text:
Samo pošten čovjek je suštinski slobodan | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
18. maja, 2023.
Teolog i istoričar iz Banjaluke, Danijel Mihić je čovjek za kojeg često kažu da je neuobičajen prosvjetni radnik. Nastoji biti stariji drugar svojim učenicima te ih uči koliko je važno ostati pošten jer, kako kaže, samo pošten čovjek je suštinski slobodan.
Danijel predaje pravoslavnu vjeronauku u Banjaluci te ističe kako prosvjeta nije posao, već poziv. Kaže da ako se bavite ovim zanimanjem, sasvim je prirodno i da povremeno budete društveno odgovorni. Pojašnjava kako se naš obrazovni sistem svodi na usvajanje enormne količine najrazličitijih informacija koje učenici olako zaboravljaju.
,,Ako uče, djeca to rade isključivo zbog ocjene, a kritičko mišljenje, koliko znam, samo se malo spominje u predmetu demokratije“, kaže Danijel.
Prije pet godina pokrenuo je inicijativu građana, koja je potom prerasla u udruženje ,,Kultura kulturi“. U početku je inicijativa imala za cilj da se izbori za renoviranje jednog dijela Kulturnog centra Banski dvor i da se otvori klub koji će biti svojevrstan most između visoke kulture i ljudi koji se s kulturnim aktivnostima prvi put susreću. Kaže da na svu sreću, dolaskom sjajnog Mladena Matovića na mjesto direktora Banskog dvora njihov je aktivizam u tom pogledu postao bespotreban, a ovaj prostor je danas cijeli renoviran i otvoren za sve zainteresovane u svakom smislu.
,,Ipak, mi i dalje tražimo način da pritisnemo nadležne da se pokrene jedan nezavisni kulturno-obrazovni centar a trenutno se pripremamo za veliku akciju i čekamo povoljan trenutak“, dodaje Danijel.
Kaže da je pored aktivizma volontiranje dobar način da se mladi uključe i doprinesu pozitivnim promjenama u društvu. Smatra da svako volontiranje iz časnih namjera donosi uspjeh te da je to dobra prilika da se povežemo s ljudima. Pojašnjava da je kroz volontiranje stekao više desetina poznanstava širom regiona.
,,Časno volontiranje i dobri primjeri motivišu i druge da otključaju ljudstvo u sebi, pa se i dobro ukrupnjava kao lavina od male grudve snijega. A ima mnogo dobra svuda oko nas“, ponosno dodaje Danijel.
Kaže kako je najvažnija osobina čovjeka da stalno raste i razvija se kao ličnost. Ističe da čovjek treba biti slobodan, a da bi bio slobodan treba biti hrabar da bez obzira na sve ostane pošten, jer samo pošten čovjek je suštinski slobodan. Pored toga, izuzetno je važno da čovjek govori šta misli, bez obzira hoće li pogriješiti. Bitno je da osoba radi ono što govori, da zdravo komunicira, da ima sposobnost da gleda na istu stvar iz više uglova i da ne osuđuje olako neistomišljenike od kojih često može mnogo naučiti.
,,Znanjem prevazilazite predrasude, uzdižete se iznad podjela i tražite najmanji zajednički interes. To je ovdje ili ‘preko grane’ izuzetno važno kako bi preživjeli i sačuvali jedni druge od beznađa u koje se danas tako lako upada“, kaže Danijel.
Uskoro planira objaviti dvije knjige. Prvu knjigu „Dolaze bolji dani“ je pisao povremeno posljednjih deset godina, a ona je mali dnevnik njegovih doživljaja i razmišljanja o mukotrpnom procesu odrastanja. Što se druge knjige tiče, vjeruje da će biti izdata do jeseni, a radi se o jednoj obimnoj i ozbiljnoj knjizi u kojoj sa svojim saradnicima opisuje sve regione svijeta iz ugla historije, geografije i vjerovanja.
,,Ima toliko toga divnog van ove tegle u koju su nas zgurali i koju povremeno smućkaju dok nama životi prolaze brzinom munje“, dodaje Danijel.
Svjedoci smo odlaska velikog broja mladih ljudi iz cijele Bosne i Hercegovine, a Danijel smatra da je ovaj problem složen i slojevit te da smo svi manje ili više odgovorni za klimu u državi, iz koje čak i oni koji imaju posao bježe glavom bez obzira. Pojašnjava kako su političari posljednje tri decenije sveli kulturu i obrazovanje na nivo obične partijske firme na čija čela postavljaju svoje ljude kako bi obavljali određene poslove bez ikakvog talasanja i izvršavali naredbe bez pogovora. Kaže kako je teško detektovati samo jednog ili više krivaca za stanje u kojem se nalazimo, ali da rješenje vidi u kulturi i obrazovanju.
,,Mi smo zapušteni narod i narodi, slijepi kod očiju, ne vidimo dalje od svog nosa. Bolesno smo cinični i nepovjerljivi, a u neslozi i sabotiranju najbliži iz čiste zlobe. Neko će reći da imamo većih požara od onih u kulturi i obrazovanju, ali to nije istina. Naše najveće nedaće proizlaze iz toga što smo nekulturni i neprosvijećeni, a takvi smo zato što su nas naše elite planski ostavili da se glođemo u sebi i sa svima oko sebe, jer je tako lakše prodavati maglu i upravljati gomilom“, zaključuje.

author: Mirnes Bakija


text:
Kulturni otpor: “Sarajevo će biti, sve drugo će proći” | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
22. maja, 2023.
Opsada Sarajeva – najduža opsada jednog glavnog grada u modernoj historiji ratovanja – ostaje zapamćena po svoj svojoj brutalnosti koja je išla protiv života. Ipak, usred teškog razaranja, svakodnevnog granatiranja i bitke za goli opstanak, Sarajlije se nisu predavale a uloga umjetnika se pokazala izuzetno važnom.
Glavni grad Bosne i Hercegovine svjedočio je rođenju kulture otpora koja je dokazala da se duh Sarajeva ubiti ne može.
Zahvaljujući raznim umjetnicima, slike sarajevske golgote obišle su svijet. Pored toga, pomogli su Sarajlijama da ne izgube svojoj duhovni identitet. Otpor nestajanju i opsadi je stvorio kulturu i kreativnost otpora.
,,Umjetnici su nastavili stvarati kako bi održali predratne rutine ali su umjetnost koristili i kao sredstvo suočavanja s ekstremnim psihološkim stresom koji izaziva život pod stalnom minobacačkom i snajperskom vatrom, omogućujući pojedincu da se nosi sa stresovima i traumama opsade“, kazala je Ewa Anna Kumelowski, njemačka historičarka.
Opsada Sarajeva počela je u aprilu 1992. godine i trajala je 1.425 dana. Prema presudama, provedena je kampanja namjernog granatiranja i snajperskog djelovanja s primarnom svrhom širenja terora i teroriziranja građanki i građana Sarajeva, a što je za posljedicu imalo na hiljade ubijenih žena i muškaraca svih starosnih dobi, uključujući djecu, ranjavanje i sakaćenje hiljada ljudi, a za sve Sarajlije duboke i neizlječive traume i duševne ožiljke.
Prije opsade, Sarajevo je bilo veoma važan rock centar Jugoslavije zahvaljujući rock bendovima koji su rođeni u ovom glavnom gradu – Bijelo Dugme, Indexi, Plavi orkestar, Crvena jabuka, Zabranjeno pušenje i mnogi drugi. A raspad Jugoslavije i rat u Bosni i Hercegovini nisu mogli zaustaviti muziku koja je slala čitavom svijetu poruku da Sarajevo i dalje živi kroz grupe poput Sikter, Seven Up, Erogene zone i tako dalje.
„Uprkos ratnom stanju, mnogim Sarajlijama odlazak na koncerte je bio bijeg od teške realnosti. To je bio način da se privremeno zaboravi na strah, bol i neizvjesnost i da se pronađe nada koja nam je svima trebala“, ispričala je Aida Tinjak koja je tokom opsade sa prijateljima bila čest gost na koncertima i predstavama.
Dodaje da se ne može reći da je bavljenje umjetnošću i odlazak na kulturne događaje tokom opsade Sarajeva bilo očekivano ili ne, već je to bila individualna odluka svakog građanina. ,,Za neke ljude, odlazak na koncert ili pozorišnu predstavu bilo je previše opasno ili nepraktično, dok je za druge bilo neophodno za održavanje njihovog mentalnog zdravlja i borbu protiv smrti“, kazala je Tinjak.
Muzika je doista bila sredstvo preživljavanja pod opsadom. Sarajevski gudački kvartet je u te skoro četiri godine održao preko 200 koncerata. Vedran Smailović, ʻSarajevski violončelistʼ, svirao je Albinonijev Adagio u g-molu svako poslijepodne tokom 22 dana povodom smrti 22 ljudi koji su čekali u redu za hljeb u Ulici Vase Miskina u eksploziji granate u maju 1992. godine.
,,Pjesma je bila lijek. Bili smo djeca koja su pjevala o miru, o ljubavi, domovini. Branili smo je pjesmom“, kazala je Alma Alilović u izjavi za Balkansku istraživačku mrežu (BIRN BiH). Horu “Palčić”, koji je djelovao tokom rata, se pridružila 1993. godine kao 12-godišnja djevojčica.
Kako kaže Hana Bajrović Čardaković, autorica knjige i izložbe “Teatar pod opsadom”, osamdesetih godina prošlog stoljeća, otvorena je Akademija scenskih umjetnosti, desio se Novi Val, pojavile su se muzičke grupe i producirane su predstave “Tetovirano pozorište” i “Mjesečeva predstava” koje su ostavile veliki trag na kulturnu scenu tadašnjeg Sarajeva.
„I u svom tom poletu i novoj energiji koju su mladi, ali i oni iskusniji umjetnici donijeli Sarajevu, dogodila se agresija. Sarajevo i njegove umjetnike rat je zatekao nespremne za sve to što je sa sobom donio. I možda baš zbog toga, oni su nastavili da rade i pozorišta su ostala aktivna te sve ratne godine“, objasnila je Bajrović Čardaković.
Skrenuti misli od svakodnevnog ludila i barem na trenutak pobjeći od krvave svakodnevnice, Sarajlije su uspjeli zahvaljujući grupi entuzijazista, Dubravku Bibanoviću, Gradimiru Gojeru, Đorđu Mačkiću i Safetu Plakalu. Uz pomoć glumaca, 17. maja 1992. godine osnovali su Sarajevski ratni teatar (SARTR).
„Često je spominjana priča Safeta Plakala koji je rekao kako je jedna žena, nakon što je odgledala “Sklonište”, prvu sarajevsku ratnu premijeru, u knjigu utisaka napisala ʻHvala vam što ste mi pomogli da ne poludimʼ. I vjerujem da upravo u tome leži najveća vrijednost ratnog pozorišta u Sarajevu“, kazala je Bajrović Čarkadžić.
Već prve godine od osnivanja, SARTR je producirao “Sklonište”, predstavu koja je označavala crnu komediju i koja je na satiričan način pokazala svakodnevni život Sarajlija tokom opsade. U Skloništu, na sceni su zaigrali Senad Bašić, Zoran Bečić, Miodrag Trifunov, Jasna Diklić, Nebojša Veljović, Irena Mulamuhić, Alija Aljović i Nisveta Omerbašić.
„Ne želeći, ni najmanje, u ovakvoj vrsti izlaganja da valoriziram, ili postavljam kriterije, glede kolektivnih i pojedinačnih interesa, ipak prisiljen sam kazati nekolike činjenice: doprinos Sarajevskog ratnog teatra – SARTR-a, Kamernog teatra 55 poglavito, a potom i Narodnog pozorišta Sarajevo, Pozorišta mladih Sarajevo, dali su najkrupniji doprinos u oblasti scenske djelatnosti“, naveo je Gradimir Gojer u knjizi “Opsada i odbrana Sarajeva: 1992-1995”.
U periodu opsade, odigrano je oko 2.000 repriznih izvođenja predstava a producirano je 57 novih predstava, što se, kako kaže Bajrović Čardaković, ne razlikuje puno od broja predstava koje se sada godišnje produciraju u Sarajevu. Narodno pozorište Sarajevo je produciralo 11 dramskih predstava a predstava “Bolero” je u periodu opsade odigrana 16 puta. A osim što je SARTR imao kulturnu ulogu, imao je ulogu i u odbrani Sarajeva.
SARTR je u augustu 1992. godine konstituisan kao vojna jedinica pri Regionalnom štabu Oružanih snaga BiH Sarajevo, a 12. januara 1993. godine Odlukom Ratnog Predsjedništva Skupštine grada Sarajeva kao javna ustanova iz oblasti kulture od posebnog značaja za odbranu grada.
,,Teatar u sred rata u sred opkoljenog grada je značio civilizaciju, značio je kosmopolitizam, značio je da su napadnuti ljudi koji su dijelom Evrope i ljudi koja zaostavština je dio evropskog kulturnog nasljeđa. Poruka Sarajlija bila je: bez obzira na sve, ne možete nas ubiti“, istakla je Bajrović Čardaković.
Mirsada Baljić, bosansko-hercegovačka slikarka, ističe da je pored pozorišnih umjetnika i muzičara, u kulturnom otporu Sarajeva veliku ulogu odigrala i Likovna sekcija koju je vodila uz podršku Alme Suljević, Stijepe Gavrića, Ane Kovač, Dževada Hoze, Jasmina Durakovića, Edina Numankadića i drugih, pokrenula projekat kolektivne izložbe likovnih umjetnika koji su u tome trenutku djelovali u Sarajevu.
,,Umjetnost kao opredjeljenje, pomogla nam je da u teškom vremenu prevaziđemo sve nedaće i ostanemo povezani neraskidivim nitima. Danas i poslije toliko godina ponosni smo na naše tadašnje aktivnosti i želimo pokazati da  ono što nas čini istim, u našim različitostima, u svom postojanju samo obogaćuje“, kazala je Baljić, koja je tokom opsade bila rukovoditeljica likovnog djela Umjetničke čete, i u teškom periodu dala značajan doprinos u oblasti kulture.
Jedan od najvažnijih projekata je bio “Umjetnici Sarajeva za slobodnu BiH” (1992-1995). Izložba je, nakon Sarajeva 1992., održana u Ljubljani i Mariboru 1994/95, a zatim i u Fojnici 1997. godine.
,,Vrijeme kao kategorija, značila je samo neizvjesnost. Svaki trenutak našeg bitisanja, unutarnji vrisak našeg bića, beznađe, u kom ne znate da l’ ćete biti naredni trenutak živi, stvorilo je oko nas neki nevidljivi oklop energije, snage, istrajnosti, optimizma, nade. Vjerovali smo u bolje sutra.  Mnogi trenutci ostali su urezani u sjećanju, bilo je teško“, pojasnila je Baljić.
Istaknula je da je umjetnički doprinos i značaj umjetnika u tom teškom periodu za nas i našu zemlju bio nemjerljiv, jer ,,kroz razna kulturna događanja i sadržaje poslali smo svijetu sliku duhovnog otpora naspram zla. Svojevrsni kulturni dijalog sa svijetom.“
Nakon prvobitnog šoka građani Sarajeva su se adaptirali na nenormalne okolnosti i desila se revolucionarna kulturna transformacija: građani su živjeli svoj otpor. Neko je išao na posao, neko sadio povrće u bašti sakrivajući se od snajpera, neko je svirao klavir, neko pravio filmski festival, neko je igrao u pozorištu a neko pjevao.
,,Na taj su način sarajevski umjetnici u svijet poslali višestruke poruke: intimne, političke, namjerne ili nenamjerne koje su na različite načine predstavljale vlastiti način proživljavanja užasa opsade“, objasnila je Kumelowska, dodavši da je vizualna umjetnička scena u vrijeme opsade također bila izuzetno produktivna usprkos brojnim ograničenjima i opasnostima koje su pred nju postavili agresori, čak je ugostila niz etabliranih međunarodnih umjetnika (kao što su Christian Boltanski ili IRWIN) i održavala, u određenoj mjeri veze s drugim kulturnim centrima bivše Jugoslavije.
Umjetnost je pobijedila smrt i agresorsku politiku ne samo brojkama odigranih premijera i repriza, snimljenih pjesama i naslikanih djela, već izuzetnom kreativnošću koja je zlu suprostavljala umjetnost  kao igru života.
,,Umjetnici su djelovali jer im je to bila prirodna reakcija. Glumcu je potreba da igra uvijek prisutna. To je njegovo odgovor na svaku situaciju u uživotu. Da odigra ono što je čuo, vidio, doživio. Da igra kada mu ništa drugo ne preostane. Kulturni otpor je nastao kao rezultat umjetnikove odluke da ostane dosljedan sebi i da stvara život čak i dok ga drugi pokušavaju ubiti“, poručila je Bajrović Čardaković.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Amina Sejfić


text:
POZIV ZA PRIJAVE: Škola za mlade Srebrenica | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
23. maja, 2023.
Ovog jula, u okviru programa obilježavanja 28. godišnjice genocida u Srebrenici, u saradnji sa Memorijalnim centrom Srebrenica, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) organizuje četvrto izdanje Škole za mlade Srebrenica.
Škola će okupiti 30 mladih ljudi iz zemalja Zapadnog Balkana, Evrope i svijeta da tokom sedmodnevnog programa (7 – 14. jul) uče od regionalnih i svjetskih stručnjaka iz oblasti tranzicione pravde, memorijalizacije i gradnje historijskih narativa, ljudskih prava i prevencije genocida i masovnih zločina.
Škola će uključiti niz predavanja i radionica sa ciljem predstavljanja inovativnih pristupa i tehnika, te najboljih praksi za rad na pitanjima prevencije genocida i masovnih zločina, tranzicione pravde i ljudskih prava. Tokom prva tri izdanja škole, govornici i predavači su bili Emir Suljagić, Tanya Domi, Sabina Čehajić-Clancy, Dino Abazović, Mehnaz Afridi, Matthew Holliday, Denis Džidić, Marijana Toma, Paul Lowe, kao i predstavnici Misije OSCE-a u BiH, Ujedinjenih naroda u BiH, TRIAL u BiH, Balkanske istraživačke mreže, Regionalne kancelarije za saradnju mladih (RYCO), Inicijative mladih za ljudska prava i mnogi drugi.
Škola je osmišljena za 30 studenata i istraživača iz cijelog svijeta (starosti između 18 i 30 godina) koji imaju interes za oblasti tranzicione pravde, memorijalizacije i prevencije masovnih zločina, a radni jezik škole je engleski. Troškove smještaja, prevoza, hrane i materijala za odabrane učesnike (državljane Bosne i Hercegovine, Srbije, Kosova, Crne Gore i Sjeverne Makedonije) snosi organizator. Od odabranih međunarodnih učesnika se očekuje da pokriju troškove prevoza do Srebrenice i plate 100 € naknade za smještaj, hranu i materijal.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih dana škole. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave je 16. jun 2023. godine.

author: Balkan Diskurs


text:
Tuzla opominje i ne zaboravlja 25. maj 1995. godine | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
23. maja, 2023.
Historijski spomenik u gradu Tuzla je svjedok mnogih događaja ali zasigurno jedan od najkrvavijih i najtužnijih bio je prije 28 godina, masakr nad tuzlanskom mladošću, za koji gotovo niko nije odgovarao iako je pravosnažno presuđen zločin.
Pripadnici Vojske Republike Srpske (VRS) su 25. maja 1995. godine u 20:55 sati ispalili granatu s planine Ozren na sami centar Tuzle – Kapiju i ubili 71 osobu i više od 120 ranili. Među ubijenima je i tada dvoipogodišnji Sandro Kalesić. Njegov otac Dino, kojem je Sandro preminuo u naručuju, je kazao da mu je sve teže o ovome govoriti jer svaka godišnjica budi bol i emocije.
„Taj dan smo cijeli dan proveli zajedno. Otišli smo u jedan kafić, i samo što smo sjeli i poručili, pala je jedna granata i u sekundi je palo sve. Muk, tišina, i onda počinju krici“, objašnjava Sandrov otac trenutak kada je pala prva granata.
Za zločin na tuzlanskoj Kapiji u Sudu Bosne i Hercegovine je osuđen Novak Đukić, komandant taktičke grupe „Ozren“ VRS-a na 20 godina zatvora ali je pobjegao u Srbiju i nije na izdržavanju kazne. Đukić je bio osuđen na 25 godina zatvora ali zbog primjene blažeg zakona, koje je važio u vrijeme počinjenja djela, presuda je poništena i on je pušten iz zatvora u februaru 2014. godine dok ne bude preinačena presuda. On je to iskoristio za odlazak u Srbiju. Iako je nekoliko puta trebalo biti ročište kako bi pravosuđe Srbije preuzelo presudu pravosuđa BiH, to se nije dogodilo sa opravdanjem da je Đukić „lošeg zdravstvenog stanja“.
Zijad Lugavić, gradonačelnik Tuzle, kazao je da je osuđen Đukić kao naredbodavac a nisu osuđeni, niti je pokrenut postupak protiv izvršilaca monstruoznog zločina, čije su žrtve najvećim dijelom mladi sa Tuzlanske Kapije, čime pravda nije i ne može biti u potpunosti zadovoljena.
Kada je u pitanju prihvatanje presude kako bi Đukić bio upućen na izdržavanje kazne, Lugavić je pojasnio da se stalno odgađaju ročišta pred Višim sudom u Beogradu, koji kao opravdanje za nepojavljivanje Đukića pred sudom i prisustvo ročištima prihvata izvještaj medicinske komisije o navodnim „zdravstvenim problemima“, zbog kojih je Đukić 2017. bio smješten na Vojno-medicinsku akademiju u Beogradu.
„Vještačenjem iz 2018. godine, Novak Đukić je zbog navodnih „psihičkih“ problema proglašen privremeno procesno nesposoban, te iako je određeno novo vještačenje za godinu dana, ne raspolažemo podacima da li je do novog vještačenja uopšte došlo i da li se Novak Đukić nalazi u bolnici ili kući sa porodicom“, naveo je Lugavić.
Podsjetio je da je u novembru 2019. u Ministarstvu odbrane Republike Srbije organizovana promocija knjige pod nazivom „Tuzlanska kapija-režirana tragedija“ autora Ilije Brankovića, kojom se negira zločin na Kapiji. Promociji su prisustvovali ministar odbrane Srbije Aleksandar Vulin ali i osuđeni Đukić.
„Kako bi opravdali skrivanje jednog ratnog zločinca tj. Novaka Đukića, režim Srbije vrijeđa žrtve ratnog zločina i Bosnu i Hercegovinu, bruka sve građane Srbije i vrši brutalnu propagandnu aktivnost negiranja ratnog zločina i osporavanja pravosnažne presude na način koji je nemilosrdan i monstruozan, baš kao i što je to zločin počinjen 25.05.1995. godine“, istaknuo je Lugavić.
U savremenom demokratskom svijetu, kako je dodao gradonačelnik Tuzle, moguće je da monstruozni ratni zločin na Tuzlanskoj kapiji ostane nekažnjen a da žrtve ratnog zločina i njihove porodice ne dobiju satisfakciju.
„Imajući u vidu da ratni zločin ne zastarijeva, očekujem od nadležnih pravosudnih organa BiH, da otvore istragu i otkriju izvršioce ratnog zločina na Tuzlanskoj „Kapiji“ i da iste procesuiraju“, poručio je Lugavić.
Kako bi dali podršku porodicama žrtava, ali i dokumentovali zločin na Kapiji, Memorijalni centar Srebrenica i Centar za postkonfliktna istraživanja u saradnji sa engleskom producentskom kućom PINCH Media uradili su film „Kapija'95“, koji je premijerno prikazan prošle godine u Potočarima i u gradu Tuzli tokom obilježavanja godišnjice tuzlanskom masakra, te na nekoliko televizijskih stanica ali i poklonjen Memorijalnom centru Kapija u Tuzli.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, koja je producentica filma „Kapija'95“, kazala je da su dokumentarni filmovi izuzetno važan alat za edukaciju javnosti o ratnim zločinima i njihovim posljedicama, važna platforma za svjedočenje preživjelih masakra, ali i važna poruka mladima da se isto ne ponovi.
„Centar za postkonfliktna istraživanja će nastaviti dokumentovati zločine koji su se dogodili tokom proteklog rata kako isti ne bi bili negirani ali i kako bismo prihvatili sudski utvrđene činjenice“, dodala je Šarić.


text:
Elvir i Nataša: Ljubav pobijedila bez ičije podrške | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
26. maja, 2023.
Prije 20 godina Nataša (1976.) i Elvir (1978.) Čelebić započeli su ljubavnu romansu upotpunjenu sa dvoje djece, Borisom (1997.) i Enom (2003.) još jedanput pokazujući da ljubav briše sve podjele.
Bez roditeljske podrške na početku jer su različite vjere i zbog sina kojeg je Nataša imala prije početka ljubavne veze sa Elvirom, sve su izgradili zajedno slušajući svoje srce i boreći se za ono u šta su vjerovali da se može roditi iz ljubavi.
Nataša je, u vrijeme, kada su se upoznali, radila u Kantonalnoj bolnici Zenica na dječjem odjelu gdje i sada radi i dolazila na kavu s kolegicom u kafić gdje je Elvir konobario. ,,Kažem ja njoj: ‘Ja ću tebe ženit kad-tad’. Kaže ona ‘Halo ba, šta ti je’. I tako sve iz dana u dan. I ona mene prijavi gazdi‘Ja se izvinjavam vaš konobar meni smeta’. I onda mene gazda upita šta to radim a ja mu kažem: ‘Pa šta, sviđa mi se, lijepa je djevojka.’ On meni kaže: ‘Pa ona dođe s momkom ovdje.’ ‘Pa kakve veze to ima, prebiću joj momka’“, opisao je Elvir sa čim se suočio u želji da osvoji Natašu.
Nedugo nakon toga, Nataša je nazvala na telefon Elvira sa nepoznatog broja i tako su ostvarili dublji kontakt. Za momka kojeg je spominjao Elvirov gazda, Nataša je rekla da je riječ o njenom trogodišnjem sinu Borisu.
,,Ja sam išla na kurs njemačkog i on se uvijek nudio da čuva Borisa. On je njemu kupovao one Burago autiće, pravio mu balone od helijuma i svašta nešto“, kazala je Nataša, istaknuvši da ju je kod Elvira najviše privukla duhovitost, spontanost i fin odnos prema njenom djetetu.
Elvir je bio bez nekih predrasuda, nije mu smetalo što Boris nije došao iz njihovog braka, pojasnila je Nataša, dodavši da su „prije svega, njih dvojica kliknu a onda mama nakon toga“.
Nakon devet mjeseci veze, Elvir i Nataša su se vjenčali.
,,Ona je jedan dan radila prvu smjenu na poslu i ja sam došao i rekao joj: ‘Hoćeš ti kući ili ćeš sa mnom?’. Mama joj bila ljuta baš zbog toga“, kazao je Elvir.
Ipak, početak njihovog romantičnog odnosa nije bio lagan te su se susretali s brojnim preprekama. Roditelji sa obje strane nisu bili za njihovu vezu jer su bili različite vjere ali i zbog toga što je Nataša imala Borisa. Međutim, oni su bez podrške roditelja zajedno krenuli kroz život, uzeli stan pod kiriju i živjeli od konobarske i plaće medicinske sestre.
„Sve smo sami stekli, bez ičije pomoći“, kazala je Nataša, naglasivši da su kasnije dobili podršku roditelja i često njen svekar kaže da mu je najdraža snaha iako ima još dvije koje su iste vjere kao i on, muslimani.
Muža Nataša opisuje kao snalažljivog, duhovitog, iskrenog, temperamentnog i punog ljubavi, a gotovo iste epitete ima i on za svoju suprugu.
Prije pet godina, Nataša je prolazila kroz težak životni period, kada su joj Elvir i djeca bili najveća podrška. „Ja sam htio obrijati glavu jer je i ona bila skroz ćelava. Da sam mogao i kćerku bih ošišao, samo da njoj damo utjehu i podršku. Bili su nam čak rekli da možda neće ostati živa“, opisao je Elvir.
Međutim, i taj teret bolesti porodica Čelebić je uspješno prebrodila.
Vjerska opredjeljenja nisu smetnja
Nataši drugačija vjerska opredijeljenost njenog muža nisu smetala jer pojašnjava da je odrasla u kući gdje je na zidu visila Titova slika, a njena mama je i danas negdje ima.
„On da je meni rekao da se zove bilo kako, Muhamed ili Obren ili Darko ili Dario..meni to nije predstavljalo ništa“, kazala je Nataša, a Elvir na to sa smješkom dodaje: „Ona bi možda voljela da sam ja Obren (smijeh)“, i naglašava da se šali.
Nataša odgovara: „Da sam htjela Obrena, išla bih u Beograd. Tako da, to mi stvarno nije predstavljalo ništa. Ispočetka čak ni imena nismo znali jedno drugom nego smo se eto tako privlačili. Bila je tu neka ljubav. Ljubav na prvi pogled. Baš neka obostrana privlačnost“.
Na negativne komentare oko njihove veze bili su izloženi i od prijatelja.
,,Imam dosta prijatelja koji su normalno u braku iste vjere ali im ne uspijeva brak nikako i danas dan. Rastaju se i svašta. Ja bih svima poželio svoj brak u životu. Nisam nikad pomislio da bih se rastao“, naveo je Elvir.
Naziv „miješani brak“, kako ih često nazivaju nimalo ih ne vrijeđa jer ljudi do čijeg mišljenja im je stalo su na njihovoj strani. „Mislim da više uspijevaju brakovi koji imaju prepreke. Imamo prijatelje iz miješovitih brakova koji divno žive godinama i s kojima se mi družimo. Ne smeta im to, neka ih zovu mješvotim brakovima. Na kraju krajeva svi su mješoviti na neki način“, kazala je Nataša.
Elvir pojašnjava da možda oni na to drugačije gledaju jer su odrasli u gradu, a njihove „razlike“ su djeci prirodno  objasnili.
,,Naš brak je tako funkcionisao pod tom nekom sretnom zvijezdom bez nekih predrasuda pa su tako i njih dvoje rasli. Ni jedno ni drugo dijete nije išlo na vjeronauku. Tu isto nije bilo nikakvih problema. Bila je u školi i islamska vjeronauka ali djeca nisu išla. Ja mislim da je vjera nešto što se uči u vjerskim objektima“, smatra Elvir.
Najveći praznici su dječiji rođendani
Kako su opisali, djeca im se ne izjašnjavaju po pitanju vjerskog opredijeljenja, tako da su im najveći praznici dječiji rođendani. ,,To su naši osnovni praznici. U našoj kući se poštuje i Bajram i Božić i Uskrs, i Ramazan. Moja svekrva kad posti za Ramazan, u ovoj kući se pravi iftar i slavi se Bajram. Moja mama kad obilježava Božić, Ena napravi kolačiće. Mi svake godine imamo jelku koja se kiti, tako da su i naša djeca tako rasla“, opisao je Elvir.
Nataši je, kako je istaknula, uvijek teško padalo kada je saznala da joj djeca sama sjede dok su druga djeca išla na vjeronauk. Boris je umjesto vjeronauka išao na njemački jezik, a Ena je sjedila ispred škole s kolegom dok nisu uveli predmet Kultura i zajednica.
Nataša smatra da im je kao paru bilo teže jer su prohodali nakon rata u Bosni i Hercegovini. Ali i bez obzira na sve poteškoće, ona tajnu uspjeha braka vidi u ljubavi, uzajamnoj podršci i poštovanju, a mladima poručuje da najviše slušaju svoje srce.
,,Treba se boriti za ono u šta vjerujete. Ja da nisam vjerovala da mogu opstati sa svojim mužem u braku vjerovatno mi ne bismo ni opstali. Ja da ne vjerujem da će moj Boris, i sutra moja Ena, učiniti nešto dobro za ovu državu mi bi se vjerovatno odselili odavde. To je najlakše, spakovati kofere i otići“, poručila je Nataša.

author: Kristina Gadže


text:
Susreti nakon 30 godina: Prelijepa Bosna sa prijateljskim ljudima | Balkan Diskurs
Đuldina Kurtović
29. maja, 2023.
Hladno martovsko jutro 1993. godine zauvijek je obilježilo sudbinu djece iz mahale Srmać u Kladnju, kao i vojnika Ujedinjenih Nacija (UN-a), koji se sreću 30 godina kasnije, prisjećajući se osmijeha na licima zbog slatkiša i igračaka koje su dobili od vojnika UN-a, a ujedno zaključujući da daljina i vrijeme ne mogu razdvojiti prijateljstva sve dok su ona stvorena željom, poštovanjem, pažnjom i ljubavlju.
Jed, Mike, Ian i Charlie su četvorica bivših vojnika UN-a, koji su bili u misiji 1992. i 1993. godine u Bosni i Hercegovini i dostavljali humanitarnu pomoć. Jed i Charlie žive u Sjevernoj Irskoj, dok su Mike i Ian u Škotskoj. Nakon 30 godina, u periodu od 14. do 21. aprila 2023., ponovno dolaze u Bosnu i Hercegovinu. O njihovom povratku, sjećanjima od kojih su neka lijepa a druga jako potresna, ali i sadašnjim pogledima na Bosnu i Hercegovinu razgovarala je nekadašnja djevojčica iz mahale Srmać – Đuldina Kurtović.
„Dobra uspomena je bila kada smo dovezli izbjeglice iz Tuzle, a donijeli odjeću i hranu u bolnici. Također, što smo se sastajali s velikom grupom djece iz Kladnja koja su tražili „bon bons“ i čokoladu i upoznali mamu, Dinu i tebe. Vi kao porodica, znam da niste imali mnogo, ali ste podijelili hranu i kafu sa nama. Sjećam se da sam mljeo kafu nekoliko puta“, kazao je Charlie, prisjećajući se dobrih trenutaka iz misije u BiH.
Njegov kolega Jed ističe da je stekao sjajne prijatelje koje može nazvati svojom porodicom i osjeća se dobrodošao kad dođe u posjetu. „Kladanj je za mene posebno mjesto. To je prvo mjesto na kojem smo se svi osjećali tako dobrodošli. Patrolirali bismo od Tuzle do Kladnja samo da vidimo djecu i pijemo bosansku kafu sa Dinom, Fahirom i porodicom. Gdje god da smo otišli u Kladnju, ljudi bi stajali da popričaju i pozdrave nas“, dodao je Jed.
Dobra uspomena za Iana je bila boravak u Tuzli i upoznavanje Đuldine i djece, gledanje osmijeha i kako se igraju, čak i u nadrealnom okruženju. Uz to, bilo mu je zanimljivo provoditi vrijeme sa Francuskom Legijom i Egipatskom vojskom jer je bio mlad i to je bila njegova prva operativna turneja izvan Sjeverne Irske. I Mike ima dobre uspomene na Kladanj.
Tokom posjeta ovom bosansko-hercegovačkom gradiću, bivši UN-ovi vojnici su razgovarali sa prijateljima Selmom, Fahirom, Đuldinom, Zikretom, Dinom, Šerifom i mnogim drugima. Uživali su u ukusnoj tradicionalnoj bosanskoj hrani i kako ističu „dobrom društvu“. Obišli su i srednju školu u Kladnju za koju je Jed prije nekoliko godina dao donaciju. Bili su fascinirani znanjem engleskog jezika, posebno učenice Lamije, koja im je pomagala u prevodu.
Osim Kladnja, bivši vojnici UN-a obišli su i Vitez, gdje su odali počast žrtvama u selu Ahmići i položili vijenac od maka. „Nekoliko suza je proliveno i osjetio sam da mi se teret koji nosim 30 godina skinuo sa ramena“, kazao je Mike.
Uvijek mi je bila namjera da posjetim Ahmiće na 30-u godišnjicu masakra, kazao je Jed, dodavši da je pozvao i članove svog tima da dođu zajedno s njima, a kojima je trebalo manje od pet minuta da pristanu.
Na upit po čemu pamti Bosnu i Hercegovinu iz ratnog perioda, odgovorio je Ian: „Stigli smo zimi i snijegom prikriveni krivudavi putevi su mi najviše ostali u mislima. Sjećam se tri glavna vremenska perioda podijeljena između Viteza, Tuzle i Sarajeva. Tvoje mame kuća i sva djeca su moje najistaknutije sjećanje na naše vrijeme u Tuzli“.
S druge strane Mike ističe da ima loša sjećanja na period prije 30 godina jer je tada tek rat bio počeo i bilo je mnogo neizvjesnosti kako će rat napredovati. „To je uticalo na moje mentalno zdravlje. Ahmići kao glavni uzrok“, dodao je Mike.
Charlie je pojasnio da je bio na mnogo mjesta u 24 godine koliko je bio u misijama ali da je najgore mjesto koje je vidio selo Ahmići.
Prema sudskim presudama, u selu Ahmići kod Viteza su pripadnici Hrvatskog vijeća obrane (HVO-a) 16. aprila 1993. počinili ratni zločin kada je ubijeno 116 Bošnjaka, a njihovi domovi, kao i džamija su bili razrušeni.
„Bosnu pamtim kao prelijepu zemlju sa veoma prijateljskim ljudima. Imajući na umu da smo mi najvjerovatnije bili prvi zapadnjaci koje su većina vidjeli ili razgovarali. Srce je paralo vidjeti takvo nasilje prema komšijama i prijateljima. Bila je to tragedija što se zemlja raspala na način na koji se to dogodilo. To me podsjetilo na moje vlastito djetinjstvo kada je Sjeverna Irska bila problematično mjesto“, kazao je Jed.
Bivši vojnici UN-a su posjetili i Sarajevo, u kojem su također boravili tokom svoje misije.
„Dobro je vidjeti ulaganje u Sarajevo i koliko se promijenilo. Tužno je vidjeti da se zemlja podijelila na dva entiteta (Federaciju Bosne i Hercegovine i Republiku Srpsku)“, kazao je Ian, ali i pojasnio da vrhunac posjete bez sumnje ne bi trebali biti gradovi, nego susret Đuldinom i drugim prijateljima i vidjeti ih kao odraslae ljude.
Charlie se sviđa pogled sa vrha brda na Sarajevo. „Na Zmajevcu u kafiću je divna hrana a isto tako i u starom gradu, ne mogu da se sjetim imena restorana gdje sam dobio začinjenu kobasicu koja je baš bila ukusna… Zemlja ima divan pejzaž poput Alpa i rado bih došao u posjetu još jednom“, kazao je Charlie.
Bilo je lijepo vidjeti djecu s kojom smo se sprijateljili,dodao je Mike, opisujući da su ta nekadašnja djeca sad odrasla i imaju svoju djecu. „Najljepše vrijeme bilo mi je u Kladnju sa starim i novim prijateljima. Tako mi je drago što sam ponovo došao posjetiti Bosnu. Osjećam olakšanje u sebi i želio bih da sam se vratio godinama ranije“, pojasnio je Mike, dodavši da će definitivno uskoro u ponovnu posjetu Bosni i Hercegovini.
Bosna i Hercegovina je prelijepa zemlja sa toplim ljudima, smatra Jed. „Za vrijeme našeg boravka u Kladnju obišli smo toliko ljudi i kuća. Ukazano nam gostoprimstvo je bilo prvoklasno. Hrana nevjerovatna. Moj trajni utisak nakon 30 godina je investicija u Sarajevo. Prekrasne moderne visoke zgrade sa uredima je dokaz da je Bosna otvorena za poslovanje. Međutim, to pokazuje i da grad brzo raste sa mogućnostima za mlade ljude“, pojasnio je Jed.
Prema njegovim riječima, napredak ima efekta i na male gradove poput Kladnja. „Vrlo malo posla ili mogućnosti pa se mladi sele u grad. Skoro isto kao i svako moderno društvo“, dodao je Jed.
Nakon razgovora sa bivšim pripadnicima UN-a, autorica ovog članka, Đuldina Kurtović, navela je da joj je u mislima samo jedno, citat Meže Selimovića, poznatog bosanskohercegovačkog pisca i mislioca: „Cijenim nova prijateljstva, to su ljubav koja nam je uvijek potrebna, ali stara prijateljstva su više od ljubavi, jer su dio nas samih“.

author: Đuldina Kurtović


text:
Putevi prema kulturi mira sa Velmom Šarić i Tatjanom Milovanović | Balkan Diskurs
Maarten Van Alstein
31. maja, 2023.
Centar za postkonfliktna istraživanja je nevladina organizacija za izgradnju mira i istraživački centar sa sjedištem u Sarajevu, Bosna i Hercegovina.
Istraživač Maarten Van Alstein uputio se u potragu za alternativnim pristupom u dijalogu o miru s Velmom Šarić i Tatjanom Milovanović, osnivačicom i programskom direktoricom CPI-a koji se bavi kulturom mira i prevencijom sukoba na Zapadnom Balkanu.
Možete li nam reći nešto više o Vašoj organizaciji?
Velma Šarić: Bila sam tinejdžerka kada je počeo rat. To je vjerojatno jedini razlog zašto sam se počela baviti izgradnjom mira. Podjele su još uvijek prisutne u Bosni. Ne postoji, primjerice, jedan zajednički historijski narativ o ratu – postoje tri različita. Između 25.000 i 50.000 žena je seksualno zlostavljano ili silovano tokom rata. Sarajevo je doživjelo najdužu opsadu u modernoj historiji ratovanja. Samo u Sarajevu ubijeno je više od 1.600 djece. Još uvijek se nosimo s posljedicama genocida u Srebrenici. Tranzicijska pravda i postkonfliktna obnova su spore. Mi smo zemlja u srcu Evrope, ali još uvijek imamo fenomen segregacije u obrazovanju, sa sistemom „dvije škole pod jednim krovom“. Djeca fizički idu u istu zgradu, ali poučavaju ih po potpuno različitim nastavnim planovima i programima. U tom kontekstu pokušavamo pronaći inovativne pristupe za uključivanje mladih u razgovore o izgradnji mira. Jedna od tih metoda je Balkan Diskurs, pan-etnička platforma za mlade gdje mladima pružamo besplatan prostor da se njihov glas čuje.
Tatjana Milovanović: Koristimo se multimedijom i kreativnom umjetnošću, ali također se fokusiramo na istraživanje i praćenje područja izgradnje mira u regiji. Primarna ciljna publika mnogih naših programa su mladi ljudi, ali također puno radimo sa preživjelima i žrtvama rata i genocida u Bosni. Cilj nam je osnažiti ih da ispričaju svoje priče i pomoći im u svakodnevnom životu i borbi za njihova prava, a ujedno dokumentovati njihove priče o preživljavanju.
U postkonfliktnom društvu, nakon proživljenog seksualnog nasilja i genocida, sjećanja su vrlo bolna i gorka. Na svojoj web stranici kažete da ste posvećeni njegovanju kulture mira. Što Vama to znači?
Tatjana Milovanović: U našem radu s mladima pitamo ih šta njima predstavlja mir. To je tako velik pojam. U isto vrijeme, vrlo je praktičan. U Jugoslaviji su ljudi živjeli mirno. Obični ljudi nisu očekivali da će doći do rata. Zatim su nakon rata gurnuti u ovaj vrlo zapadnjački način razmišljanja, uključujući velike pojmove kao što su “demokratija” i “civilno društvo”, “izgradnja mira” i “tranzicijska pravda”. Mnogi su ljudi razmišljali o miru u smislu završetka borbi. Ono što sada pokušavamo učiniti je natjerati mlade ljude da razmišljaju o miru i u pozitivnom smislu, kako individualnom tako i zajedničkom. Prva dimenzija je vrlo subjektivna. To je osjećaj sigurnosti u vlastitoj zajednici, osjećaj sigurnosti vlastitog identiteta u zajednici. U isto vrijeme, pozdravljamo raznolikost ove zemlje. To je naša vizija: vidjeti različitost kao nešto što treba slaviti, dok je na individualnom nivou važno osjećati se sigurno u vlastitoj zajednici.
Velma Šarić: S historijskog aspekta, a imajući u vidu da je Daytonski mirovni sporazum zapravo Ustav BiH, rat nije stao zbog dogovora među ljudima, već zbog vojne intervencije i velike međunarodne diplomacije. U zemlji podijeljenoj na deset kantona i političkih distrikta sa 186 ministarstava, nastojimo podsjetiti ljude na nužnost njegovanja mira. Mnogi mladi ljudi nemaju iskustvo osjećaja pripadnosti zemlji. Ne osjećaju da je političarima stalo do njihove budućnosti, njihovog obrazovanja, njihove dobrobiti. Dakle, njegovanje kulture mira uključuje podsjećanje mladih ljudi da je mir više od pukog odsustva rata – da se radi i o slavljenju različitosti koje imamo u zemlji s različitim etničkim i vjerskim grupama. O toj kulturi mira uvijek trebamo govoriti i njegovati jer je ona iznimno potrebna. Pogotovo sada s ratom u Ukrajini i onome čemu svjedočimo u Evropi, Bosna i Balkan trebaju biti stalni podsjetnik na posljedice koje rat nosi.
Ne znamo kada će rat u Ukrajini završiti, ali što, po vašem mišljenju, možemo naučiti od Bosne i Hercegovine u smislu kako jedno postkonfliktno društvo može izgraditi kulturu mira?
Tatjana Milovanović: Mislim da bi Ukrajina i ljudi u regiji također mogli naučiti iz naših iskustava sada, dok rat još uvijek bjesni. Imali smo već nekoliko razgovora s ukrajinskim aktivistima, posebice lidericama, o tome. Prvo smo razgovarali o važnosti dokumentovanja rata. U Bosni se to pokazalo nevjerovatno vrijednim za kasnije sudske procese i suđenja za ratne zločine. Na primjer, važno je sada razmišljati o tome kako ćemo u budućnosti moći dokazati identitet nestalih osoba. Međunarodna komisija za nestale osobe osnovana je zbog rata u Bosni i postoji dosta tehničkog i praktičnog znanja koje se, nažalost, sada može implementirati u Ukrajini. Kada je riječ o mirovnom sporazumu i postkonfliktnom razdoblju, mnogi ljudi u Bosni smatraju da je Daytonski sporazum bio iznuđeni sporazum koji je ostavio mnogo nedovršenog posla. Pravi posao zapravo počinje nakon potpisivanja mirovnog sporazuma. Budući da naša država nije imala dovoljnu podršku da pomogne ljudima, u Bosni i dalje ima mnogo ljudi koji pate od posljedica rata, posebno žena koje su preživjele seksualno nasilje i silovanje. Mislim da je svega nekoliko hiljada njih zapravo govorilo o svojim iskustvima. Mislim da im kolektivno, kao društvo, nismo uspjeli dati odgovarajuću naknadu, odgovarajuću psihosocijalnu podršku i odgovarajuću podršku mentalnom zdravlju, što je sve veoma potrebno. Također, mnogi ljudi koji su proživjeli opsadu Sarajeva nisu dobili podršku nakon rata. Čak i 30 godina kasnije, veliki broj ljudi još uvijek je pod uticajem svojih ratnih iskustava. Očito je da su transgeneracijskom traumom pogođena i njihova djeca.
Nakon bilo kojeg sukoba ili rata izgradnja mira tako je dugotrajan proces. Potrebna su desetljeća da se stvarno ozdravi. Nema izlaska iz toga za godinu ili dvije. Ustvari, ne postoji način da se izađe iz toga. Društvo će se neprestano morati suočavati i ponovno suočavati s nasilnom prošlošću. To je definitivno lekcija koju smo naučili.
Velma Šarić: Želim spomenuti nešto što međunarodna zajednica već radi upravo u ovom trenutku, a to je razumijevanje da Ukrajini sada treba vojna pomoć. Sretni smo što vidimo da se ne bore s embargom na oružje kao što smo mi morali činiti. Drugo važno pitanje je lokalno vlasništvo. Važno je da međunarodna zajednica sluša lokalno stanovništvo i lokalne organizacije civilnog društva.
Što se tiče procesa pomirenja, u Bosni smo naučili da smo izgubili godine neposredno nakon mirovnog sporazuma. Ljudi su bili umorni od rata i to je uticalo na njihovu spremnost da stvarno grade mir. Naučio nas je vrlo važnu lekciju: prve korake u izgradnji kulture mira treba pomno pratiti i ocjenjivati na održiv način. Taj period smo, nažalost, preskočili. Prebrzo smo krenuli prema evropskim integracijama i NATO procesima. To još uvijek stvara dosta problema u pogledu suočavanja s prošlošću i tranzicijske pravde.
Što međunarodna zajednica i regija poput Flandrije mogu učiniti da pomognu u tim naporima?
Velma Šarić: Što se tiče konkretnih načina na koje regija poput Flandrije može pomoći, čvrsto vjerujem u jačanje odgovornosti lokalnih vlasti i pokušaj da ih se vodi prema evropskim vrijednostima i procesima demokratije i ljudskih prava. Važni su i projekti koji povećavaju pozornost prema pravima manjina – poput romske i židovske zajednice te ljudi u mješovitim brakovima. Također moramo ulagati u izgradnju ekonomskog kapaciteta i u društvene projekte koji okupljaju ljude. Ako se ljudi mogu brinuti za svoje porodice i pružiti priliku svojoj djeci, onda je tu i mogućnost za dogovor.
Ovaj članak prvobitno je objavljen u izvještaju “Razgovori u vremenu neizvjesnosti” Flamanskog instituta za mir 2022. godine.

author: Maarten Van Alstein


text:
Organizacije mladih stvaraju kadar spreman za zaposlenje | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
2. juna, 2023.
Organizacije mladih kroz razne projekte koje uključuju sportske, zabavne, kulturne, ali i edukativne aktivnosti nastoje potaknuti volonterizam, ali i zapošljavanje mladih u lokalnim zajednicama.
Među tim organizacijama je Omladinski klub „Pod istim suncem“, kao i Udruženje „Most“ koje djeluju na području Jablanice i Gradiške, a zajednička im je brojnost volontera, članova i aktivista, kao i veliki broj aktivnosti koje rade.
Haris Halilhodžić, predsjednik Omladinskog kluba „Pod istim suncem“, kazao je da imaju veliki spektar aktivnosti i usluga koje su uglavnom vezane za djecu i mlade, od kojih su neke sportske, kulturne, zabavne, ali i edukativne.
„Bitna stvar kojom se naša organizacija bavi jeste zagovaranje za rješenje pojedinih problema u zajednici, gdje spada i zapošljavanje mladih osoba. Mlade u aktivnosti uključujemo većinom kao korisnike pojedinih naših projekata“, kazao je Halilhodžić, naglasivši da imaju stalnu grupu volontera.
Udruženje „Most“ ima za cilj promoviranje osobnog i profesionalnog razvoja, kao i sudjelovanje u zajednici kroz širok spektar programa i aktivnosti, a jedan od njihovih prioriteta je neformalno obrazovanje kroz pružanje besplatnih kurseva engleskog i talijanskog jezika. Najviše rade sa mladima u dobi od 15 do 30 godina starosti.
Arianna Previtera, aktivna članica i volonterica Udruženja „Most“ navela je da je u posljednje vrijeme dosta aktivnosti posvećeno poboljšanju stanja nezaposlenosti mladih na području Gradiške. Volonteri koji su često aktivni, dodala je, dobili su priliku povremenih plaćenih angažmana.
Da bi potakli mlade, imaju i radionice za pisanje biografije i strategije traženja posla, ali i tečajeve 3D tiskanja. Uz to, često organizuju ekološke aktivnosti kako bi Gradišku održali čistom, a povezani su sa „Zelenom mrežom“, nacionalnom organizacijom posvećenom promovisanju ekoloških aktivnosti, borbi protiv klimatskih promjena i pružanju obrazovanja o očuvanju okoliša.
Anastasija Katić, članica Udruženje „Most“ navela je i da organiziraju i kulturne aktivnosti u suradnji s lokalnim muzejom i bibliotekom. „Ove aktivnosti mogu uključivati radionice koje su osmišljene kako bi se promovisala lokalna istorija i baština, kao i pružanje prilika za članove zajednice da se povežu i uključe jedni s drugima“, dodala je Katić, naglasivši da Udruženje nudi raznolik spektar programa i aktivnosti koji su osmišljeni da zadovolje potrebe i interese njihove zajednice.
Pozvala je mlade da se pridruže aktivnostima Udruženja i tako steknu vrijedno iskustvo u planiranju događaja i pomaganju zajednici.
Prema podacima Službe za zapošljavanje Hercegovačko-neretvanske županije/kantona, nezaposlenih mladih sa područja Jablanice je približno 37 posto. Kao razlog, Halilhodžić iz Omladinskog fonda „Pod istim suncem“, pronalazi u nerazvijenoj privredi, ali i neefikasnosti politika i mjera koje se odnose na zapošljavanje mladih.
„Nažalost uslijed ovakvog stanja mladi, koji bi trebali i sami da budu u BiH budući poslodavci, odlaze u uređene zemlje gdje traže rješenje ovoga problema. BiH polako postaje zemlja sa sve starijom radnom snagom i mladima koji ostaju ali koji nemaju inicijative za samozapošljavanje odnosno pokretanje vlastitih biznisa“, smatra Halilhodžić.
Kada su u pitanju mladi koji su bili uključeni u rad Udruženja „Most“, Katić je navela da su imali prilike i raditi za njih.
,,Mnoge organizacije vrše projekte na temu zapošljivosti mladih i ostanku mladih u BiH. Održavanje edukacije i treninga koje se vrše naročito u ruralnijim predjelima su od visokog značaja za društvo. Već sad takvih inicijativa ima širom Bosne i Hercegovine. Broj bi mogao biti veći, ali nevladine organizacije već sad rade jako dobar posao po pitanju toga“, kazala je Katić.
Ono što predstavlja problem kada je u pitanju zapošljavanje mladih, kako navode u Udruženju „Most“, je nepostojanje kvalitetnih prilika na otvorenim radnim mjestima, minimalci, neplaćeni prekovremeni sati, kašnjenje plaća, loši odnosi u timu i radni vikendi, koje su samo neke od stvari koje trenutno tržište rada čini jako lošim u BiH.
„Utvrđivanjem jasnijih zakona i poštovanje istih od strane kako državnog tako i privatnog sektora je ključ. Ako je radnik motivisan i zadovoljan, njegov rad je kvalitetniji i produktivniji. Tako da poslodavci bi trebali da obrate više pažnje ka zadovoljstvu njegovih radnika“, poručili su iz Udruženja „Most“.
Halilhodžić rješenje nezaposlenosti vidi u unaprjeđenju obrazovanja i promjeni politika što podrazumijeva veće privlačenje investitora, pogodovanje domaćih poslodavaca u zapošljavanju mladih i podršci mladima da pokrenu vlastite biznise.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.


text:
Muzej o svakodnevnom životu Sarajki i Sarajlija tokom opsade | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
5. juna, 2023.
Povodom 31. godišnjice od početka opsade Sarajeva, najduže opsade u modernoj historiji, otvoren je muzej “Život u Sarajevu pod opsadom 1992-1995”, koji na autentičan način pokazuje svakodnevni život građanki i građana Sarajeva koji su bili izloženi teroru u sklopu kampanje granatiranja i snajperskog djelovanja tadašnjih srpskih vojnih, političkih i drugih struktura.
Muzej “Život u Sarajevu pod opsadom 1992-1995” nastao je iz potrebe da se više govori o životu ljudi u ratnom Sarajevu, a nalazi se u ulici Jelića br. 3, u neposrednoj blizini katedrale Srca Isusova.
Alen Leko, upravnik Muzeja “Život u Sarajevu pod opsadom 1992-1995”, kazao je da je cilj bio obraditi sve segmente života i osnovne aktivnosti građana s kojima su se suočavali kako bi preživjeli.
„Postavka obrađuje teme sarajevskog tunela spasa, pohađanje nastave tokom rata, život u skloništima, rad vatrogasne službe, tramvaja, razmjenu robe, pijace na kojima se ista odvijala, odlazak po vodu, rad pogrebnog društva, bolnice u ratu…“, kazao je Leko.
Pojasnio je da glavni dio postavke govori o pojedinačnim tragedijama ljudi, njihovim svakodnevnim iskustvima u gradu pod opsadom. Među njima je i priča Azema Sućeske, koji je Muzeju poklonio kameru kojom je snimao opsadu, a koja je pogođena gelerom i tako mu spasila život.
Muzejski eksponati su najvećim dijelom lični predmeti preživjelih, koje su pronalazili na različite načine i na raznim mjestima.
,,Do eksponata se dolazilo na razne načine. Uspostavljeni su kontakti s ljudima koji su bili dio nabrojanih tema. Dalje, s ljudima iz komšiluka, trgovina, pijaca, restorana. Zatim bi oni dolazili sa svojom pričom i sačuvanim predmetima iz ratnog perioda“, objasnio je Leko.
Opsada Sarajeva je započela barikadama, kontrolnim punktovima, zauzimanjem strateških objekata, vojne opreme, blokiranjem međunarodnog aerodroma od strane Jugoslovenske narodne armije (JNA), zauzimanjem zapadnih i sjevernih predgrađa Sarajeva, napadima na Centar za obrazovanje kadrova Ministarstva unutrašnjih poslova Republike BiH na Vracama, centralni tramvajski depo i područje Starog Grada.
Opsada Sarajeva počela je 5. aprila 1992. godine, a okončana je 29. februara 1996. godine.
„Optužba navodi da je opsada Sarajeva, da upotrijebimo izraz koji se ustalio, toliko zloglasna epizoda sukoba u bivšoj Jugoslaviji da nešto slično nije u evropskoj povijesti zapamćeno od vremena Drugog svjetskog rata. Nijednom od tada nije neka profesionalna vojska bez predaha vodila kampanju takve siline protiv civilnog stanovništva nekog evropskog grada dovodeći ga u stanje oskudice koje podsjeća na Srednji vijek i neprestanog straha od smrti“, navodi se u uvodu presude Pretresnog vijeća tužilac protiv Stanislava Galića, komandanta Sarajevsko-romanijskog korpusa (SRK) koji je osuđen na doživotni zatvor.
Prema presudama, politički vrh i srpske snage, najprije SRK, sproveli su kampanju namjernog granatiranja i snajperskog djelovanja s primarnom svrhom širenja terora i teroriziranja građana Sarajeva, a što je za posljedicu imalo na hiljade ubijenih muškaraca i žena svih starosnih dobi, uključujući djecu, ranjavanje i sakaćenje hiljada ljudi, a za sve Sarajlije duboke i neizlječive traume i duševne ožiljke.
Opsada je trajala 1.424 dana, a život pod opsadom je nastavio da ide dalje. O opsadi Sarajeva pisane su knjige, snimani filmovi, otvarane fotografske izložbe – kroz razne medije danas se predstavlja život pod opsadom.
Jedinstven uvid u živote Sarajlija tokom 1.425 dana opsade pruža Muzej “Život u Sarajevu pod opsadom 1992-1995”, koji je jedan od tri muzeja u okviru Bosanskih muzeja sjećanja. Uz Muzej opsade, imaju Muzej genocida u Sarajevu i Mostaru.
Muzej opsade ima izuzetan značaj za kulturu sjećanja, upravo zahvaljujući ličnim svjedočanstvima jer sjećanje vremenom blijedi, htjeli mi ili ne.
,,Značaj muzeja u memorijalizaciji je izuzetan, obzirom da obrađuje sve segmente života pod opsadom, čime čuva sjećanje na taj period. Govori o pogubnosti rata i svom zlu koje predstavlja rat“, objašnjava Leko, dodavši da Muzej služi kao podsjetnik da se ovakve stvari nigdje i nikada ne bi smjele dešavati.


text:
Ponovna vizija mira u Briselu: „Ne čekajte da dođe do problema“ | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
8. juna, 2023.
Mladi današnjice su budućnost i njima treba mirna budućnost. Mi moramo imati obrazovane mlade i zbog toga je bitno osigurati sigurno okruženje kako bi mogli razgovarati o kontraverznim temama, istaknuto je na dvodnevnoj međunarodnoj konferenciji o ponovnoj viziji mira 2023, #Reimagining Peace 2023.
Konferencija je održana 8. i 9. maja ove godine pod nazivom „Ponovna vizija mira: Nove istraživačke agende u doba sukoba“ u Flamanskom parlamentu u Briselu, a organizatori su bili Flamanski mirovni institut, Centar za postkonfliktna istraživanja, Tampere mirovni istraživački centar, Mirovni istraživački centar Prag i Mirovni istraživački centar Oslo.
Na konferenciji je prisustvovalo oko 150 istraživača, profesora, studenata, predstavnika nevladinih institucija, aktivista i drugih koji u fokusu svog rada imaju održivi mir, mlade, obrazovanje, ženska mirovna istraživanja, sigurnost i klimu.
Nail Duquet, direktor Flamanskog mirovnog instituta, je kazao da je cilj konferencije da se fascilira umrežavanje i razmjena informacija između različitih aktera na polju mirovnog istraživanja.
„Nadamo se da će konferencija iznjedriti nove ideje i ponuditi uvid u raznolikost pristupa mirovnom istraživanju“, naveo je Duquet.
Nakon uvodnih riječi i otvaranja konferencije, održana su četiri panela, od kojih su po dva održavana istovremeno pa su učesnici imali priliku da ovisno od svog interesovanja izaberu na kojem žele da učestvuju.  Panelisti su govorili o mirovnom istraživanju u konfliktnom periodu, lokalnom miru, klimi i mirovnom istraživanju iz feminističke perspektive, te o proliferaciji i razoružanju.
Panel pod nazivom „Globalna kriza – lokalni mir“ moderirala je Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, govoreći o izgradnji mira u Bosni i Hercegovini. Ona je naglasila da su još uvijek prisutni napori usmjereni ka memorijalizaciji i obično su vrlo javni, ali rijetko su „koordinirani između različitih sektora vlade, civilnog društva, lokalnih zajednica i unutar različitih etničkih i vjerskih skupina“.
„Nismo se uspjeli odmaknuti od jednostranog prikaza historije i narativa koji izazivaju podjele u školama, uključujući i fizičku sagregaciju koju „njeguje“ sistem a pod nazivom dvije škole pod jednim krovom“, kazala je Šarić.
Maarten Van Alstein, viši saradnik na Flamanskom mirovnom institutu, govorio je o izazovima mirovnog obrazovanja, naglasivši da kontraverze i društveni sukobi su neizbježni u demokratskom društvu. Teret učenja o prošlosti, prema njegovim riječima je na cijeloj školi.
„Ne čekajte da dođe do problema, počnite raditi na njemu prije. I nastavnici i učenici u učionice donose svoje perspektive o nekom događaju i iz svojih respektivnih pozicija, počinju dijalog jedni s drugima. I način kako će voditi taj dijalog zavisi od čitave škole“, kazao je Van Alstein.
Na  panelu „Globalna kriza – lokalni mir“ naglašeno je da postoje dva aspekta koja pridonose obrazovnoj raspravi u učionici. Prvi je postavljanje procedura sigurnog čuvanja radi pripreme za bilo kakvo ponašanje bez poštovanja koje se može dogoditi, dok je drugi voditi raspravu, što znači imati razumijevanja za tuđu perspektivu i razumijevanje da samo zato što se jedna strana protivi općem mišljenju ne znači da je u redu mrziti.
Tiffany Fairey, profesorica na Kraljevskom koledžu u Londonu, istaknula je kako su fotografije vizuelno utjelovljenje autorove percepcije svijeta i nose veoma jaku poruku. Nadalje, slike su izvrstan obrazovni alat a ovisno o motivima autora, takvi vizuali mogu biti korišteni kao oružje odmazde i propagande mira ili pak mogu biti štit za odbranu mira i slobode.
Iako je svijet pun slika rata i sukoba, Fairey se zapitala kako izgleda slika mira, pokazujući fotografije iz magazina MIR, koji izrađuje i objavljuje Centar za postkonfliktna istraživanja.
Objasnila je da mir uglavnom zamišljamo kao ono što vidimo u sadašnjosti.
„Zamišljamo ga kroz prošlost, ali također gledamo i u budućnost i mislim da je uzbudljivo raditi s kreativnim metodama kao što je fotografija, jer nam ona omogućava da zamislimo mnogo više od onoga što u trenutku vidimo“, dodaje Fairey.
Marko Kljajić, kandidat za doktorski studij komparativnih politika i međunarodnih odnosa na UW-Madison i direktor jednog od programa Centra za postkonfliktna istraživanja, govorio je o pomirenju kao krajnjem cilju postkonfliktne obnove.
,,Iako je pojam prilično dvosmisleno definiran u literaturi, većina bi se složila da se odnosi na izgradnju ili ponovnu izgradnju društvenih odnosa temeljenih na povjerenju i koheziji“, kazao je Kljajić.
Prema riječima Kljajića, primjeri dokumentarnih priča o običnim herojima koje je uradio Centar za postkonfliktna istraživanja su jako bitni za jedno postkonfliktno društvo. Vrlo često su te osobe u prošlosti prolazile kroz poteškoće i kao rezultat razvile su dobok osjećaj odgovornosti prema drugoj osobi. Važno je, istaknuo je Kljajić, da su te osobe mogle smisleno povezati vlastito iskustvo patnje, kakvo god ono bilo, s onim drugim.
Govoreći o priznanju, on je kazao da može biti skup korak, koji ukazuje na nečiju predanost miru i pomirenju te zahtjeva određene moralne, ekonomske i političke ustupke kako bi se postigla dugoročna društvena kohezija.
„Priznavanje onoga što je počinjeno podrazumijeva normativno opredjeljenje da se prema drugima postupa s osnovnim dostojanstvom i da drugi imaju pravo na određena prava i slobode kao članovi zajedničke ljudske zajednice“, dodao je Kljajić.
O pitanjima da li je rat u Ukrajini promijenio način na koji percipiramo rat i mir, moramo li rekonstruisati našu sigurnu strukturu, vojnu strukturu, pa čak i ulogu NATO-a, odgovarala je profesorica emeritus Mary Koldor i direktorica programa Istraživanje konflikta u Školi ekonomije i političkih nauka u Londonu, nudeći smjernice kako da razmišljamo u vremenu konflikta.
Drugi dan konferencije, 9. maja, kada se obilježava i Dan Evrope, na interaktivnim panelima se govorilo o novim tehnologijama i kontroli oružja, izgradnji mira i šta je u svemu tome uloga Evrope. Konferencija je završila panelom s mladim istraživačima koji će ponuditi nova rješenja na polju mirovnog istraživanja.


text:
Škotske besjede u Sarajevu | Balkan Diskurs
Cameron MacBride
11. juna, 2023.
Bosna i Hercegovina i Škotska su dvije male države u svijetu sa puno različitosti ali Škoti koji borave u Sarajevu, smatraju da narode ovih država povezuje toplo gostoprimstvo prema strancima, mračniji humor ali i opušten pogled na život.
S proljećem na vratima, kafom u izobilju i suncem nad nama, sastao sam se s piscem Kevinom Sullivanom i fotografom Jimom Marshallom. Naša putovanja koja su nas dovela u Sarajevo značajno se razlikuju, ali naša zajednička domovina Škotska i kulturne veze koje nas povezuju su bile putokaz u našem razgovoru.
Budući da dolazimo iz nacije od samo pet i po miliona ljudi, često se čini malo vjerojatnim da ćete susresti Škote u inostranstvu. Ipak, nakon što sam se preselio u Sarajevo prije šest mjeseci, imao sam sreću (čistom slučajnošću i malim nesporazumom) saznati i za Kevina Sullivana, koji se preselio u Sarajevo davne 1992. godine, i za Jima Marshalla, koji je iz Glasgowa preselio u Sarajevo 1994. godine.
Moram reći da mnogi moji sunarodnjaci koji odluče napustiti ulice Glasgowa, Edinburgha, Aberdeena ili Invernessa, često završe s nevjerojatnim pričama koje mogu podijeliti po povratku – ako se ikad odluče suočiti s tmurnim škotskim vremenom. Kevin i Jim nisu iznimka. Ako ništa drugo, njihove priče idu iznad svega kako bi ilustrovali priču o Škotima u inostranstvu u kojoj se mi ‘mali ljudi’ često nalazimo.
Nakon razgovora o gotovo obaveznim temama škotskog čavrljanja – politici, nezavisnosti i nogometu – počinjemo govoriti o kulturnim vezama Škota i Bosanaca, koliko god one bile nevjerojatne ili skrivene. „Godine prije ljepote“, šaljivo započinje Jim, pozivajući Kevina da prvi krene na tu temu. Uskoro postaje očito da jedna karakteristika povezuje dvije nacije više nego bilo koja druga: naša zajednička ljubav prema crnom humoru.
Za mnoge koji nisu ni Škoti ni Bosanci, može se činiti prilično čudnim da poseban smisao za humor, posebno onaj koji se općenito vrti oko sumornijih aspekata života, služi kao tako moćna spona između ljudi dvije različite kulture. Ali za Bosnu i Hercegovinu, koja je pretrpjela toliko razaranja i zločina, i za Škotsku, koja je prošla goleme društvene, političke i kulturne promjene u posljednjih pola stoljeća, pa se često osjećaju zanemareno i na vanjskoj periferiji svijeta, ne treba čuditi da su naši ljudi prirodno zavoljeli mračniju, ali svejedno kreativnu stranu komedije.
Dijeleći ličnu anegdotu iz rata, u kojoj se bh. komandant šali o užasnom stanju bosanske vojske tokom opsade, Kevin naglašava da su čak i u najmračnijim trenucima ljudi mogli uljepšati svoju tmurnu situaciju: „Ono što nam je potrebno je zračna podrška, a onda on kaže, ah čekaj, upravo sam se sjetio da nemamo zračne snage.“ Usprkos svom užasu, ovo društvo neprestano pronalazi načine da se podsjeti da nikakvo granatiranje ili pucnjava ne može oduzeti njihovu ljudskost, njihovu kreativnu genijalnost ili njihov duh.
Njih dvoje nastavljaju razgovarati o sličnostima između života u Sarajevu i Glasgowu. Od snažne, skromne, radničke prirode gradova do bogatih kulturnih tapiserija koje prožimaju sve, od njihove arhitekture do hrane, muzike i umjetnosti, ali što je najvažnije, toplog gostoprimstva gradskih ljudi: „Gostoprimstvo i domaćinstvo ljudi je bilo vrlo slično kada sam ja došao ovdje…Sarajevo je bio izuzetno kulturan grad.“
Putevi koji su ih doveli u Sarajevo uveliko se razlikuju. Za Kevina je odlazak iz Glasgowa 1980. godine bio i lična i praktična odluka, tražeći bijeg od izbora Margaret Thatcher za premijerku. Radeći u Italiji, Singapuru i Japanu tokom 1980-ih, prije nego što se preselio u Bosnu 1992. godine, radio je različite poslove, uglavnom kao novinar koji je izvještavao o promjenama plima i oseka širom svijeta kako je Hladni rat završavao.
Za Jima je proces bio drugačiji. Pričajući o svojim aktivnostima prije dolaska u Bosnu i Hercegovinu, kazao je da je radio sa nevladinim organizacijama iz Edinburgha tako što je svake nedjelje volontirao u Leithu i pomagao pri utovaru kamiona koji su išli za Bosnu kao pomoć potrebitima. „Sigurno bih pomislio da je Škotska uradila i previše, usprkos činjenici da je geografski daleko ali to je bilo nepropocionalno“, kazao je Jim.
Ali kad mu se ukazala prilika da radi izravnije na terenu, on ju je iskoristio. „Nikada nisam bio izvan Britanskog otočja“, kazao je Jim, nastavljajući s osmijehom, „Mostar je 1994. bio prvo strano mjesto u kojem sam bio, pa sam jednostavno mislio da su sva strana mjesta takva“.  Za njega je to prvo putovanje izvan škotskih obala bilo ne samo šansa da direktno pomogne Bosancima, već je označilo i početak jedne avanture koja traje i danas. „Trebao sam biti tamo samo tri sedmice … ali na kraju je prošlo 30 godina“, dodao je Jim.
Iako su se obojica nevjerojatno dobro prilagodili životu u Bosni, uvijek postoje neki problemi s kojim ćete se suočiti u novoj sredini. „Nikad se nisam navikao na bosansku kahvu, sram me je reći“, šaljivo priznaje Kevin. „Kad sam došao ovamo, ljudi nisu mogli razumjeti ni riječ koju sam rekao“, priznaje Jim, što je svakako uobičajeno iskustvo s kojim se mogu poistovjetiti mnogi Škoti u inostranstvu.
Čak i kad odlaze u Škotsku, njih dvojica, primjećuju sve veće razlike među njima i stalno promjenjivu prirodu škotskog društva: „Osjećam se kao privilegirani posjetitelj jer razumijem naglasak i šale… osjećam iznutra, ali puno toga, moram pitati,“ primjećuje Kevin, govoreći o svom posljednjem putovanju kroz Glasgow. „Škotska je bila mnogo baroknija nego što je bila Bosna kad sam tek stigao, Bosanci su bili navikli susresti ljude iz različitih kultura, a Škoti jednostavno nisu,“ dodaje Jim.
Kevin i Jim su imali vrlo aktivnu ulogu u bosanskohercegovačkom društvu kroz rad u međunarodnim organizacijama tokom ali i nakon rata. Navode da su ih stalno ispitivali o Škotskoj i tražili da objasne „ovo, ono i sve drugo u vezi s njom“.
Bosna i Škotska su sigurno ostavile svoj trag u svijetu. Protežući se izvan jezičnih, kulturnih i geografskih razlika, dvije male države uspjele su povezati svoja dva naroda kroz najčešće poveznice: naše toplo gostoprimstvo prema strancima i prijateljima, sklonost mračnijem humoru i naš opušten pogled na život. Svakako ne nedostaje ni zajednička ljubav prema povremenom obilnom obroku. Kevin i Jim samo su jedna spona, ali vrlo važna, koja je nastala prije mnogo godina i koja cvjeta do danas.
Nekima možda nepoznati, Škoti već dugo igraju važnu ulogu u modernom bosanskohercegovačkom društvu. Trevor Gibson, humanitarni radnik tokom rata, bio je ključan u transportu zvijezde Iron Maidena Brucea Dickinsona kada je grupa održala koncert tokom opsade Sarajeva 1994. godine. Christine Witcutt, porijeklom iz gradića nedaleko od Glasgowa, dala je život pomažući ljudima tokom rata. Još uvijek možete pronaći škotski kulturni trag širom Sarajeva, posebno od Celtic Puba na Ferhadiji s brojnim Celtic F.C. bannerima i velikim snimcima dvorca Edinburgh; tu je i godišnja večera Burns Night, događaj koji organizuje Kaledonsko društvo Bosne i Hercegovine.
Želim se lično zahvaliti Jimu i Kevinu na njihovom vremenu, i što je najvažnije, njihovim pričama. Nadam se da će ovaj članak pomoći da se rasvijetli njihova bogata historija života u Bosni i Hercegovini, kao i lekcije koje su naučili tokom mnogih godina provedenih ovdje.

author: Cameron MacBride


text:
Mladi, novinarstvo i kreativni rad: Nove priče i mapiranje BiH | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
15. juna, 2023.
Više od 30 mladih iz različitih krajeva Bosne i Hercegovine (BiH) i svijeta, pohađalo je trening za dokumentarnu fotografiju i građansko novinarstvo, te radionicu o subjektivnom atlasu, čime su postali dopisnici Balkan Diskursa, multimedijalne platforme Centra za postkonfliktna istraživanja, ali i dio tima koji će izraditi prvi „Subjektivni atlas BiH“, kartografsku publikaciju, koja predstavlja gradove, zemlju i region iz više perspektiva.
Centar za postkonfliktna istraživanja je organizirao deveti trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa, a u sklopu kojeg je zajedno sa belgijskom organizacijom „Subjective Editions“ i uz podršku Newcastle Univerziteta, organizirana radionica o subjektivnom atlasu, koja kombinuje participativno akciono istraživanje sa metodama zasnovanim na umjetnosti u geohumanističkim naukama za implementaciju, analizu i procjenu napora koegsistencije i pomirenja u društvu.
„Ako nam je budućnost u rukama mladih koji su učestovali na radionici, onda je ona zaista sjajna. Postoji želja da kreiraju društvo koje ide van okvira etničkog, religijskog i geografskog identiteta“, kazala je Annelys de Vet, osnivačica i glavna urednica „Subjective Editions“.
Učesnici radionice o subjektivnom atlasu su snimali društvene i urbane pojave, crtali mape i dizajnirali alternative zastave BiH.
„Subjektivni atlas je odlična prilika da se na kreativan način predstavi neko mjesto, zemlja. Kroz individualan i subjektivan način (subjetivna iskustva) daje se atlasu život“, kazala je Đuldina Kurtović, istaknuvši da je subjektivni atlas idealna prilika da se uvide problemi, kritički osvrt na svakodnevnicu jednog podneblja i mjesta odakle su moguće promjene.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, kazala je da saradnja između Centra, „Subjective Editions“ i Newcastle Univerziteta izuzetna prilika za mlade, ali i građane da iz svoje perspektive sudjeluju u mapiranju gradova i mjesta u BiH. Pojasnila je da su subjektivni atlasi izrađeni za Brisel, Amsterdam, Meksiko, Luksemburg i tako dalje, a da saradnja Centra za postkonfliktna istraživanja i „Subjective Editions“ to sada omogućuje i za gradove i mjesta u BiH.
Subjektivni atlas BiH će biti objavljen naredne godine i predstavljen kako u BiH, tako i na međunarodnom nivou, na engleskom i lokalnim jezicima.
Kada je u pitanju trening Balkan Diskursa, Šarić je kazala da je ove godine održan deveti po redu trening omladinskih dopisnika, koji uče o dokumentarnoj fotografiji i građanskom novinarstvu, te da time postaju dio Balkan Diskurs mreže i pišu o različitim temama, među kojima su i tako zvani „obični heroji“, a kojima se predstavljaju pozitivne priče, odnosno moralna hrabrost, spašavanje i pomaganje između različitih etničkih pripadnosti.
„Trening Balkan Diskurs dopisnika je prošlo 180 mladih u proteklih devet godina“, kazala je Šarić, dodavši da trening o dokumentarnoj fotografiji je radio Paul Lowe, britanski fotograf, ratni reporter i član Savjetodavnog odbora Centra za postkonfliktna istraživanja, dok su radionicu o novinarstvu radili mladi novinari i urednici Balkan Diskursa.
Lowe je podijelio svoje fotografsko iskustvo s učesnicima radionice Balkan Diskursa i potaknuo ih da sami istraže svoje fotografske mogućnosti koristeći mobilni telefon.
„Mladi su bili veoma entuzijastični i na zadatak su odgovorili kreativnim i inteligentnim pristupom“, kazao je Lowe, istaknuvši  da mu je bilo zadovoljstvo raditi sa novom grupom Balkan Diskurs dopisnika.
Učesnik treninga Muris Terzić iz Bosanskog Petrovca je kazao da su predavači bili izuzetno stručni, angažirani i inspirativni. „Njihova strast prema tematici je bila zarazna, što je dodatno potaknulo moju želju za istraživanjem i učenjem“, dodao je Terzić.
Prema njegovim riječima, kroz temeljite prezentacije i analitičke perspektive stekao je znanje o različitim tematikama ali i inspiraciju za aktivno sudjelovanje u oblikovanju budućnosti.
Amini Bašić iz Novog Travnika, trening Balkan Diskursa je bio i idealna prilika za dijeljenje ideja i razmjenu iskustava, napominjući da je interakcija s drugim sudionicama bila inspirativna i poticajna.
„Osjećam se nadahnuto i motivirano da koristim ove alate kako bih prenosila priče, pokretala promjene i doprinosila društvu na pozitivan način“, kazala je Bašić.
Za Aleksandra Holliday-a, pripravnika Centra za postkonfliktna istraživanja koji dolazi iz Ujedinjenog Kraljevstva, najzanimljivije je bilo na radionicama Subjektivnog atlasa.
„Trening je bio veoma zanimljiv i inspirativan. Bilo je super dobiti savjete i podršku od pravih profesionalaca i od njih sam puno naučio. Posebno sam uživao u radionicama Subjektivnog atlasa jer su me natjerale da preispitam način na koji razmišljam o Bosni“, kazao je Holliday.
Ovogodišnji trening Balkan Diskursa i radionice subjektivnog atlasa održan je od 24. do 30. maja u Sarajevu.


text:
Kuća Klajn - autentično mjesto za nove umjetničke prakse | Balkan Diskurs
Vanja Šunjić
18. juna, 2023.
Ekonomski, politički i kulturni trenutak koji živimo stalno nam postavlja pitanje kako organizovati autonomne prostore u kojima će se producirati savremena umjetnost koja propituje, kritikuje, ostvaruje vezu sa zajednicom i daje smjernice na koji način prevazići norme patrio-patrijarhalne kulture, koja umjetnost doživljava samo kao nastavak svoje retrogradne politike.
U decenijama tranzicije veliki je broj takvih prostora od Triglava do Vardara stasavao, ali se i gasio zbog nemogućnosti samoodrživosti, ostavljajući neizbrisiv trag na naša mala društva i kulture, vaspitavajući generacije umjetika i umjetnica, kritičara i kritičarki i mislećih jedinki koje će se suprotstaviti jednoumlju, suspenziji kritičkog mišljenja i turbo-folk kulturi.
Jedno takvo mjesto stasava i opstaje u Klanjcu, među zagorskim bregima, na pet kilometara od Kumrovca. Kuća Klajn, koju vode Dunja Bovan, producentica u kulturi i Jerko Marčić, glumac i pedagog, osim što ulijeva nadu u male lokalne zajednice i njihovu funkcionalnost i povezanost, otvara rezidencijalni prostor za umjetnike i umjetnice, koji u inspirativnom i autentičnom okruženju mogu stvarati, propitivati, osjećati, a onda svoje radove premijerno predstaviti prvo lokalnom stanovništvu, a onda dalje.
Dunja i Jerko gotovo pola decenije rade na adaptaciji Kuće uz pomoć kampanja, entuzijazma prijatelja i zajednice koji su prepoznali važnost jednog ovakvog prostora, ali i decentralizacije i deinstitucijalizacije. Prije nego su našli Kuću Klajn, odnosno kako kažu, ona njih, nisu razmišljali o takvom prostoru, usprkos činjenici da u Zagrebu, ali i ostatku Hrvatske nedostaju fleksibilni prostori koji bi podržali kreativne proces.
Dunja ima dugogodišnje iskustvo u produkciji filmskih festivala i veći dio karijere joj je bio vezan uz kino, pa je činjenicu da se u kući nalazi i kino dvorana doživjela kao prvi “poziv” da se zadrže u ovom prostoru. To ih je navelo na daljnje promišljanje o funkciji Kuće, čija je bogata historija nedvojbeno sugerisala da njena funkcija i dalje treba ostati nužno vezana uz zajednicu, kreaciju, boravak i izvedbu.
Historijski, riječ je o privatnoj kući iz 1937. godine koju je izgradio Albert Novak, pripadnik imućne klanječke porodice koji je, između ostalog, bio prvi autoprevoznik u Klanjcu, vlasnik linije koja je spajala Tuhelj, Desinić, Klanjec i Zagreb. Jedan dio kuće koristila je porodica Novak, a drugi, veći dio bio je namijenjen za druge potrebe: između ostalog, tu je bila garaža, smještaj za vozače i prenoćište. U njoj je osnovana i prva klanječka biblioteka, a organizovana su i razna društvena događanja na kojima se okupljala klanječka gospoda (Fašnički bal, humanitarni balovi za Silvestrovo…).
Kuća je nacionalizovana 1943. godine i jedno je vrijeme služila kao internat za djecu izbjeglice s Kozare. Kako se situacija nakon rata smirivala, tako je i kuća nastavila svoj život kako ga je i započela – kao mjesto okupljanja zajednice. Jedno vrijeme u njoj su bili hotel i restoran „Zelenjak“, a onda je šezdesetih godina upravljanje kućom preuzelo Narodno sveučilište Klanjec te su pokrenuti razni kulturno-umjetnički i edukativni sadržaji: večernja i auto škola, šahovski klub, pozorišne predstave i koncerti, kino… Kino „Jedinstvo“ bilo je centralna gradska dvorana u kojoj su se održavale različite manifestacije – od predstavljanja knjiga do dodjele maturskih diploma – bilo je srce društvenog života.
Pored toga, tu je bila i štamparija, živjeli su privatni stanari, djelovali uredi Samoupravne interesne zajednice (SIZ-a)… Zbog prebogate historije i danas Kuću Klajn, glavno mjesto susreta zajednice u gradu i okolici nazivaju kino ili stari hotel. Dunja i Jerko su kuću kupili 2019. godine i od tada joj vrajaću staru namjenu u konstelaciji novih društvenih odnosa.
„Za nas, jedini logičan slijed je bio da tu liniju pratimo i nastavimo, uz sve ono što nas kao pojedince interesira, uz neku malo drugačiju estetiku, prvenstveno kada je riječ o suvremenoj kulturi i umjetnosti. Za ovaj prostor volimo reći i misliti da je prostor za zajednicu – kako lokalnu, tako i onu širu, umjetničku zajednicu koja žudi za ovakvim (autonomnim) prostorima. Postoje rezidencijalni programi u Hrvatskoj (uglavnom u Zagrebu), ali ne znamo za ovakav prostor koji objedinjuje boravak, kreaciju i izvedbu“, navela je Dunja.
Ona i Jerko smatraju da su autonomni prostori za umjetnike i umjetnice uvijek važni, a pogotovo u vremenima kada je teško računati na kontinuiranu podršku (ne samo financijsku) od strane institucija.
Njihova primarna zanimanja su ih usmjeravala i pomažu im u realizaciji projekata. Ono što je njima, njihovim prijateljima i kolegama, od kojih su neki također članovi udruge Kućni kolektiv,  s kojima zajednički osmišljavaju i realiziraju programe, najviše pomoglo, kako su pojasnili, je neka vrsta socijalnog kapitala, pogotovo kada je riječ o širenju informacija o Kući i prikupljanju sredstava za uređenje (donacije, crowdfunding).
Dodaju da pripadaju onom dijelu kulturnih radnika koji žude za novim mogućnostima, možda čak i bježe od institucionalne produkcije, pa im je mogućnost da stvaraju ovakav prostor neka vrsta ostvaranje snova koji do tada nisu bili artikulirani.
Radionice i rezidencije koje se dešavaju u Kući Klajn su multidisciplinarne i umjetnost uvezuju sa humanističkim naukama, aktuelnim društvenim procesima i kontekstima, što je danas moguće samo na margini.
Govoreći o percepciji margine iz pozicije Kuće, vlasnici kuće ističu da uveliko im pomaže i to što su i fizički na margini, na granici sa Slovenijom. Granice više nema, ali jasno je što to znači.
„Utjecaj različite kulture i promjena kroz povijest nama su izvor inspiracije, pa su tako i nastali rezidencijalni programi o životu na granici, točnije životu bez granice. U kontekstu vidljivosti i (opet ću se vratit na to) financiranja kulture, čest je slučaj da je sve što je van urbanih centara već samo po sebi na margini, a ako idemo dalje u analizu, projekti poput naših u kontekstu kulturnih politika su također “rubni”, premda se stvar malo mijenja, polako ali sigurno“, pojasnila je Dunja, a sa njom se složio Jerko.
Najveća stvar koja se ove godine događa u Kući Klajn je završetak obnove i preuređenja Kina „Martin“ u prizemlju Kuće, čija obnova je osigurana velikim dijelom putem crowdfunding kampanje, uz donacije mnogobrojnih kolega, firmi i JLS-a.  Dvorana će biti multifunkcionalni prostor za redovan kino program, dramska i plesna gostovanja, susrete umjetnika i zajednice, te održavanje seminara i probi. Osim toga, Kuća Klajn nastavlja sa ostalim programima: Suvremeno u Zagorju – program gostovanja domaćih i inozemnih autora i izvođača iz područja suvremenog cirkusa, plesa i drame, ljetnim programom projekcija na otvorenom, rezidencijalnim programima i tako dalje.
Govoreći o programu „Suvremeno u Zagorju“ koji se ove godine dešava treći put i u Klanjec dovodi domaće i strane autore i izvođače iz područja savremenog cirkusa, plesa i drame, Dunja i Jerko su istaknuli da im je glavna misija dovesti publici nešto s čim se baš nemaju prilike susresti često.
„To je odmak od tradicionalnih dramskih i plesnih postavki, a suvremeni cirkus da i ne spominjemo. Kod nas je pojam cirkusa još uvijek lav na lancu i tigar koji preskače vatrene krugove. U tom smislu nam je iznimno drago što surađujemo s brojnim organizacijama i udrugama koje se neumorno bave popularizacijom već spomenutih umjetničkih praksi – poput zagrebačke Škvadre, Cirkorame, defacta, Kunst teatra, splitskog Room100 i mnogih drugih“, pojasnili su sadašnji vlasnici kuće Klajn.
Prostor kuće Klajn u centru Klanjca, malog zagorskog grada u kojem su živjeli Antun Mihanović, Oton Iveković i Antun Augustinčić, zamišljen je i dizajniran na način da bi se čovjek u njemu osjetio sigurnim i opuštenim.
„Opuštenost je preduvjet za svaki kreativni rad, za pokretanje bilo kojeg procesa, umjetničkog ili životnog. Također iz opuštenosti možemo primijetiti gdje su granice. Jesu li nam potrebne i koliko ih trebamo graditi. Ako ih ne trebamo graditi onda nismo na margini nego u centru, simbolički rečeno. A sloboda je onda samo stvar izbora“, zajednički je stav Dunje i Jerka.

author: Vanja Šunjić


text:
Priručnik za nastavnike istorije i video sadržaj o haškoj arhivi | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
23. juna, 2023.
Centar za postkonfliktna istraživanja, Fond Memorijala Kantona Sarajevo i Program Mehanizma za informisanje zajednica pogođenih sukobom (PMI) u Sarajevu su predstavili priručnik za nastavnike istorije: Upotreba arhiva Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) i Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove (Mehanizma), kao i video produkciju PMI sa ciljem unapređenja znanja i vještina u korištenju arhive i upoznavanju javnosti o presuđenim sudskim činjenicama.
Priručnik je osmislio PMI u saradnji sa Evropskim udruženjem nastavnika istorije (EuroClio) i predstavnicima udruženja nastavnika istorije iz regiona, a namijenjen je nastavnicima istorije koji žele da unaprijede svoja znanja i vještine u korištenju arhivske građe MKSJ i Mehanizma u pripremi lekcija o sukobima 90-ih u bivšoj Jugoslaviji.
„Ovaj priručnik dolazi u pravo vrijeme s obzirom da je sad došlo vrijeme da se počne učiti o historiji 90-ih“, kazao je Andreas Holtberg, programski menadžer EuroClio.
Priručnik kako su pojasnili ispred PMI sastoji se od prvog dijela koji obuhvaća metodologiju obuke i drugog u kojem se nalaze ideje o temama izvora iz arhive.
„Istraživanje pokazuje da generalno ljudi, a pogotovo mlađe generacije znaju jako malo o utvrđenim činjenicama, o važnosti Tribunala i njihovi stavovi i govor su uglavnom bazirani na utjecaju medija, porodice, etničke pripadnosti i veoma važno, škole“, kazala je Anisa Sućeska, koordinatorica za rad sa mladima PMI.
Nastavnici historije Arna Daguda i Mire Mladenovski su dio tima od deset autora priručnika koji su radili na pet poglavlja drugog toma, a koji obuhvata poglavlja „Nasljeđe Haškog tribunala i nastava istorije“, „Žena u ratu: Migracije i ratni sukobi“, „Djeca u ratu“ i „Kulturocid“.
Mladenovski je kazao da se historija u prošlosti koristila kao oružje ali je zadatak profesora i nastavnika da historiju učine oruđem za saradnju kroz koju će učiti o prošlosti.
S obzirom da rad PMI-a podržava Evropska unija, prisutnima se obratio Fermin Cordoba, politički savjetnik i koordinator tima delegacije Evropske unije u BiH. Naglasio je da se treba fokusirati na njegovanje kritičkog mišljenja i predstavljanju pozitivnih priča prilikom edukovanja mladih.
„Cilj obrazovanja treba da bude doprinos međusobnom razumijevanju i društvenom boljitku, uz fokusiranje na balans kognitivnih, emotivnih i etičkih komponenti u nastavi u učenju istorije. Od pomoći svakako može biti njegovanje multiperspektivnosti i izbjegavanje politizacije prošlosti“, kazao je Cordoba.
Tokom predstavljanja video produkcije, Rada Pejić Sremac, koordinatorica PMI, kazala je da su od 2019. kreirali 200 kratkih video sadržaja. „Ove teme nažalost nisu prošlost i izuzetno su gledane, a prema našim podacima osobe od 30 do 50 godina najviše pregledavaju te materijale“, kazala je Pejić Sremac, istaknuvši da su video sadržaji zasnovani na presuđenim činjenicama.
O korištenju sudski utvrđenih činjenica, koje uključuju i rad MKSJ-a i Mehanizma, govorio je i Ahmed Kulanić, direktor Fonda memorijala Kantona Sarajevo. Podsjetio je na saradnju sa Centrom za postkonfliktna istraživanja kada je u pitanju korištenje sudski utvrđenih činjenica kroz publikaciju „Opsada Sarajeva“, i najavio gradnju najmodernije zgrade arhiva na prostoru Jugoistočne Evrope koja će biti smještena u Vogošći, u neposrednoj blizini nekadašnjeg zloglasnog logora Kon-Tiki.
„Arhivske činjenice koristit će se u Edukativnom centru Fonda Memorijala kojim ćemo nastaviti sadržaj približavati generacijama tokom učenja o povijesti iz perioda 90-ih“, kazao je Kulanić, istaknuvši značajnu saradnju sa brojnim nevladinim organizacijama i institucijama u BiH.
Historijski značajno, kako je dodao, jeste da se dokumentirani sadržaj prikupi u Fond memorijala Kantona Sarajevo kako bi buduće generacije mogle da sagledaju objektivno i realno što se dešavalo u BiH.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, naglasila je važnost korištenja nasljeđa Tribunala kroz multimedijalne sadržaje.
„Bez saradnje, nasljeđa i sudski utvrđenih činjenica bi bilo nemoguće educirati mlade ljude. Tribunal i nasljeđe je najveći uspjeh u novijoj bosanskohercegovačkoj historiji jer nam je pomogao da dokažemo stravične zločine i mladim ljudima to prezentiramo“, pojasnila je Šarić.
Najavila je potpisivanje memoranduma između Fonda memorijala Kantona Sarajevo, Centra za postkonfliktna i PMI o ustupanju edukativnog i arhivskog materijala MKSJ i Mehanizma.
Predstavljanje priručnika i video sadržaja je bilo podijeljeno kroz panele koje su moderirali Erna Mačkić, istraživačica Centra za postkonfliktna istraživanja i dr. Rodoljub Jovanović, jedan od autora priručnika za nastavnike istorije.


text:
Dvije škole pod jednim krovom: Suživot postao paralela postojanju | Balkan Diskurs
José Salcedo Jiménez
25. juna, 2023.
Započelo je kao privremena mjera, “dvije škole pod jednim krovom”, a postalo dugotrajan primjer sagregacije u Bosni i Hercegovini s dubokim implikacijama na dugoročni mir i suživot u zemlji.
„Tu je nekada bila ograda“, kazao je Tarik, pokazujući na mjesto gdje je nakad bila ograda u dvorištu škole “Petar Barbarić” u Travniku. Ispred njega je još uvijek vidljiva linija koja je dijelila do prošle godine podijeljenu školu. Zgrada je obojena u žutu i plavu – boje koje su korištene za označavanje razdvajanja između dvije velike etničke grupe koje žive u Travniku od kraja rata u Bosni i Hercegovini (BiH): Hrvate i Bošnjake.
Tarikova škola nije predstavljala jedinstven fenomen jer je samo jedna od 56 obrazovnih ustanova u BiH koje rade po sistemu “dvije škole pod jednim krovom”. Riječ je o neformalnom aranžmanu provedenom nakon rata u Federaciji BiH, u nacionalno mješovitim kantonima Zeničko-dobojskom, Srednjobosanskom i Hercegovačko-neretvanskom. Ono što je zamišljeno kao privremeno rješenje ubrzo je postojalo dugotrajno rješenje.
Ove obrazovne institucije nisu jedini primjeri sagregacije u zemlji. U Republici Srpskoj sve institucije rade po srpskom nastavnom planu i programu, što znači da učenici, i Bošnjaci i Srbi, uče po tom programu, između ostalog samo srpski jezik, a zbog čega se bošnjačke porodice osjećaju otuđeno i diskriminirano.
U međuvremenu, u mjestima kao što je Travnik, dvije škole pod jednim krovom završile su sa svojim radom prošle godine, kada je izgrađena nova škola za Bošnjake. „Sada imamo dvije odvojene zgrade, ali isti je problem. Podijeljeni smo“, objašnjava Tarik, koji je danas fakultetski obrazovan ali se dobro sjeća svojih školskih dana.
Prema njegovom objašnjenju, sve je smišljeno tako da ne poznaje nikoga ko je išao u školu na drugoj strani, a oni ne poznaju nikoga ko je išao u školu na strani u koju je išao.
Nisu samo različiti nastavni planovi i programi, nego postoji i fizička odvojenost. „Čak smo s nastavom kretali 15 minuta prije od Hrvata. Jedini način na koji si mogao provesti neko vrijeme s njima bio je kroz atletiku ili rad nevladinih organizacija“, dodao je Tarik.
Prema mišljenju Misije OSCE-a u Bosni i Hercegovini, glavna prepreka promjenama u postkonfliktnoj BiH bio je nedostatak političke volje. Kako objašnjavaju, obje strane politički opravdavaju postojanje ovih škola kao način odražavanja svojih nacionalnih identiteta, jer misle da će, ako idu zajedno i uče na jednom od jezika bilo kojeg drugog naroda, izgubiti jedinstvene karakteristike svog identiteta. Drugim riječima, te škole su način klesanja identiteta u kamenu.
Dijana Mujkanović, kandidatkinja za doktorski studij na Univerzitetu u Pittsburghu, u svom istraživanju se bavi uticajima međuetničke interakcije. Kako je kazala, razdvajanje djece po etno-religijskim linijama ne doprinosi ničemu pozitivnom.
„Ne radi se zapravo o očuvanju određene grupe temeljnih vjerskih uvjerenja ili kulturnih aspekata; zapravo se radi o učvršćivanju tih podjela“, pojasnila je Mujkanović.
Sličnog stava je i Misija OSCE-a: „Političari koriste situaciju sa školama da pošalju jasnu političku poruku da je bosanskohercegovačko društvo podijeljeno, da djeca ne mogu ni zajedno ići u školu“.
Posljedice odvajanja od vršnjaka od ranog djetinjstva mogu trajati cijeli život. OSCE je 2018. objavio izvještaj u kojem osuđuje tu politiku i naziva je preprekom miru u zemlji.
Mujkanović naglašava da sada većina birača su oni koji su kao djeca prošli kroz ovaj obrazovni sistem i tim grupama, koje su već odvojene, može lako manipulisati bilo koja strana.
Ljudi koji nemaju mnogo interakcija s članovima drugih grupa u srednjim školama, kako je istakla, vjerojatno neće imati te interakcije u budućnosti, što će rezultirati dubljom segregacijom među odraslima.
„To znači da suživot postaje paralela postojanju. Postojimo u paralelnim svjetovima, jedni pored drugih, ali mimoilazeći se“, smatra Mujkanović.
Tarik se sjeća kada je jedan političar iz reda Hrvata iz kantonalne vlade posjetio njegov grad i komentarisao tamošnju situaciju između Hrvata i Bošnjaka: „Došao je ovdje i rekao da se jabuke i kruške ne miješaju“.
Kada se metafore stave po strani, Mujkanović smatra da su takve tvrdnje u najboljem slučaju dvojbene. Podsjeća i na bezbrojne primjere različitih zajednica u kojima djeca uče živjeti zajedno s pripadnicima drugih etničkih grupa prije nego što su poučena predrasudama.
„Jedna od stvari koju trebamo imati na umu kada govorimo o školama je da tamo imamo dvije vrlo važne karakteristike kontakta: jedna je da se javlja u mlađoj dobi, a druga stvar je da je taj kontakt konstantan. Ako imate kontakt s ljudima različitih nacionalnosti ili iz drugih grupa, vjerojatno ćete ostati u kontaktu godinama“, dodala je.
Pojašnjava da je kontakt od rane dobi između ljudi različitog porijekla ključan za stvaranje tolerantnijeg društva. „Kontakt demistificira drugoga i čini ga tako da više nije pitanje etničke pripadnosti. Personalizira druge, izvlači ih iz kolektiva i omogućuje nam da vidimo pojedinca“, kazala je Mujkanović, ističući da vjeruje da spajanje pripadnika različitih etničkih grupa omogućuje ljudima da vide različitost u drugoj grupi.
Važna stvar kod kontakta, prema njenim riječima, je razumijevanje da postoji raznolikost i razumijevanje da se grupe ne mogu generalizirati na određene načine kao loše ili dobre.
U julu 2016. godine učenici Srednjobosanskog kantona, uključujući i Tarika, izašli su na ulice protestirajući protiv odluke da se u gradu Jajcu provede politika “dvije škole pod jednim krovom”. „Protest je bio ovdje“, kazao je Tarik, misleći na Travnik.
„Mnogi ljudi iz moje škole su išli, i u svojoj namjeri smo uspljeli jer takva škola u Jajcu nije izgrađena“, pojasnio je Tarik.
Uprkos tom uspjehu, ovakvih slučajeva nema više. Sam sistem nije doveden u pitanje te je nastavljena praksa razdvajanja po nacionalnoj osnovi. Dvije godine kasnije, aktivisti su ponovno pokušali uvjeriti političare i međunarodnu zajednicu da odbace ovu politiku, ali je interes za to pitanje u međuvremenu smanjen.
U OSCE-u objašnjavaju ovo kao slijepu ulicu nastalu političkim sistemom koji nije otvoren za zahtjeve ovih mladih ljudi.
„Mislim da mlade generacije šalju vrlo, vrlo snažnu poruku da ne prihvataju ovaj sistem, ali nisu voljne provesti svoj život mijenjajući mišljenje i vrijednosti zemlje“, naveli su u Misiji OSCE-a BiH.
S njima se slaže i Mujkanović koja navodi dva faktora koji pridonose inertnosti obrazovnog sistema: „Jedan je samo opći ćorsokak, s trenutnom situacijom ljudi su jednostavno iscrpljeni, umorni, ni ono što misle i žele ne osjećaju da je drugima bitno. I također mislim da se temelj onoga što je normalno pomaknuo. Ljudi su tako dugo živjeli da je to jednostavno postalo norma. A to su stvari koje je najteže mijenjati“.
Uprkos poteškoćama, nisu svi odustali. Neke organizacije civilnog društva polako osporavaju “dvije škole pod jednim krovom” na lokalnoj razini, iako je to često daleko od naslovnica. To je slučaj s Nansen dijalog centar (NDC) Mostar, nevladinom organizacijom, koja promiče dijalog među etničkim grupama kao instrument za održivi mir. U Hercegovačko-neretvanskom kantonu su 2008. godine počeli raditi na obrazovanju, a kako kažu nisu mogli držati oči zatvorene kada je riječ o “dvije škole pod istim krovom” jer su čak imali neke od tih škola u njihovoj ulici.
Uspjeli su implementirati dijaloški model u izvannastavne aktivnosti za saradnju hrvatskih i bošnjačkih učenika. „Stvarno smo željeli uspostaviti zajednički temelj za okupljanje učenika, pa smo ih počeli uključivati u organiziranje različitih vrsta projekata zajednice, poput izdavanja školskog časopisa,“ objašnjava Vernes Voloder, projekt menadžer NDC Mostar.
Pojasnio je da odaberu grupe od po 30 učenika iz svake etničke skupine i stave ih zajedno s četiri profesora, dva Hrvata i dva Bošnjaka. Iako su se suočili s određenim poteškoćama, poput otpora lokalnih vlasti i zabrinutosti roditelja učenika, uspjeli su ih prevladati i Voloder ovaj model smatra uspješnim.
„Učitelji su svojevrsni uzori djeci, sarađuju i komuniciraju. I vjerujem da studenti i djeca međusobno komuniciraju i zabavljaju se učestvujući u svim ovim programima koji zaista šalju pozitivnu poruku da postoji alternativa trenutnom modelu obrazovanja u Bosni i Hercegovini“, kazao je Voloder.
Izvan civilnog društva, postoje i drugi glasovi koji naglašavaju da je obrazovanje bez segregacije moguće. Mujkanović je među njima i vjeruje da se kulturni identiteti mogu zaštititi bez nametanja u školi.
„Ne trebamo nužno razmišljati o inicijativama za razdvajanje ljudi unutar institucionalnih struktura. Te inicijative potiču od političara,“ dodaje Mujkanović, ističući da vjerske aktivnosti i kulturne tradicije i dalje mogu biti prisutne u izvannastavnoj sferi, a da djeca imaju zajedničke časove i kurikulume.
Međutim, ostaje pitanje koji se predmeti mogu objediniti. Historija se, primjerice, u Bosni uči različito ovisno o zajednici kojoj se pripada. Tarik je protiv “dvije škole pod jednim krovom”, ali sumnja da bosanskohercegovačko društvo može postići konsenzus o prošlosti.
„Nemamo zajedničku historiju i gotovo je nemoguće stvoriti je“, kazao je Tarik. S njim se ne slaže Mujkanović, tvrdeći da se objektivne činjenice mogu poučavati, a zatim se može stvoriti dijalog za suprotna tumačenja. Ona može zamisliti udžbenike u kojima su te vrlo različite vrste narativa zapravo uključene u jedan nastavni plan.
Ono s čim se svi pokretači promjena moraju suočiti je neizbježna istina, a to je da je sve manje mladih ljudi u BiH i da njihov glas gubi na snazi.
„U ovoj regiji, nažalost, gubimo jedini izvor promjena koji imamo“, naveli su u OSCE-u.
Iako je u Travniku prošle godine izgrađena srednja škola umjesto “dvije škole pod jednim krovom”, a koja je prema Tariku trebala biti jedna od najboljih u Bosni, navodi i još jedan problem s kojim se suočava bosanskohercegovačko društvo, a riječ je o sve manjem broju djecu, kako zbog odlaska mladih u druge zemlje, tako i zbog drugih razloga.

author: José Salcedo Jiménez