krsta. Tada sam se čudila kako neke poruke nisu križane, jer znali su oni da križaju crnim mastilom ono što im ne valja. Kaže Zoran mom Ziji u pismu: “Ja ovo pismo šaljem, ne znam da li ćeš ga pročitati. Ali ako dođe do tebe, ti znaš da sam ja onaj stari Zoran, ništa se nisam promjenio. Ja i ti ovo nismo htjeli“, prepričala je.
Oboje su sjedili nepomično sa očima punih suza dok je Maksim prvi put slušao na koji način je stradao njegov prijatelj. Cijelu noć kada je ubijen Jakub, Šehida je sa djecom provela na krovu škole u Srebrenici. Nisu spavali cijelu noć. Ranom zorom otišli su u brda iznad Srebrenice. Smještaj su našli u prvom selu na koje su naišli, jer kako kaže Šehida, Jakuba su svi znali, bio je nastavnik.
“Nešto mi nije dalo mira. Morala sam da odem, nađem ga i ukopam, jer sve mi je slika u glavi bila da će kerovi da ga rastrgaju“, kazala je.
Srebrenicu kada se vratila opisuje: “napuštena, bez ptica, čovjeka“. Kazala je da nije imala ni straha, ni tuge, kada je krenula da ukopa muža. Bila je u šoku.
“Idem ulicom, ne postoji ni ptica, ni biljka, ništa ne postoji. Auta stoje na putu, sva vrata su otvorena. Srbi su svi pobjegli kada je Goran Zekić ubijen. Mislila sam da je moj Jakub ubijen pred robnom kućom u Srebrenici. Ali rekli su mi da je on u nekom podrumu ubijen. Došli smo pred policiju. Muniba mi kaže da idem niz stepenice, osjetim da ne mogu da dišem. Pošla sam da otvorim vrata, ali ne može, ima onu kvakicu. Okrenem se i kažem Muhamedu koji nam je pomagao: “Ja ne mogu vrata da otvorim, ali vidim Jakubove cipele.“  On je skinuo vrata. Nisam mogla u prvom momentu da pogledam. Brzinski sam se okrenula i dobro je -nije bio izmasakriran“, ispričala je Šehida.
Kako priča Maksimu, ukopala ga je i bilo joj je lakše. Međutim, kako se prisjetila i glas i vazduh joj se gubio. Da joj nije bilo djece, smatra da ne bi mogla da se vrati do sela, skočila bi negdje sa nečega.
Počela su prisjećanja i o lijepim vremenima, školskim danima i druženjima. Maksim komentariše da prosvjetni radnici ne bi trebalo da budu nacionalisti, a pogotovo šovinisti.
“Meni nikad nije palo na um da pravim razliku između djece“, dodaje Maksim.
On pojašnjava i kakva ga je unutrašnja energija vukla da pomogne Šehidinoj porodici.
“Ja sam smatrao da je to red ljudski, pomoći drugom. Jednom sam Jakuba na stanici vidio. Rekao sam mu da ću da ga čuvam. Rekao sam nekim policajcima što su se motali tu da me zovnu ako krenu ona đubrad. Ja se i sada sjećam njihovih rukavica bez prstiju, poslije sam skontao da su to obični pljačkaši“, prisjetio se Maksim.
Definisao je i rat u Bosni i Hercegovini. “Rat je kao kad udari bujica i onda ona izbaci đubre na površinu. Odakle li oni isplivaju, hajde znaj. Sve što ima đubreta ono ispliva, a oni pošteni ljudi, oni se povuku. To đubre pliva i pliva, sve dok ono pliva oko nas, neće nam se izbistriti. Nažalost mnogo đubreta ima oko nas“, kazao je Maksim.
Prema njegovim rječima, svi su mogli da predosjete da će biti rata. On je ipak đacima, koji su mu nerijetko postavljali neugodna pitanja, odgovarao da pomažu jedni drugima.
“Ali vide i djeca sve. Baš Sabina pita mene: “Nastavniče, hoće li biti rata?“ A vidio sam ja da hoće, ali rekoh joj: “Neće, djeco, biti rata. Ali samo, ja bih vas nešto zamolio. Ne daj Bože da dođe do rata, vodite računa i pomažite jedno drugom. Nemojte samo da pravite razlike po nacionalnim osnovama, pomažite jedni druge. To vam je najvažnije jer tako ćete spasiti i sebe i druge“, prisjetio se Maksim.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI). Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Nevena Medić


text:
Društveno Prihvatljiva Bolest | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
26. jula, 2015.
Sigurna sam da ne postoji ni jedan stanovnik BiH, vjerovatno i Balkana, koji nije čuo koliko je zdravo popiti čašicu rakije ujutro na prazan stomak. Rečenica uz koju je većina djece odrasla, ostavila je svoj trag. Pitamo se da li će slušanje o alkoholu kao lijeku, a ne poroku, rezultirati stvaranjem novih generacija alkohiličara. Mladi …
Sigurna sam da ne postoji ni jedan stanovnik BiH, vjerovatno i Balkana, koji nije čuo koliko je zdravo popiti čašicu rakije ujutro na prazan stomak. Rečenica uz koju je većina djece odrasla, ostavila je svoj trag. Pitamo se da li će slušanje o alkoholu kao lijeku, a ne poroku, rezultirati stvaranjem novih generacija alkohiličara.
Mladi u Visokom se dijele na one koji konzumiraju alkohol, one koji kriju i oni koji ga ne piju. Kroz razgovor sa mladim može se zaključiti da su svi probali alkohol u period od 13. do 18. godine života.
Iako je zakonski prodaja alkohola zabranjena mlađima od 18 godina, u Visokom ga bez problema možete kupiti u većini prodavnica. Problem nećete imati ni da ga naručite u većini popularnih kafića.
Kao uzrok rane konzumacije alkohola kod mladih, psihologinja Nejra Dlakić navodi negativan utjecaj okruženja koje “bombarduje” adolescente frazama poput “u piću je utjeha”, “popij – opusti se”, “popij da zaboraviš”.
“Tekstovi pjesama, bez obzira da li se radi o turbo folku, panku, roku ili drugom žanru muzike, su prepuni poziva na konzumaciju alkohola i veličanja dejstva pive/votke/rakije. U tom periodu života kada se mladi pronalaze, pripadnost određenoj skupini je nešto čemu svi teže a ona je u većini slučajeva, nažalost, uvjetovana spremnošću da konzumiraju alkohol”, kazala je Dlakić.
Prema njenim rječima, mlade osobe koje nemaju izgrađenu ličnost podlježu pritiscima okoline i uključuju opijanje kao preduslov dobrog provoda.
“Bez obzira da li mislimo na muškarce ili žene, nesigurne osobe su sklone uticajima sredine ali i samoinicijativnom posezanju za alkoholom jer su uvjereni da je to riješenje u datom momentu“, istakla je Dlakić, dodajući da navike stečene u tom period života mali broj mladih ljudi promjeni.
Za one koji su probali alkohol ali ga više ne konzumiraju glavni razlog je vjera.
“Dok sam bio tinejdžer bio sam znatiželjan i povodljiv i alkohol sam konzumirao da se uklopim u društvo. Međutim, odgojen sam u islamskoj porodici i bio sam svjestan da je alkohol zabranjen. On opija i nisi u mogućnosti da koristiš zdrav razum”, kazao je student koji sebe smatra zrelom osobom i koji ne konzumira alkohol.
Adisa (24) je probala alkohol ali joj ne prija i ne konzumira ga.
“U mom društvu skoro svi piju alkoholna pića uglavnom vikendom, ja sam tu sa njima ali ne vidim u čemu je draž alkohola tako da ga i ne pijem“, kazala je Adisa, dodavši da joj nije problem da se uklopi u društvo iako ne pije alkohol.
Ipak, Nermin (21) priznaje da je alkohol počeo konzumirati radi društva, iako u početku uopšte nije uživao. Danas smatra da nema dobrog provoda bez alkohola.
“Obično se “zagrijemo“ uz par piva u Visokom, nekad u parku nekad u kafićima pa onda idemo dalje u provod – Kiseljak, Kakanj, Sarajevo, pošto je Visoko mrtvo poslije 23h“ kazao je Nermin, ističući da ni jedna dobra priča ne počinje pijenjem čaja.
Za mlade koji ne piju, kazao je da “ne znaju šta propuštaju”. Iako tvrdi da ne može zamisliti dobar provod bez alkohola, Nermin se ne boji da će postati alkoholičar. “Ja ne pijem toliko puno i toliko često kao što to rade alkoholičari, sve i kad bi htio, nemam dovoljno para za to”, objašnjava on.
Većina mladih sa kojima smo razgovarali u Visokom, alkohol konzumira dva puta sedmično i za praznike. Na pitanje šta im znači opijanje kazali su “opuštenost i samouvjerenost”.
Oni koji konzumiraju alkohol a kriju su uglavnom djevojke koje održavaju određeni imidž u javnosti, odnosno nastoje ispuniti očekivanja roditelja. Pojašnjavaju da konzumiraju alkohol samo u određenim društvima i na mjestima gdje ih niko neće vidjeti. Vikendom imaju rutinu da piju vino u parku ili u kući kada im roditelji nisu prisutni i odlaze u kafiće i piju bezalkoholna pića. Smatraju da bi njihovi roditelji burno reagovali na konzumaciju alkohola iz religioznih razloga, navodeći da vole da piju alkohol jer ih opušta i ubija monotoniju izlaska u malom gradu.
Ajla (19) je kazala da uprkos strogim roditeljima i religioznom odgoju alkohol vidi kao najbolje sredstvo za opuštanje kada je nervozna i ima tremu.
“U sobi uvijek imam sakrivenu flašu višnjevače, kada krenu ispitni rokovi. To mi je jedini spas da ubijem tremu i nervozu”, kazala je Ajla, ističući da nema naviku da pije u društvu, osim kad su neke posebne prilike. Svjesna je da posezanje za alkoholom nije idealno rješenje ali se nada da će završetkom studija moći u potpunosti da izbaci tu naviku iz svog života.
Ono što je zajedničko za sve, bez obzira da li konzumiraju alkohol ili ne, jeste kontakt sa osobom koja je oboljela od alkoholizma. Svi imaju u široj porodici ili komšiluku primjer bar jednog alkoholičara.
Na pitanje da li smatraju da mogu postati alkoholičari, većina mladih odgovara da se to njima ne može desiti. Ne odobravaju alkoholizam, ali ga doživljavaju sa velikom dozom humora. Oni koji žive sa alkoholičarima, alkoholizam vide u pravom obliku poredeći tu ovisnost sa ovisnošću o teškim drogama.
Alkoholizam danas je društveno prihvatljiva bolest koju će nasljediti nove generacije nesvjesno srljajući u ponor pijući čašicu više i neshvatajući kakve lančane reakcije pokreću. Stvarajući mit o alkoholu kao lijeku, čineći ga društveno prihvatljivom bolešću, otvara se put mladima da iskuse pakao ovisnosti ne znajući rizike koji se povećavaju svaki put kad eksiraju piće više.

author: Lejla Bečar


text:
Mladi zajedno za pomirenje | Balkan Diskurs
Erna Duratović
27. jula, 2015.
Sa ciljem prevazilaženja predrasuda i kreiranjem prostora za mlade, gdje mogu iznijeti svoja mišljenja, doprinjeti razvoju zajednice, a istodobno da budu uvaženi i poštovani, formirana je platforma “Mladi za pomirenje”.
Sa ciljem prevazilaženja predrasuda i kreiranjem prostora za mlade, gdje mogu iznijeti svoja mišljenja, doprinjeti razvoju zajednice, a istodobno da budu uvaženi i poštovani, formirana je platforma “Mladi za pomirenje”. Predstavljaju je različite omladinske organizacije iz Prijedora, a projekte koje rade već drugu godinu podržava Vijeće Evrope.
Dosadašnjim projektima koje je realizirao Centar za mlade “KVART” iz Prijedora u saradnji sa “Čisto srce” i “Optimisti 2004”, doprinjeli su boljim odnosima među mladima, a pokazatelj je uključivanje i velikog broja mladih u organizovanje i realizovanje različitih događaja.
“Generalno, veliki je problem za ovako kratko vrijeme očekivati neke veće pomake, naročito u društvu, gdje su letargija, pasivnost i izgubljeno povjerenje među mladima jedan od većih problema”, kazao je Branko Ćulibrk.
On kao značajan rezultat rada i djelovanja grupe “Mladi za pomirenje” vidi povećan broj kulturnih aktivnosti za mlade, te aktivniji društveni angažman.
Tokom prve godine rada, mladi uključeni u aktivnosti su prošli intenzivan program treninga i obuka u vezi načina osnivanja i vođenja omladinskih organizacija.
Organizovali su i “Street art” radionice koje je vodio poznati beogradski grafiter Artez. Svi učesnici su imali priliku da saznaju šta je ulična umjetnost, upoznaju se sa njenim tehnikama i uče likovno izražavanje u drugačijem obliku. Kao završnica radionice, svi učesnici su imali priliku da učestvuju u zajedničkom oslikavanju zida, koji je ostao kao poklon gradu Prijedoru. Održana je i radionica reciklaže papira. Učesnici su se edukovali o pravilnom postupanju s otpadom, te kako na koristan i kreativan način mogu iskoristiti papirni otpad i od starog napraviti novi papir.
Povodom međunarodnog dana mira shvatajući određene znakove etničke mržnje te kritikujući neprihvatljive poruke na javnim prostorima, mladi Prijedora i Kozarca su odlučili da preuzmu inicijativu i prekreče uvredljive grafite. Pored toga izrađen je i mini mural na području Starog grada u Prijedoru sa jasnom porukom mira i tolerancije.
Predstavnici “Mladi za pomirenje“ svjesni su da ove aktivnosti ne mogu u potpunosti da utiču da se promijeni svijest, ali smatraju da su dobar put ka poboljšanju života mladih osoba. Kroz iskreno druženje i zanimljive ideje, ističu da se može bar malo svjetlosti unijeti u surovu današnjicu.
Ono na čemu će raditi u budućnosti su kulturni događaji u vidu koncerata, različitih radionica, javnih nastupa, pozorišnih predstava i izložbi.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI). Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.


text:
Mjera ljudskosti u trenutku rizika | Balkan Diskurs
Mirza Halilčević
3. augusta, 2015.
Nastupio je trenutak rizika koji je dovoljno velik da postane mjera ljudskosti. Trenutak žrtve za mene, za tebe, sina i kćerku što čekaju očev povratak, trenutak za čovjeka kojeg i ne poznaješ obilježio je eru čovječnosti.
Vođen rječima Charlie Chaplin iz filma “Veliki diktator” u kojima je objašnjen paradoks ljudskog napretka, napisao sam esej o ljudskoj dužnosti koja još jedino može povratiti duh zajedništva.
Priča o Smailu Ribiću i Đoki Stevanoviću iz ratnog perioda u Bosni i Hercegovini pokazuje primjer čovječnosti bogatog razlikama, koja funkcionira.
Smailova porodica je otišla u Njemačku prije nego što će srpska vojska zauzeti Brčko. On nije krenuo sa njima, ali se ubrzo uvjerio da je to pogrešna odluka. Uvidjevši da postaje nesigurno i opasno za življenje, počeo je da planira svoj odlazak. Pokušao mu je pomoći Đoko Stevanović.
Smail Ribić je bio Bošnjak, uz to i sekretar Stranke Demokratske Akcije, Općine Brčko. Stevanović je bio Srbin i predstavnik Srpske demokratske stranke u selu nadomak Brčkog.
Ribić je stupio u kontakt sa Stevanovićem kako bi realizirali njegov odlazak jer je pored srpske vojske uspio prevesti pojedine Bošnjake. Plan je bio da se, uz Đokino prisustvo, prevede Smail preko granice i da nastavi sam do Njemačke. Đoko bi se vratio nazad porodici u Brčko.
Međutim, ljudi na granici i iznad su imali svoje planove koji nisu uključivali međunacionalnu saradnju. Znali su to i Đoko i Smail, ali su ipak odlučili pokušati.
Đoko zbog svog imena nije imao na granici problema ali Smail jeste. Imati problema zbog imena na granici za vrijeme rata nije značilo isto što imati problema danas na graničnom prelazu. Koferi nisu bili problem, nego on, njegovo ime, orijentacija, etiketa i život.
Nastupio je trenutak rizika koji je dovoljno velik da postane mjera ljudskosti. Trenutak žrtve za mene, za tebe, sina i kćerku što čekaju očev povratak, trenutak za čovjeka kojeg i ne poznaješ obilježio je eru čovječnosti. Zaglavio je vječnu knedlu u grlu i glavi za neko novo vrijeme i jedinstva, gdje se nećemo odricati sebe i bježati u svoj strah jer ko bi onda bio Đoko i stao u odbranu nevinih?
Đoko i Smail taj isti dan kada su bili na granici, vezani lisicama i pretučeni do iznemoglosti dovedeni su u logor Luka u Brčkom. Pucano im je u glavu. Jednom jer je htio živjeti, a drugom jer je vjerovao da taj prvi jednako zalužuje život kao i svi ostali.
U logoru Luka u Brčkom su bili zatvoreni mnogi muškarci i žene. Mučeni su, premlaćivani, seksualno zlostavljani a neki od njih nisu uspjeli preživjeti.
Gorke su riječi iz ratnog okvira, ali priča o Đoki i njemu sličnima treba naći svoje mjesto u tromoj današnjici.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI). Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Mirza Halilčević


text:
Tiha hrabrost čovjeka iz Kratine | Balkan Diskurs
Amila Avdukić
10. augusta, 2015.
Vojislav se nije bojao u ratu, u doba kada je čovjek čovjeku vuk, oružja ali se bojao ljudske reakcije. Molio je Hajru da njegovu priču ispriča tek poslje smrti.
Vojislav Petrović posljednji je stanovnik sela Kratina iznad Ahmića (opština Vitez). U selu nema ko da ga pamti i ponosi se njegovim djelom i hrabrošću koju je pokazao tokom ratnog perioda. Nije ni želio da se sazna kako je spasio od smrti roditelje Hajre Osmančevića zbog straha za vlastiti život i osude komšija. Vojislav se nije bojao u ratu, u doba kada je čovjek čovjeku vuk, oružja ali se bojao ljudske reakcije. Molio je Hajru da njegovu priču ispriča tek poslje smrti.
Prije ratnih sukoba, Hajro je živio sa roditeljima u Zenici. Njegovi roditelji, željni mirnijeg života, odlučili su kupiti zemlju u selu Kratina. Njihova kuća, kako je kazao postala je okupljalište komšija i mjesto druženja. Međutim, rat nije zaobišao Hajrine roditelje. Prema rječima njihovog sina, iskusili su upravo ono što se u ratu često dešava, prijatelji okrenu leđa prijateljima i komšije dižu oružje na komšije.
Prvi komšija, kako je kazao Hajro okrenuo je leđa njegovim roditeljima. Sa ciljem da se domogne njihove imovine, kako je prepričano njihovom sinu, prvi komšija pokušao ih je ubiti. Osmančevići se uspijevaju spasiti jer su pobjegli u obližnju šumu zajedno sa još jednim bračnim parom.
Prema Hajrinom kazivanju, skrivene i uplašene u šumi ih pronalazi Vojislav Petrović, komšija iz sela. Odvodi ih u svoju kuću, gdje živi sa tada 83 – godišnjom majkom, i skriva 43 dana.
“Znate li šta znači hraniti četiri osobe 43 dana u to vrijeme“, pita Hajro, koji Vojislava od milja zove Vojo.
Nakon 43 dana, u nemogućnosti da i dalje hrani četvoro ljudi, Vojo im daje staru odjeću svoje majke i krišom ih odvodi do Busovače. Hajrini roditelji su u Busovači prosljeđeni UNPROFOR-u.
Danas Hajro o Vojislavu govori ponosno i iskreno. Smatra da ono što čini Vojislava herojem je njegova duša. Priča o njemu, kako je kazao Hajro, treba biti ispričana i sačuvana kako bi se slavila hrabrost i požrtvovanost Voje, koji je bio spreman izgubiti sve svoje da bi spasio drugog. Hajro smatra da postoji još ovakvih priča koje nisu ispričane, a koje trebaju da dopru do mlađih generacija kako ne bi učili da se mrze. Ne smijemo dozvoliti, kako je kazao Hajro da eho zla vaspitava generacije koje dolaze.
Ovaj članak je nedavno nagrađen u okviru omladinskog takmičenja ”Srđan Aleksić” organizovanog od strane Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI). Takmičenje ima za cilj da pruži mladim ljudima priliku da otkriju, prikupe i dijele priče o izgradnji mira, moralnoj hrabrosti i međuetničkoj saradnji u njihovim lokalnim zajednicama i podržano je od strane Nacionalnog fonda za demokratiju (NED). Kroz ovo takmičenje, CPI želi da inspiriše mlade da preuzmu aktivnu ulogu u promociji pozitivnih primjera ljudi u Bosni i Hercegovini koji svojim postupcima mjenjaju živote drugih.

author: Amila Avdukić


text:
Moje tijelo, ratna zona: Prekidanje tišine koja okružuje seksualno nasilje u konfliktu | Balkan Diskurs
Zuzana Pavelková
13. augusta, 2015.
Izložba fotografija „Moje tijelo: Ratna zona“ otvorena je ispred sarajevskog BBI centra kao dio WARM festivala (Foto: Clara Casagrande)
Izložba fotografija Moje tijelo: Ratna zona otvorena je 1. jula 2015. godine u srcu Sarajeva kao dio WARM festivala. Moje tijelo: Ratna zona predstavlja portrete i svjedočenja onih koji su preživjeli seksualno nasilje u ratu u Bosni i Hercegovini, Nepalu, Kolumbiji i Kongu.
Izložba, razvijena od strane organizacije PROOF: Mediji za društvenu pravdu u saradnji sa sarajevskim Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI), ima za cilj da široj publici predstavi individualne priče o nepravdi u nastojanju da se prevaziđe šutnja i stigma koja je vezana za zločine seksualnog nasilja. Drugi cilj izložbe je mijenjanje kulture nekažnjavanja seksualnog nasilja u kulturu koja ga zaustavlja.
Nagrađivani fotograf Paul Lowe otvorio je izložbu, naglašavajući važnost promovisanja priča o seksualnom nasilju u široj javnosti. “Predstavljanje ovih priča na ovako vizuelan i javan način snažan je pristup prevazilaženju stigme koja se veže uz takve zločine“, objasnio je Lowe.
CPI i PROOF su se udružili sa fotografima Midhatom Poturovićem, Blake Fitchom, NayanTara Gurung Kakshapati i Pete Mullerom kako bi slikali preživjele iz svojih zemalja. Zbog osjetljive prirode koja okružuje temu seksualnog nasilja, naglasak je stavljen na sigurnost preživjelih, dobrobit i kontrolu nad konačnim proizvodom. Mnoge od žena koje su podijelile svoje priče željele su ostati anonimne, što je rezultiralo snažnim fotografijama koje, dok uspješno kriju identitete, u isto vrijeme prikazuju kulturne nijanse svake lokacije i težinu i dubinu patnje ovih žena.
U svom govoru na otvaranju ceremonije, britanski ambasador u Bosni i Hercegovini, Edward Ferguson je rekao: “Ujedinjeno Kraljevstvo sa ponosom podržava ovaj projekat.“ Govoreći o nastojanjima UK-a da okonča seksualno nasilje u konfliktu na globalnom nivou, ambasador je naglasio da “UK vjeruje da svi mi moramo da učinimo više da se suočimo sa problemom silovanja u ratu, da podržimo preživjele i dovedemo krivce pred lice pravde.“
Svaki fotograf na projektu je koristio jedinstven vlastiti pristup stvarajući portrete žena koje su pristale da ispričaju svoje priče. Bosanski fotograf Midhat Poturović se igra sa sjenom, svjetlosti i odrazom kako bi simbolizirao stradanje bosanskih žrtava koje se boje da sa svojim pričama istupe iz tame. Blake Fitch otkriva detalje na ženinim rukama, koje same po sebi pričaju priču o sramoti i strahu, ali i o otporu i snazi. NayanTara Gurung Kakshapati iz Nepala predstavlja fotografije uslikane s leđa koje prikazuju momente sjećanja i refleksiju. Koristeći boje tradicionalnih haljina i svog okruženja, fotograf sa kenijskom adresom Pete Muller pokazuje djela koja predstavljaju rezonantnu kulturu Konga, dok u isto vrijeme ilustruje prelijepu ranjivost i ženstvenost svakog od modela.
Na ceremoniji otvaranja, Midhat Poturović je objasnio da Balkan ima istoriju ponavljanja vlastitih grešaka. “Dokumentiranje i čuvanje tih snažnih priča za buduće generacije može nam pomoći da izbjegnemo takva stradanja u budućnosti i poslužiti kao sredstvo za okončanje nekažnjivosti počinitelja“.
Kroz izložbu su predstavljene i opšte informacije o svakoj od zemalja iz kojih dolaze te priče kako bi posjetiocima dočarale kontekst svakog konflikta. CPI i PROOF vjeruju da iznošenje ove teme u javnost može podstaći i druge žrtve da istupe i ispričaju svoje priče, te otvoriti vrata ka poboljšanju sadašnjeg stanja žrtava u cijelom svijetu.
U emocionalnom obraćanju prisutnima, H. B. koja je preživjela silovanje, mučenje i zatvor kao tinejdžerka tokom bosanskog rata, naglasila je stalnu borbu žena žrtava rata: “Prepuštene smo same sebi na margini društva, bez ikakve psihološke, finansijske ili pravne pomoći. Apelujem na Bosansku Vladu da usvoji državni zakon kojim će regulisati naš status kako bismo mogle i mi imati priliku živjeti normalan život.“
Seksualno nasilje kao oružje rata
Procjenjuje se da je između 20.000 i 50.000 osoba, većinom žena, silovano tokom rata 1992-95 u Bosni i Hercegovini. U najekstremnijim slučajevima, uspostavljeni su specijalni kampovi u kojima su žene silom držane i sistematski silovane po nekoliko mjeseci. Iako su češće žene žrtve ove vrste institucionalizovane i sistematske diskriminacije, važno je napomenuti da su i muškarci bili žrtve seksualnog nasilja tokom bosanskog rata.
Nažalost, Bosna i Hercegovina nije izuzetak rasprostranjenom ponavljanju seksualne eksploatacije tokom konflikta, a za to postoje brojni primjeri kroz istoriju. Seksualno nasilje nad Njemicama činile su “oslobodilačke“ savezničke snage  tokom i nakon Drugog svjetskog rata. Godine 1971. između 200.000 i 400.000 žena silovano je tokom borbe za nezavisnost Bangladeša. Silovanje je bilo uobičajeno i tokom sukoba u Peruu 1980 – 2000.
Slučaj Bosne i Hercegovine, međutim, razlikuje se po tome što je doveo do ogromnog koraka u definisanju međunarodnog humanitarnog prava. U februaru 2001. godine, prvi put u istoriji, Međunarodni krivični sud za zločine počinjene u bivšoj Jugoslaviji (MKSJ) priznao je silovanje kao moćno oružje rata koje se koristi kako bi se protivnik zastrašio, progonio i terorisao. U raznim predmetima koji su uslijedili, MKSJ je omogućio da se seksualno nasilje osudi kao ratni zločin, zločin protiv čovječnosti i genocid.
Uprkos napretku u polju tranzicijske pravde, seksualno nasilje je i dalje neodvojiv dio rata i konflikta danas, a njegove posljedice imaju dugotrajan i dalekosežan uticaj koji i dalje treba biti u središtu pozornosti.
Razbijanje tabua i osnaživanje žrtava
Alarmantno je da su dvadeset godina nakon rata u Bosni i Hercegovini, žrtve seksualnog nasilje i dalje suočene sa stigmatizacijom i isključivanjem iz društva, koje često nastaje i u krugovima bliže rodbine. Još više uznemiruje činjenica da mnoge od ovih žrtava svakodnevno susreću svoje zlostavljače.
Postavljanjem izložbe ispred BBI Centra, jednog od najfrekventnijih mjesta u Sarajevu, CPI ima za cilj da iznese ove priče pred javnost u pokušaju razbijanja dominirajuće prakse okrivljavanja žrtava i tišine kojom je okruženo silovanje.
“Treba nam promjena stava. Podrška porodice i zajednice je ta koja može označiti ključnu promjenu u tome da preživjeli takvih zločina povrate dostojanstvo i daju pozitivan doprinos svojim zajednicama,“ naglasio je ambasador Ferguson.
Uključivanje javnosti i dijalog na temu postratne pravde jeste važan korak u pravcu zahtijevanja odgovornosti počinitelja i razbijanja tabua povezanih sa zločinom seksualnog nasilja. Još je važnije da izložbe kao što je Moje tijelo: Ratna zona nose potencijal ohrabrivanja žrtava da progovore i time napreduju od pukog objekta nasilja do aktivnih učesnika u borbi za pravdu.
Nakon izložbe
Godine 2010. izvršna direktorica CPI-a Velma Šarić počela je raditi sa Specijalnom izaslanicom UNHCR-a Angelinom Jolie na daljem usmjeravanju diskusije o pravima preživjelih. Podizanjem diskusije na međunarodni nivo, pojavio se Međunarodni protokol o istraživanju i dokumentovanju seksualnog nasilja u konfliktu. U partnerstvu sa Ambasadom Ujedinjenog kraljevstva, CPI se uključio u niz lokalnih aktivnosti koje su okupile predstavnike javnih institucija, organizacija civilnog društva, omladine i medija sa ciljem podizanja svijesti o ovoj važnoj temi i uvođenja međunarodnih standarda za dokumentovanje i istraživanje seksualnog nasilja u konfliktu. CPI je pomogao u organizaciji predstavljanja Protokola u Parlamentarnoj skupštini Bosne i Hercegovine i predvodio je njegovo predstavljanje širom zemlje. Zajedno sa Protokolom, pokazana je i izložba, i to u Mostaru, Banjaluci, Brčkom i Zenici.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Izložbe kao što je Moje tijelo: Ratna zona čine samo jedan dio pristupa CPI-a osnaživanju žena i zagovaranju prava onih koji su preživjeli seksualno nasilje. Ostali projekti CPI-a koji doprinose ovim ciljevima su izložba fotografija Ratnice mira i dokumentarni filmovi “Došla sam da svjedočim” i “Nezaštićena”.
CPI vjeruje da multimedijalni prisup u bavljenju pitanjima ljudskih prava može biti veoma efektivan u osvjetljavanju nepravdi savremenog konflikta koje zanemaruju političari, pogrešno predstavljaju mediji, a i javnost često ignoriše.
Odajući počast ženama koje su podijelile svoja iskustva sa svijetom, suradnik CPI-a na projektima Tim Bidey zatvorio je izložbu zaključivši: “Bez vaše hrabrosti, ništa od ovoga o čemu govorimo i šta pokušavamo postići danas ne bi bilo moguće.“
Leslie Woodward je suosnivačica i projekt direktorica Centra za post-konfliktna istraživanja u Sarajevu. Zuzana Pavelková je pripravnica u centru. Zuzana je diplomirala Međunarodne odnose na Dresden Univerzitetu i planira da upiše Master studije u oblasti Međunarodnog prava.
Ovaj članak je objavljen u saradnji sa Warscapes. WARM Festival 2015 je organizovan u Sarajevu, od 28. juna do 4. jula 2015. godine. U saradnji sa Centrom za post-konfliktna istraživanja, WARM Festival u Sarajevu okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste širom svijeta koji djeluju u oblasti savremenih konflikta.

author: Zuzana Pavelková