text:
Goran Bubalo - Heroj mira | Balkan Diskurs
Benisa Bibuljica
11. augusta, 2020.
Otišao je dobri, predobri, skromni, požrtvovani i nikad umorni humanista, borac za čovjeka i mir.
,,Šta se desi kada mirovnjak umre? Ode li komadić mira iza njih ili ljudi uzmu na sebe odgovornost i za taj dio. Na nama je.’’, napisala je Amra Pandžo, direktorica udruženja Mali koraci i dugogodišnja mirovna aktivistica, nakon smrti mirovnjaka i humaniste Gorana Bubala.
Goran Bubalo, direktor udruženja Mreža za izgradnju mira je, nakon kratke i teške bolesti, preminuo 9. juna 2020. godine u 49. godini života u Sarajevu.
Smrt velikog mirovnjaka, čovjeka koji je obilježio bosanskohercegovački i međunarodni mirovni put i borbu za ljudska prava, izazvala je veliki broj reakcija njegovih prijatelja, kolega, mladih ljudi, te svih onih koji su, na direktan ili indirektan način, poznavali Gorana.
,,Užasna i nestvarna vijest koja nas je sve danas zaledila. Otišao je dobri, predobri, skromni, požrtvovani i nikad umorni humanista, borac za čovjeka i mir. Ostaju sjećanja, topla i neizbrisiva’’, komentar je Slobodana Šoje na facebook objavi Mreže za izgradnju mira o Goranovoj smrti.
Goran Bubalo je rođen 1972. godine u Čapljini, a veći dio svog života je proveo u Sarajevu. Bio je predsjednik Mreže za izgradnju mira, dugogodišnji volonter u borbi za ljudska prava i slobode. Njegova borba za mir i humana djela bila su usmjerena prema rješavanju problema svih generacija.
Svoj mirovni put nije ograničio nacionalnim granicama. Naprotiv, kao kozmopolita, bio je protiv svake vrste diskriminacije među ljudima.
,,Nažalost političari su ti koji najviše potiču razlike kroz opetovano korištenje govora mržnje kojim nas razdvajaju, ukazuju na najčešće izmišljene razlike usmjerena na ,,druge’’ vjerske grupe i nacije, migrante i izbjeglice, tvrdnje o nadmoći naše nacije nad njihovom, sijući otrov protiv svih koje smatraju drugačijim’’, kazao je u jednom intervjuu za Al Jazeeru.
Bubalo je na sve ljude gledao kao na jednake, u potpunosti i u svemu. Tako im je i pristupao. U svom radu, djelu, ali i privatnom životu nikoga nije posmatrao kroz prizmu pripadnosti. Sve ono što je radio bilo je usmjereno prema ljudima svih vjera i nacija, rasa i generacija.
Svoje suborce i kolege posmatrao je kroz odnose brat-sestra, gradeći na taj način svoju mirovnu porodicu. Spajao je ljude na formalan i neformalan način. Bio je neselektivno spreman izaći u susret svima koji su od njega tražili pomoć.
,,Želio je pomoći. Nije mu bilo mrsko biti prva adresa NVO sektora u BiH. Ja ne znam ko bi to izdržao i uzeo na sebe. Ostaće nezapamćena posvećenost toj misiji’’, kazala je Amra Pandžo.
Da je uvijek pružao ruku i odmicao od konkurentskih pretenzija prema bilo kome nije nešto što je bilo nepoznato kako nevladinom (NVO) sektoru, tako i svim ostalim saradnicima. Koliko nije bio posvećen samo sopstvenim uspjesima govori i njegovo nesebično širenje informacija.
,,Gorana je izdvajalo to što smo svaki dan primali e-mail od Mreže sa informacijama o donatorima, novostima, NVO-ima, kolegama. Najčešće bi ti mailovi dolazili u šest ujutro, nekada u dva poslije pola noći. Koliko sam se pitala pobogu šta ovaj čovjek radi’’, napisala je Amra Pandžo.
Nije volio medijsku pažnju, nije želio biti eksponiran. Znao je da istinska pomoć nije na toj strani priče. Beskompromisno je gledao na svaki savjet i sugestiju koju je upućivao svima onima koju su to tražili, kao i onima koji nisu, kako bi uvjerio ljude u pozitivnu stranu bosanskohercegovačke i šire priče.
O tome koliko je bio optimista pisala je i Maja Gasal, direktorica organizacije Academy for Woman: ,,Prije svega vidio si uvijek ono pozitivno, a ustvari ne znam da li je negativa kod tebe i postojala. Ne pamtim da sam u životu srela osobu koja u svakom trenutku odgovara na poruke, pomaže, uvezuje, savjetuje, pored toga besprjekorno radi svoj posao i daje sve od sebe kako bi ovom društvu bilo bolje’’.
Goranova požrtvovanost u mirovnjačkoj misiji bila je bez premca. Kao takva je prepoznata od strane Međunarodnog centra za mir koji je Mreži mira dodijelio nagradu Sloboda za doprinos humanizmu i ljudskim pravima, inspirirana radom i djelom Gorana Bubala.
Neki njegovi prijatelji kažu da su izgubili iz vida kada su ga upoznali, zato što je on nekako prirodno bio dio njihovog života. A oni koji ga nisu poznavali takođe dijele isto mišljenje. Jedan od takvih je i Samir Mušović, koji je u komentarima na facebook objavi Mreže za izgradnju mira rekao kako je Goran bio toliko ljubazan u komunikaciji da je pomislio kako ga možda ipak poznaje, te je dodao, da se nisu znali i da nije mogao shvatiti kako je neko tako dobar.
Dvadesetčetvoročasovna lojalnost, dostupnost u bilo koje doba dana ili noći, govore o tome koliko je bio jedan od rijetko bezuslovnih i neumornih prijatelja velikom broju ljudi. Goran je mnogima bio oslonac i prva osoba koju su pozivali u teškim životnim trenucima.
Mladi su bili dio njegove misije i života. Smiraj u njegovim riječima i osmjehu budili su u mladim generacijama nadu u bolje sutra. Nikada nije dozvoljavao da ga persiraju kako se ne bi izdvajao. Sa empatijom i ravnopravnošću bio je dio svake aktivnosti koju je ikada posvetio mladim ljudima. Ta posvećenost ogledala se i u konstantnom dijeljenju informacija o edukacijama, seminarima, projektima i drugim prilikama koje im se nude.
Koliko je pedantan bio newsletter Mreže mira, nabujali izvor informacija, pisao je Samir Beharić za Buka portal: ,,Za dobro jutro i uspješan dan, Goran Bubalo nam je godinama na elektronskom pladnju servirao zlata vrijedne savjete kako doći do stipendije, otići na omladinsku razmjenu, proširiti svoj horizont – drugim riječima, postati bolji čovjek.’’ Beharić dodaje da je Goran znao kako da filtrira sve informacije i uz iste priloži savjete i preporuke.
Njegov rad bio je i ostaće endem omladinskog rada, a mladi bi, kako je poručio za Sarajevsku seharu Ismail Šehić, direktor Bosnian Representative Association for Valuable Opportunities – BRAVO, trebali podići spomenik Goranu kako bi mu se odužili za sve što je učinio.
Neovisno o situaciji, Goran je u svakom trenutku davao svaki atom svoje snage za svaku ljudsku vrijednost koju je promovirao i živio. Svojom posljednjom željom da se sav novac namijenjen vijencima donira u humanitarne svrhe, pokazao je da je do posljednjeg uzdaha ostao Goran, neprikosnoveni humanista, borac za ljudska prava i čovjek velikog srca.
Teško je pronaći riječi hvale i zahvalnosti za sve ono što je ovaj Heroj mira činio u svom mirovnjačkom putu. Goran je u znak sjećanja na mirovnjake pisao pisma svaki put kada bi neko od njih preminuo. Da li će mirovnjak i humanista biti zaboravljen ili će sjećanje na njega biti dio kulture sjećanja Bosne i Hercegovine, pitanje je morala cjelokupnog bosanskohercegovačkog društva.
Svaki čovjek bi, barem u jednom trenutku svog života, poželio da njegova djela govore za njega onako kako su ostala da govore za Gorana Bubala.

author: Benisa Bibuljica


text:
Tolerancija kao ključ opstanka | Balkan Diskurs
Maida Šljivić
24. augusta, 2020.
Jedinstvo različitosti i međusobna tolerancija su prisutne kao stil života u bosanskohercegovačkom društvu čak i u teškim vremenima. Da je tako, dokazuju priče dvojice vjerskih službenika koji su u teškim vremenima pronašli rješenje uprkos različitostima.
Imali su isti problem koji je bio veći od svake druge razlike – ljudski život i smrt. Radi se o zajedničkoj sahrani žrtava masakra na Kapiji u Tuzli, koja je realizovana zajedničkim naporima Muhameda efendije Lugavića i fra Petra Matanovića.
Podsjećamo, Masakr na Kapiji poznat i kao Zločin nad tuzlanskom mladošću je ratni zločin počinjen nad civilima Tuzle 25. maja 1995. godine. Vojska Republike Srpske je tog dana u 20 sati i 55 minuta sa Ozrena ispalila granatu na tuzlanski korzo, sastajalište mladih poznato kao Kapija. Granata je ubila 71 građanina Tuzle, a preko 150 ranila. Prosjek starosti poginulih građana Tuzle je bio oko 24 godine.
Kako kaže fra Petar Matanović: „Rat je posebno psihosocijalno stanje ljudske osobenosti i svijesti, koje kod pojedinih ljudi ili grupa stvara i određeno devijantno ponašanje.“ Da bi se izbjegle nepoželjne reakcije pojedinaca i određenih društvenih grupa, potrebno je da većina društvenih aktera djeluje svjesno, odgovorno i racionalno, navodi on.
Politika i institucije u stanju rata usmjeravaju svoje resurse na planiranje vojnih akcija odbrane i kolektivne zaštite, te nemaju vremena ni resursa baviti se običnim građanima i njihovim ponašanjem. Stoga, pojedinci su u takvim vremenima prepušteni sami sebi, svojoj svijesti.
Ono što održava svijest ,,budnomˮ u takvim trenucima za mnoge ljude je religija, religijska i duhovna načela, a vjerske vođe su prvi ljudi koji podstiču aktiviranje svijest i moralnosti kod ljudi u kriznim situacijama kakva je rat.
Fra Petar u razgovoru za Balkan Diskurs, navodi da su od maja 1992. pa do maja 1996. godine u Tuzli djelovali samo vjerski službenici islamske i katoličke zajednice. „Što se tiče suradnje između vjernika sviju vjerskih zajednica, ona je životna i rijetko se kada moglo čuti da je netko bio provociran ili šikaniran zato što je druge vjere.“, navodi fra Petar.
Usljed takvog vida saradnje vjerskih zajednica, fra Petru Matanoviću i Muhamedu ef. Lugaviću se nije bilo teško dogovoriti, da nakon nastale tragedije na tuzlanskoj Kapiji, obave zajedničku sahranu žrtava masakra.
„Vjerski službenik mora biti ono što od njega traži njegova vjera i ono što traži prostor i vrijeme.“ rekao je efendija Muhamed u razgovoru za magazin BH Dani.
Sam po sebi, masakr na Kapiji je užasavajući, stravičan događaj, a efendija je dalje objasnio: „Tada su poginula djeca, mladost ovog grada, na jednom mjestu. Zaboljelo me je kada sam čuo komentare kako ne bi poginuli da su bili na linijama umjesto u kafiću, gdje su možda konzumirali i alkohol, iako se tada nije imalo praktično ni šta jesti kako treba. Suprotstavio sam se rekavši da smrt nije samo za nekoga ko ovako ili onako misli, već je smrt od Boga i na određenom mjestu. Onda je bilo govora da se ne mogu sahraniti na jednom mjestu.ˮ
,,Nisam imao nijednog valjanog razloga, ni vjerskog, ni moralnog, ni bilo kojeg, da ne klanjam dženazu toj djeci, mladosti nastradaloj na Kapiji, iako je znano kako je rečeno da ne bi trebalo to izvršiti.“, kaže efendija Muhamed.
Pošto je među vjerskim zajednicama koje su djelovale u tim teškim vremenima vladao skladan i tolerantan oblik saradnje, kako kaže fra Petar: „Nije ni čudo da smo se u tim teškim izazovima dogovorili (poslije teške tragedije koja se dogodila na Tuzlanskoj kapiji), da ćemo ispuniti želju većine roditelja i nekih ljudi koji su predlagali da se ta stradala omladina sahrani zajedno na lokaciji nekadašnje Slane banje.“
Put djelovanja i unapređenja Bosne i Hercegovine kao suverene države, zajednice sva tri naroda, moguće je održavati samo posredstvom međusobne – međuetničke i međureligijske tolerancije i propagiranjem iste. Fra Petar Matanović, u tom kontekstu nalaže: „Naše individualne i kolektivne razlike nam trebaju samo zato da bismo se lakše ostvarili u svojim životima i profesijama. Razlike su prirodan fenomen. I samo u jedinstvu i zajedništvu različitih ljudi i skupina možemo zadovoljiti svoje životne potrebe.ˮ
,,Ne možemo jedni bez drugih, kako god se oni zvali ili bilo kojoj skupini ljudi pripadali, ili u bilo kojoj državi živjeli. Bosna i Hercegovina je mala država, i kao i takva, ne može opstati bez unutarnje sloge i suradnje sa drugim državama i narodima.“ poručio je za kraj razgovora Fra Petar Matanović.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Maida Šljivić


text:
Spomenička kultura sjećanja u Sarajevu | Balkan Diskurs
Medina Čarkadžić
31. augusta, 2020.
Spomenici zbog svog jakog simboličkog značenja daju jasne poruke čega se, koga se i kojih promoviranih vrijednosti treba sjećati.
Kultura sjećanja kao veza društva sa prošlošću je bitan dio svakog društva, i ako pogledamo historiju, ne postoji društvo koje može da ignoriše njeno postojanje. Jedan od načina sjećanja je izgradnja spomenika i memorijalnih centara. Oni predstavljaju fizičke simbole, čija je svrha ne samo da pomognu pri procesu pomirenja u postkonfliktnom društvu, već i da stoje kao opomena i podsjetnik na prošla stradanja kako se ona ne bi ponovila.
O kulturi sjećanja u Bosni i Hercegovini (BiH) i važnosti izgradnje spomenika, razgovarali smo sa historičarkom Amrom Čusto.
Po njenim riječima: „Spomenici predstavljaju indikatore vrijednosti na kojima društvo želi da počiva. Važnost spomenika leži u tome što se uz njih formiraju mjesta sjećanja, organiziraju komemoracije i druge ceremonije sjećanja sa posebnim programima koje imaju uticaj na formiranje kolektivnog ideniteta i službenog odnosa prema historiji.“
Međutim, spomenici u BiH i dalje predstavljaju kontroverznu temu, naročito oni napravljeni nakon posljednjeg rata (1992 – 1995. godine). Jedan od razloga za to je savremena politika našeg društva, koja prema Amrinom mišljenju ima veliki uticaj na kreiranje slike o prošlosti.
„Izgradnja spomenika u svakom društvu je dio politika sjećanja, koje su se, kada govorimo o BiH, mijenjale nakon traumatičnih ratnih događaja, teškog ratnog naslijeđa, sa svakom društveno-političkom promjenom, nestajanjem jednog i stvaranjem drugog režima. Samim tim, u diskursu u kojem se razvijaju različite, suprotstvaljene politike sjećanja u BiH primjetan je proces konstantnog oblikovanja, adaptiranja memorije i uspostave novog odnosa ne samo prema nedavnoj prošlosti, nego i prošlosti Drugog svjetskog rata, a sve iz perspektive savremenog političkog trenutka.“
Drugi razlog je činjenica da svaki spomenik sa sobom nosi jednu specifičnu priču koja većinom svjedoči samo o jednom događaju, i uvijek postoji mogućnost da će druga strana to vidjeti na potpuno drugačiji način.
„U današnjim izgrađenim spomenicima ogleda se sva podjeljenost bh. društva, pri čemu često izgrađeni spomenici ili oni koji se namjeravaju podići kao sjećanje na teške događaje iz prošlosti izazivaju žustre reakcije i polemike u javnosti. Brojni su primjeri koji nam govore da na sceni imamo ratove sjećanja koji se vode putem spomenika. Najčešće se grade spomenici “svojim žrtvama” čime se iskazuje nedostatak priznavanja patnje onima “sa druge strane”. Empatija se iskazuje, “drži” i razvija u okviru samo svoje nacionalne grupe, što za posljedicu ima i da se pitanje sjećanja na ratni period iz 90ih godina dodatno usložnjava, i razlogom je stalnih podjeljenih i sukobljenih narativa“, objašnjava Amra.
25 godina od kraja rata, memorijalizacija u Bosni i Hercegovini je podijeljena, iako je gradnja spomenika jedan od bitnih koraka ka pomirenju društva, jer podstiče dijalog, ali i promoviše empatiju i saosjećanje za nedužno ubijene.
Na području Bosne i Hercegovine postoji 2.143 spomenika koji su posvećeni stradanju ljudi tokom posljednjeg rata. Pored ovih spomenika, a prema popisu Centralne evidencije spomenika (CES), u Kantonu Sarajevo izgrađeno je 270 spomenika posvećenih istom periodu. Većina njih je podignuta šehidima i poginulim borcima, sa njihovim imenima ugraviranim na pločicama, a ostali spomenici su podignuti nevino ubijenim žrtvama, te nestalim tokom opsade.
Spomenik ubijenoj djeci opkoljenog Sarajeva otvoren je 9. maja 2009. godine, što je ujedno i dan koji se širom Evrope obilježava kao Dan pobjede nad fašizmom. Godinu dana nakon njegovog otvorenja, postavljen je postamenat koji sadrži imena 521 djeteta, od ukupno njih 1.621 koji su stradali u ovom periodu. Spomenik je postavljen u sklopu Velikog Parka u općini Centar i njegov autor je Mensud Kečo.
Pored ovog spomenika, Mensud Kečo je autor i spomenika Rame iz Srebrenice, koji se također nalazi u Velikom Parku. Spomenik se simbolično zove ,,Nermine, dođi!ˮ i urađen je po jednom od potresnih video snimaka snimljenih nakon pada Srebrenice 11. jula 1995. godine na kojem bespomoćni otac Ramo na nagovor srpske vojske doziva svog sina Nermina da se preda.
Ni Ramo ni Nermin nisu preživjeli, a njihove kosti su pronađene 2008. godine u jednoj od masovnih grobnica u okolini Srebrenice.
Tu su i „sarajevske ruže“ koje predstavljaju spomen poginulim od granata koje su padale na grad tokom opsade. Ruže su napravljene popunjavanjem rupa nastalih od granate crvenom bojom, te su naziv dobile upravo po izgledu koji podsjeća na ružu. Iako je većina ovih ruža uklonjena tokom godina nakon obnavljanja pločnika i ulica, neke su ipak preživjele ili su obnavljane tokom godina.
Na pitanje šta za nju lično predstavljaju spomenici koji su izgrađeni u sjećanje poginulim žrtvama rata 1992-1995., Amra odgovara da „ubijeni civili, najmlađe žrtve opsade Sarajeva spadaju u najbolnija, najemotivnija pitanja iz naše traumatične prošlosti. Sjećanje na njih, kao i spomenici njima trebali bi nam više poslužiti u “višesmjernom” i slojevitom sagledavanju teških ratnih iskustava, otvaranju dijaloga, a kako bismo bolje razumijeli prošlost.ˮ

author: Medina Čarkadžić


text:
Tuzlanski volonteri jedina nada za migrante | Balkan Diskurs
Belma Kasumović
14. septembra, 2020.
„Svim ljudima koji su došli u Tuzlu, ja sam pristupio ljudski. Mene ni jednog momenta nije zanimalo je li iz Pakistana, Maroka, Alžira. Ja ispred sebe vidim čovjeka u stanju potrebe, spram toga sam reagovao i tako je to krenulo“, počinje priču o humanosti, empatiji i solidarnosti Tuzlak Senad Pirić koji se posvetio pomaganju izbjeglicama i migrantima.
Prvi migranti i izbjeglice su počeli dolaziti u Tuzlu u maju 2018. godine. Tada je Senad dok je još radio kao novinar, imao zadatak da pokrije tu priču. Međutim, nije stao samo na izvještavanju. Od tada do danas, zajedno sa drugim volonterima, pomogao je stotinama ljudi da ne prenoće gladni i žedni.
„Prvih godinu dana nam je bilo to relativno lahko jer niko od Tuzlaka nije primjećivao te ljude. Oni su dolazili ovdje noću, spavali su ovdje, na željezničkoj stanici, u parku i mi smo tih prvih godinu dana uspijevali to da pokrijemo zahvaljujući samo dobrim ljudima“, priča on.
Međutim, nešto kasnije situacija se usložnjava. Sve veći broj ljudi dolazi u Tuzlu. Među građanima se stvara netrpeljivost i nesigurnost, a vlasti ne pronalaze rješenja. Volonteri imaju sve manje kapaciteta i mogućnosti da pružaju pomoć. Umjesto toga, i oni se suočavaju sa osudama. Izostaje podrška lokalnog stanovništva.
„Pojedinci stvaraju probleme, na osnovu toga se stvara stigmatizacija i to je bilo izraženo i prema nama volonterima. Kada su izmjestili ove ljude sa stanice, tek je onda krenuo pravi linč. Nazivali su nas krijumčari ljudima, govorili da smo im donosili oružje i slično. Zapravo oni ne mogu tu ni jednom volonteru, nikome ko s nama radi naći nikakvu manu zato što smo mi tu krenuli srcem bez ikakvog interesa i to je ljudima malo neshvatljivo“, kaže Senad.
O pritisku javnosti svjedoči i volonterka Amila Rekić. Ona pored poslovnog angažmana u Sigurnoj kući u Tuzli, svoje vrijeme često provodi na autobuskoj stanici. Zbog negativnih komentara, optužbi i nedostatka sredstava, broj volontera je smanjen. Neki od građana su, kaže ona, smatrali da ako izostane pomoć volontera, migranti više neće imati potrebu da dolaze u Tuzlu.
„Problem u BiH je generalizacija, kroz greške jednog gledaju se svi ostali. Mi njima stalno govorimo da se u medijima plasiraju samo loše stvari. Ja sam totalno realna. Znači imamo grupe ljudi u pokretu koji prave probleme. Da li je to posljedica toga što oni nemaju ništa, ni neka osnovna ljudska prava pa nastaje taj stres, nervoza i ostalo ili su jednostavno takve ličnosti kao što ih i kod nas ima. Ništa oni nisu bolji ni lošiji od nas, nismo mi bolji ni lošiji od njih“, smatra Amila.
Na autobusku stanicu migranti ne dolaze samo zbog prevoza. Svraćaju u restoran pored stanice, jedino mjesto u kome se mogu osjećati kao ljudi.
Azra Alibegović, vlasnica je restorana koji migrantima već tri godine pruža usluge. Tu dođu na kafu, ručak ali i da se istuširaju, pune telefon ili samo popričaju. U znak zahvalnosti, često pomažu u čišćenju bašte restorana.
„Kad konobarica uzme metlu, oni uzimaju da pometu. Naveče kad zatvaramo oni sklanjaju stolice, stolove, spuštaju suncobrane, pozdrave se. Ja za ove tri godine rada sa njima nikad ni jednog incidenta nisam imala. Oni su meni ovdje dobri, poštuju me, a poštujem i ja njih“, kaže Azra. Problemi su joj ipak stigli s druge strane.
„Onda je opao posao što se tiče naših ljudi, niko nije htio da dolazi. I kad sam tražila radnicu, odmah kažu „ne tu su migranti ja ne bih da radim sa njima“, tako da je teško. Nedavno je dolazila policija, jer je stigla naredba da se oni uopšte ne smiju okupljati više tu na stanici. Policajac govori: „Azra opet imaš migrante u restoranu“, rekoh imam, to su moje jedine mušterije, ja njih ne mogu otjerati.“
I dok Azra brani svoje mušterije, svi oni se radije okreću pozitivnim pričama i iskustvima. Senad kaže da mnogo njih dođe sa željom da nešto radi.
„Jedan od njih ima recimo talenat za krečenje i crtanje po zidovima. Imali smo jednog hafiza Kur'ana, imali smo čovjeka koji pravi stolariju, čovjeka koji kuha i aranžira hranu, a sad prosi dok bi se neko s njim usrećio. Ne dozvoljava ova sredina bilo kakvu inkluziju tih ljudi u društvo i one potencijale koje mi vidimo, nažalost, ne vide drugi“, priča Senad.
Na stanici borave i dvojica prijatelja koji, osim što dijele isto ime – Hamza, često dijele i mjesto pod vedrim nebom za spavanje. Upoznali su se dok su bili u Srbiji i ponovo su se sreli u Tuzli.
Najviše problema imaju sa policijom, no ne zato što oni rade nešto što ne bi trebali već, kako tvrde, samo zato što su tu. Kažu da su policajci grubi, oduzmu im novac, razbiju telefone, odvuku do nekih nepoznatih mjesta pa im bude teško da se snađu. Zato ne vjeruju policiji.
„Sve je to sistem, ne možeš razgovarati sa sistemom, oni su gore, iznad svih. Ja ne volim da pravim probleme, ne volim da razgovaram sa puno ljudi ovdje. Nas dvojica smo prijatelji. Ne želim da upoznajem puno ljudi da ne bih dolazio u probleme. Napustio sam svoju zemlju zbog sistema, a sistem ovdje je isti kao u mojoj zemlji“, kaže Hamza iz Maroka.
Žali se i da ih drugi gledaju čudno i da ispaštaju zbog pojedinaca.
„Ovdje misle da smo svi isti. Znam da neki prave probleme, ali nismo svi isti“, govori on.
Zahvalni su volonterima, posebno Azri. Trude se da joj pomognu koliko mogu jer je, kažu, dobra prema njima. Ipak, ovo nije njihova posljednja stanica. Evropu opisuju kao slobodu za njih. Nadaju se da će uspjeti preći u neke bolje uređene zemlje u kojima će biti bolje prihvaćeni.
A koliko se mogu vezati i sprijateljiti govori i činjenica da su volonteri prve osobe kojima se migranti jave kada pređu granicu i stignu u neku drugu zemlju. To im mnogo znači, kaže volonterka Amila.
„U suštini mislim da oni stvarno u nama vide porodicu i podršku. I dovoljan dokaz toga je da kad odu dalje oni se jave. Pratimo njihov tok života, ostajemo u kontaktu. Upoznamo njihove porodice. Najemotivniji momenti su kad se tamo s druge strane ekrana na telefonu pojavi majka nekog od njih i onda ona plače i zahvaljuje se što on ima taj dan obrok ili obuću ili što je u smještaju“, priča ona.
Volonteri kažu da samo žele više podrške i razumijevanja od stanovništva i vlasti.
„Ovim ljudima nije dovoljno da ti njemu daš da jede i da spava. Ja hoću njima da vratim dostojanstvo, hoću da vidi da je važan. Mnogi ne vide od svoje sljepoće, mržnje, predrasuda, neznanja. Jednostavno moramo biti ljudi i ne možemo suditi“, zaključuje Senad.

created: 14. septembra, 2020.

author: Belma Kasumović


text:
#ZajednoSeSjećamo: 24 sata za sjećanje i opomenu | Balkan Diskurs
Linda Zheng
18. septembra, 2020.
,,Za mrtve i za žive – moramo svjedočiti.” – Elie Wiesel Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Memorijalni centar Srebrenica udružili su se s koalicijom ,,Together We Remember” (Zajedno se sjećamo) kako bi učestvovali u 24-satnom virtualnom bdijenju u znak sjećanja na žrtve genocida i masovnih zločina, 30. aprila 2020. godine. Događaj je okupio vodeće …
,,Za mrtve i za žive – moramo svjedočiti.” – Elie Wiesel
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) i Memorijalni centar Srebrenica udružili su se s koalicijom ,,Together We Remember” (Zajedno se sjećamo) kako bi učestvovali u 24-satnom virtualnom bdijenju u znak sjećanja na žrtve genocida i masovnih zločina, 30. aprila 2020. godine. Događaj je okupio vodeće organizacije, akademike i aktiviste koji rade u oblasti genocida i ljudskih prava kako bi zajedno doprinijeli sjećanju na globalnom nivou. Tokom 24 sata događaj je uključio edukativne prezentacije, dirljive umjetničke performanse i čitanje imena u čast žrtvama genocida.
David Fox-Estrin, osnivač i izvršni direktor koalicije Together We Remember, bio je student treće godine na Univerzitetu Duke kada ga je djedova smrt potaknula da započne kampanju koja će postati njegov životni poziv. Davidov djed, James Lichtman, preživio je Holokaust, a ostatak života je proveo dijeleći svoju priču o preživljavanju. Kako bi nastavio nasljeđe svog djeda u tradiciji l'dor v’dor – ideje u judaizmu koja se odnosi na odgovornost prenošenja znanja s koljena na koljeno – David je u univerzitetskom kampusu organizovao poseban događaj za Dan sjećanja na Holokaust tokom kojeg je puna 24 sata čitao imena žrtava genocida širom svijeta.
Od tada je kampanja #TogetherWeRemember prerasla u snažan, globalni pokret koji motiviše ljude iz cijelog svijeta da drže bdijenja uz čitanje imena ubijenih u svojim zajednicama. Kamen temeljac Davidove kampanje je njegova predanost širenju svijesti o svim genocidima i pružanje platforme za sudjelovanje svima, bez obzira na dob, etničku pripadnost ili lokaciju. Kao dokaz Davidove predanosti ideji ,,Da se nikada ne ponoviˮ, globalno 24-satno virtualno bdijenje je uspješno organizovano krajem aprila, uprkos komplikacijama uzrokovanim COVID-19 virusom. Bdijenje je uživo emitovano preko Facebook Live aplikacije.
David Fox-Estrin navodi: ,,Prema našim podacima pratile su nas hiljade ljudi iz 114 zemalja, što je daleko više od onoga što smo uopšte mogli zamisliti.” Prema njegovim riječima, preko 50 organizacija i pojedinaca iz 20 različitih zemalja je organizovalo program u sklopu 24-satnog događaja. Centar za postkonfliktna istraživanja i Memorijalni centar Srebrenica su dvije organizacije iz Bosne i Hercegovine koje su sarađivale na organizaciji 24-satnog globalnog bdijenja kako bi podigli svijest o etničkim tenzijama i poricanju genocida u Srebrenici koji su prisutni u BiH.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
CPI i Memorijalni centar su organizovali interaktivni sat na kojem su razgovarali o naslijeđu srebreničkog genocida u Bosni i Hercegovini sa najistaknutijim akademicima i istraživačima. Tanya Domi, dugogodišnja predsjednica Savjetodavnog odbora CPI-a i profesorica na Univerzitetu Kolumbija, otvorila je program podsjećanjem na razarajuće posljedice genocida u Srebrenici: ,,Ove godine, 11. jula, obilježava se 25 godina od najstravičnijeg masakra i genocida od završetka Drugog svjetskog rata. Tog kobnog dana, 11. jula 1995. godine, ubijeno je više od 8 hiljada dječaka i muškaraca – Bošnjaka. Njihove majke i sestre i njihova mlađa braća odvojena su i etnički očišćena sa teritorije Srebrenice.”
Nakon kratkog uvoda, CPI je prikazao epizodu iz svog nagrađivanog dokumentarnog serijala ,,Obični herojiˮ. Serijal ističe hrabrost bosanskih građana koji su rizikovali svoj život tokom rata u Bosni i Hercegovini kako bi spasili one koji su bili u najvećem riziku od progona. Priča koja je izabrana za ovaj događaj je priča o Zoranu Mandlbaumu, vođi jevrejske zajednice u gradu Mostaru koji je odlučio ostati u gradu i pružiti pomoć ljudima koji su bili zarobljeni na istočnoj strani grada ili u obližnjim koncentracijskim logorima. Uprkos prijetnjama po život, Zoran je ustrajao i doprinjeo međuetničkom spašavanju koje danas služi kao nadahnuće svim ljudima u Bosni i Hercegovini da svijet posmatraju van okvira nacionalističkih narativa.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Nakon projekcije dokumentarnog filma, dr. Hikmet Karčić, akademik koji radi u oblasti genocida, prezentovao je istorijski kontekst bosanskog genocida. On je naglasio dvije važne karakteristike genocida kojih, kako on vjeruje, mnogi strani istraživači nisu svjesni: ,,Prvo, ovo nije bio ad hoc projekt koji su koordinisali neki lokalni luđaci u Bosni… Ovo je bila vladina politika, promišljena, finansirana i podržana od strane Beograda. Bosanski muslimani su dehumanizirani isključivo na osnovu svog muslimanskog nasljeđa. Na meti su bili čak i oni koji se nisu smatrali muslimanima ili vjernicima. Počinitelji, a ne žrtve, odlučili su kojem identitetu pripadate.”
Nakon Hikmetove prezentacije uslijedila je priča o preživljavanju Hasana Hasanovića. Hasan je preživio genocid u Srebrenici pridruživši se ,,Koloni”, grupi od 15 hiljada muškaraca Bošnjaka koji su pobjegli iz Srebrenice kroz šumu u nadi da će doći do Tuzle, najbliže slobodne teritorije (Remembering Srebrenica, 2014). Na ovom mučnom putovanju dugom 70 kilometara, koje je bilo praćeno teškim artiljerijskim napadima i prolaskom kroz minska polja, Hasan je imao tek malo hrane i vode i nije mogao spavati od straha da će biti ubijen. Samo 3 hiljade muškaraca iz ove grupe je uspjelo doći na sigurnu teritoriju. Ostali, uključujući Hasanovog oca i brata blizanca, su ubijeni iz vatrenog oružja ili su stradali u zloglasnom Maršu smrti.
Hasan je naglasio da mu je jedan od najtežih dana u životu bio dan kada je morao sahraniti brata blizanca. ,,Morao sam vlastitim rukama staviti njegove kosti u grob, pravi grob. Bili smo blizanci. Nosili smo istu odjeću. Sve smo radili zajedno.” Uprkos svojoj tragičnoj prošlosti i ličnoj traumi, Hasan nikada nije prestao pričati svoju priču, a danas je kustos Memorijalnog centra Srebrenica i proslavljeni autor knjige Surviving Srebrenica (Preživjeti Srebrenicu), ličnog memoara u kojem iznosi svoja iskustva prije, tokom i nakon genocida.
Za kraj programa, Jasmina Đikoli, novinarka i radio voditeljica pročitala je dio imena žrtava genocida u Srebrenici. Tokom 15 minuta, dok je međunarodna zajednica slušala u tišini i solidarnosti, spomen na žrtve je bio kratak, ali moćan trenutak. Tokom 24 sata programa, CPI se povezao sa umjetnicima, aktivistima i naučnicima iz različitih zajednica u Argentini, Kini, Njemačkoj, Poljskoj, Ruandi, Južnoj Africi, Velikoj Britaniji i SAD-u. Globalno virtualno bdijenje je bio događaj bez presedana koji okupio globalne aktiviste s istom misijom stvaranja snažnog pokreta za zaustavljanje mržnje.
Prema riječima Davida Fox-Estrina i u duhu CPI-ove posvećenosti svijesti o genocidu: „April i završnicu mjeseca kroz virtualno bdijenje vidimo kao trenutak u kojem pokazujemo jedinstvo i u kojem nastavljamo rad na pronalasku rješenja i inspiracije, da bi se zatim ostatak godine vratili na posao i sve ponovili ispočetka.”

created: 18. septembra, 2020.

author: Linda Zheng


text:
Ljudi velikog srca u restoranu Dobre volje | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
24. septembra, 2020.
Siromaštvo ne poznaje granice i vidljivo je, ali ljudi velikog srca u restoranu „Dobre Voljeˮ u Travniku čuvaju dostojanstvo onih koji teško žive i kojima samo jedan obrok znači mnogo. Humanitarna organizacija Pomozi.ba je 2019. godine otvorila restoran u tom gradu, prvi te vrste u Bosni i Hercegovini.
U samom srcu Bosne i Hercegovine u gradu poznatom po Šarenoj džamiji, rodnoj kući Ive Andrića i Harijevim ćevapima – Travniku, od 2019. godine radi restoran nešto drugačijeg koncepta. Prvi je takav u državi, restoran koji ima dušu baš kao i njegovi korisnici.
Dokaz da ljudi u Bosni i Hercegovini zaista imaju veliko srce je Amir Fulurija koji je, zajedno sa humanitarnom organizacijom Pomozi.ba, godinama koristio svoj restoran „Šeherˮ da bi pomogao starim, bolesnim i socijalno ugroženim u Travniku.
Onda su došli na ideju da komercijalni restoran u potpunosti pretvore u restoran za ljude u potrebi, za ljude koji sebi ne mogu priuštiti kvalitetan i obrok dostojan čovjeka.
Amir kaže kako ova odluka uopšte nije bila teška jer je njegovo srce puno kada vidi osmijeh na licu drugih. ,,Kada mi je Elvir [Elvir Karalić, osnivač humanitarne organizacije Pomozi.ba] ispričao da ima ideju da otvori restoran za ljude u potrebi, bez imalo razmišljanja sam mu ponudio svoj restoran iako je posao rastao kao nikada prije”, priča on za Balkan Diskurs.
On vjeruje da je jedan od najvažnijih aspekata vođenja malih biznisa sloboda i fleksibilnost kako bi se doprinijelo zajednici.
Maja Arslanagić, PR menadžerica Pomozi.ba, kaže da se ,,na mjestu gdje se donedavno pravila ukusna hrana za ljude koji sebi mogu priuštiti da jedu u nekom ugostiteljskom objektu, danas prave podjednako ukusni obroci za one koji teško žive.”
,,Trenutno restoran ima registrovano nešto više od 250 korisnika, a plan nam je da u narednom periodu povećamo taj broj. Na taj način smo obezbijedili hranu za najugroženije osobe na širem području Travnika”, dodaju iz navedene organizacije.
Restoran ,,Dobre volje” u Travniku je prva javna kuhinja ove vrste u Bosni i Hercegovini – cilj im je sačuvati dostojanstvo čovjeka i zaštititi svoje korisnike od stereotipa koji se vežu za duge redove i hranu u kanticama.
Pored toga, uposlenici se trude da svojim korisnicima obezbijede i kvalitetan obrok. ,,Svaki dan je na meniju jedna vrsta jela uz koje serviramo sok i salatu i vrlo često voće, kolač ili neku drugu slasticu. Uvijek se trudimo da obrok bude kvalitetan, ukusan i zdrav” kaže Maja iz Pomozi.ba.
Ovakav koncept restorana dopušta čovjeku da se osjeća kao čovjek i da ne mora spuštene glave tražiti ono što mu država nije obezbijedila, a sam nije u mogućnosti da se prehrani.
,,Kvalitetna i ukusna hrana, lijep ambijent, bašta i obroci posluženi kao u svakom restoranu omogućavaju ljudima u potrebi da se ne osjećaju manje vrijednim” dodaje Amir, vlasnik restorana.
Osim onih koji dolaze u restoran, obroci se odnose i na kućne adrese. Sem toplih obroka, korisnicima nude i toplu riječ koja nekada mnogo više znači.
Ideja o otvaranju ovakvog restorana potiče na razmišljanje. Bez obzira na okolnosti, promjena uvijek počinje od nas samih. Ljudi koji su udahnuli život u ovaj restoran su dokaz da solidarnost, humanost, empatija, filantropija – osobine velikih ljudi, boraca i šampiona – mogu učiniti mnogo za dobrobit drugih.
Ono što ostaje iza ovakvih ljudi su djela koja vječno žive, ti mali čuvari ljudskosti koja je prijeko potrebna ovom svijetu.
Podaci Ujedinjenih nacija iz 2018. godine pokazali su da je u 2018. godini 18,1% stanovništva u Bosni i Hercegovini živjelo ispod linije kritičnog siromaštva, sa primanjima nižim od 237 KM mjesečno.
Restoran „Dobre voljeˮ – od ideje do djela, od malih ljudi do velikih priča, pokušava da makar djelimično promijeni ovu tamnu statistiku. Od komercijalnog restorana do restorana koji čuva čovjeka i njegovo dostojanstvo, jer je upravo gubitak dostojanstva najveće breme koje obični ljudi nosi na sebi. A da bi se sačuvalo nečije dostojanstvo i vratio osmijeh na lice potrebno je da se male ruke slože uz šačicu dobre volje.

created: 24. septembra, 2020.

author: Amina Sejfić


text:
Bosanska „nafaka“ Sarajevske Hagade | Balkan Diskurs
Adelisa Mašić
1. oktobra, 2020.
Duže od stotinu godina burne historije, grad Sarajevo i njegovi stanovnici čuvaju Sarajevsku Hagadu, zbirku jevrejskih propisa i predanja, od ratova, paljevina, krađa. Njena „kuća“ je u Zemaljskom muzeju Bosne i Hercegovine i nekoliko puta ju je morala napustiti kako bi bila sačuvana i spašena.
Hagada predstavlja vrstu zbirke vjerskih propisa i predanja koja se koristi prilikom obilježavanja Pesaha, praznika kojim se slavi oslobađanje Jevreja iz egipatskog ropstva. Čitanje tekstova iz Hagade u krugu porodice, doprinijelo je nastanku relativno velikog broja takvih knjiga, među kojima je najpoznatija Sarajevska Hagada.
Iz Zemaljskog muzeja navode da je Sarajevska Hagada nastala u Barseloni oko 1350. godine. Zbog progona Jevreja, putovala je Italijom i došla do Bosne i Hercegovine gdje je ostala do danas. Vrijednost Sarajevske Hagade je neprocjenjiva, jer sadrži mnogobrojne figuralne prikaze i jedina je na svijetu sačuvana u cjelosti.
„Sarajevska safardska porodica Koen, zbog finansijske situacije, odlučila je prodati svoju Hagadu. Isprva su je nudili raznim jevrejskim udruženjima, ali oni nisu imali dovoljno finansijskih sredstava da je otkupe. Pošto je Zemaljski muzej osnovala Austro-Ugarska vlada, imali su mnogo novca za prikupljanje kolekcije i tako su 1894. godine otkupili Hagadu za sumu od 150 kruna. U našoj dokumentaciji i dalje imamo kupoprodajni ugovor“, objašnjava kustosica Lejla Bečar.
Iz Sarajeva je poslana na analizu u Beč, odakle je, uz određene peripetije, vraćena poslije nekoliko godina. Međutim, Sarajevska Hagada ni u muzejskoj zbirci ne pronalazi trajni mir.
„Njemačke vojne snage su po cijeloj Evropi sakupljale jevrejske umjetnine kako bi formirali muzej uništene civilizacije. U Sarajevu su željeli isključivo Hagadu. Za nju je bio zadužen kustos Derviš Korkut, koji je bio iznimno učen čovjek. Kada ga je tadašnji direktor muzeja Joza Petrović obavjestio da su stigli Nijemci, on je Hagadu sakrio u pantalone i rekao da su je predali drugom oficiru to jutro. Nijemci su otišli tražiti tog oficira, kojeg su Derviš i Joza izmislili, dok su oni ostali razmišljati šta će uraditi sa Hagadom“, priča Bečar.
Po njenim riječima, Derviš Korkut je uz ogroman rizik, sakrio Sarajevsku Hagadu u džamiju, u jednom muslimanskom selu na planini Bjelašnici, gdje je i dočekala kraj Drugog svjetskog rata, te je ponovo vraćena u Zemaljski muzej u Sarajevu.
Sarajevska Hagada je bila ugrožena i tokom opsade Sarajeva 1992. godine, kada se Zemaljski muzej našao na prvoj liniji odbrane grada i kada je doživio teška razaranja. Zajedno sa mnogim drugim vrijednim predmetima, prebačena je u trezor Narodne banke gdje je dočekala Dejtonski mirovni sporazum.
Hagada je preživjela inkviziciju, Prvi i Drugi svjetski rat, te protekli rat u Bosni i Hercegovini.
„Hagada ima pravu bosansku nafaku i činjenica je da predstavlja neizmjerno bosanskohercegovačko bogatstvo“, slikovito objašnjava Bečar.
Međutim, sadašnje generacije nisu naučene da odlaze u muzeje i njeguju blago koje su im ostavili preci. Svijest je slabo razvijena, kaže Luka Bošković, dugogodišnji volonter u Zemaljskom muzeju u Sarajevu.
„Uglavnom tokom svog volontiranja u Zemaljskom muzeju za proslavu njegovog rođendana i za Evropsku noć muzeja viđam iste prijatelje koji uspiju ponekad dovesti i neke druge ljude. Posjećivanje muzeja među mladim ljudima je na relativno slabom nivou“, kaže on.
Svijest o značaju muzeja i muzejske zbirke se može razviti, a Bošković ima savjete.
„Kad bilo ko od čitaoca posjeti Zemaljski muzej, neka bolje gleda predmete, neka čita natpise i neka spominje na društvenim mrežama šta su pročitali i naučili tokom te posjete. Nemojte nikada samo preletjeti kao što smo navikli da žurimo kroz čitav naš život“, kaže on.
Sarajevska Hagada kao jedan od najvrijednijih i najunikatnijih predmeta u muzejskoj zbirci, prije 2018. godine, zbog manjka uslova, izlagana je jako rijetko, odnosno samo za Pesah i rođendan muzeja.
Zahvaljujući Ambasadi Francuske u BiH i UNESCO-u, koji su odlučili pomoći muzeju i finansirati prostoriju u kojoj će biti izložena Sarajevska Hagada, ona se sada može vidjeti dva puta sedmično, utorkom i četvrtkom od 12:00 do 13:00h. Pored toga, omogućene su i specijalne posjete uz stručno vodstvo.

author: Adelisa Mašić


text:
Kako do ženskih prava u BiH? | Balkan Diskurs
Amra Ćatić
12. oktobra, 2020.
Unatoč činjenici da su žene u Bosni i Hercegovini (BiH) dobile pravo glasa već 1945. godine, borba za ravnopravnost spolova i danas traje. Mnogi smatraju da je BiH patrijarhalna država, u kojoj je teško ostvariti ravnopravnu sredinu za žene i muškarce, međutim aktivistkinje u BiH svojom svakodnevnom borbom dokazuju suprotno.
„Uvijek volim reći da sam svoj aktivizam počela vrlo rano, još dok sam bila u osnovnoj školi. Dobili smo da čitamo dramu „Hasanaginicu“, a ja sam rekla da je to najgore djelo na koje se trebamo ponositi. Dobila sam jedinicu običnom olovkom, te mi je rečeno da ću moći popraviti svoju ocjenu kada promijenim svoje mišljenje. Tada je „Hasanaginica“ za mene značila ugnjetovanje žena”, kaže za Balkan Diskurs Vildana Džekman aktivistkinja Fondacije CURE.
Priča kako je od malena bila buntovna djevojčica, igrala fudbal, oblačila mušku odjeću i nikada se nije prilagođavala društvenim normama.
,,Kao takva, nisam bila prihvaćena kao djevojčica. Tada počinje moj aktivizam, u to vrijeme nisam znala da je to moj otpor, moja identifikacija sa feminizmom koja će se kasnije javiti”, kaže ona.
Vildana je jedna od žena koja iz ličnog iskustva zna kako je biti aktivistkinja u bh. društvu, te koliko je napora potrebno uložiti da bi se postigli rezultati. Nakon što je završila Pravni fakultet, počela je volontirati u fondaciji CURE, gdje se prvi put srela sa feminizmom i podrškom za lezbejke, biseksualne i transseksualne žene.
Tako se razvila ljubav, prihvaćenost, feminizam, buntovništvo i otpor prema patrijarhatu, koji, kako i sama kaže, živi već devet godina, odnosno otkako je došla u fondaciju CURE i za koji misli da će živjeti do kraja svog života.
„U bh. društvu je jako teško biti žena aktivistkinja. To je sfera u kojoj je jako teško djelovati, naročito kad ste pravnica i feministkinja, pa se uz to borite i za prava LGBT osoba. To je stalna borba i sa samim sobom i pronalazak podrške u cijelom procesu, u kojem se umarate i dosta je iscrpljujuće. Umjesto da se fokusirate na rezultate, vi morate nekog da učite da je feminizam oslobađanje žena, borba za ravnopravnost i za jaku ekonomiju društva. Dakle, uvijek se mora krenuti od početka, što jako umara, a s druge strane ste uvijek u raskolu da čuvate ono malo rezultata što ste stekli”, ističe Vildana.
Berina Bukva je predstavnica mladih, aktivistkinja i stručnjakinja koja već 10 godina radi u nevladinom sektoru i bavi se uglavnom mladima i rodnim pitanjima. Ona kaže da je često biti žena, a pri tom i mlada osoba u našem društvu izazovno i nosi dupli teret obaveze i odgovornosti.
“Ponekad sve počne i završi se upravo pod tim izgovorom – „nije to sada važno, imamo gorućih problema, postoje esencijalnije stvari od vašeg prava ili zahtjeva“. Izazovno je imati ili nemati diplomu, biti mlada žena, a pri tom biti vrlo vokalna i tražiti svoje pravo na glas u vrlo relevantnim procesima u koje želim biti uključena. Prema meni se skoro uvijek, kao aktivistkinji, nastupalo s pretpostavkom da sam pogrešno motivirana, feministički nastrojena, prigovarajući mi da sam se uhvatila u koštac s „velikim“ stvarima, a to ne priliči djevojakama. Razmišljajući šta to znači, uvijek je izazov bio dualan – mlada i žena. Biti žena aktivistkinja u BiH je teško koliko dopustite da ne znate, ne informišete se i ne učestvujete u procesima koji vas se tiču”, ističe Bukva.
Tradicionalno se na muškarce oduvijek gledalo kao na snažne, dok se na žene gleda kao slabe. Pored toga, muškarci se percipiraju kao superiorniji, dok se na žene gleda kao na njihove podređene. Stoga je vrlo očito da ljudi žive u društvu koje nije samo seksističko, nego i nesumnjivo diskriminatorno. (Stamarski, Son Hing, 2015)
„Danas je ženama usađena skromnost, konstantno im se govori da šute i budu skromne, što nije uredu. Zašto da se žena ne hvalisa, ako je uradila nešto značajno za zajednicu? To nije hvalisanje, to je vrijednovanje svog djelovanja. To je jedan dio problema, a dodatni nedostatak jeste što žene jako slabo poznaju svoja prava, jako malo čitaju o tome. Promjene mogu da počnu samo kada žene počnu da uče i kada počnu da se ujedinjuju i u razmjeni informacija i znanja, ali i u razmjeni podrške”, objašnjava Vildana.
Prema podacima Agencije za statistiku u BiH, za akademsku 2017./18. godinu, veći je procenat žena, u odnosu na muškarce, koje su završile akademske ili strukovne studije, odnosno od ukupnog broja diplomiranih studenata, 58% je diplomiranih studentica.
Unatoč tome, podaci iz 2017. godine pokazuju da je stopa nezaposlenosti žena 23,1%, dok je stopa nezaposlenosti muškaraca tek 18,9%, gdje stopa nezaposlenosti predstavlja odnos nezaposlenih i radne snage, odnosno ekonomski aktivnog stanovništva. Sve ovo podaci su koji ukazuju na to da je položaj žena na tržištu rada ipak nepovoljniji u odnosu na položaj muškaraca.
I primjer učešća žena u politici pokazuje kako žene u BiH imaju nepovoljniju poziciju u odnosu na muškarce. Žene su ministrice u samo dva ministarstva na nivou BiH: Ministarstvo vanjskih poslova BiH i Ministarstvo civilnih poslova BiH, dok među zamjenicima ministara nema nijedne žene.
„Nije dobro govoriti o politici i ženama, a ne govoriti o „muškim“ politikanstvima koji na kraju iskreiraju mušku političku imperiju. I naravno ima i onih sjajnih i sposobnih političarki, ali njima se ne daje medijski prostor – jer istini na volju – mi već (pogrešno, ali i ponekad tačno) pretpostavljamo da su na gostovanje došle samo da bi ponovile što i sam „šef“ govori već tri mandata uzastopno. Dakle, odgovornost je i na njima, ali i na nama. Da li slijedimo „bolju budućnost“ ili vodimo ka boljoj/drugačijoj budućnosti. Taj aspekt se može poboljšati samo svjesnim učenjem i istupanjem”, dodaje Berina.
Od vladavine Katarine II. Velike pa do danas mnoge su stvari promijenile – od raznih industrijskih i tehnoloških revolucija – međutim, jedno je ostalo isto: žene se i dalje svaki trenutak bore za svoja prava.
Ženski aktivizam je pokrenuo stalne rasprave u cijelom svijetu za rješavanje problema i okončanje nepravde nad ženama. Unatoč nejednakosti i segregaciji po kulturama, žene su se svaki put uspjele izboriti kako bi izrazile svoje osjećaje, pitanja i želje. Osim toga, ženski aktivizam se proširio širom svijeta, čineći ga znakom jedinstva, kako bi svi vjerovali da i muškarci i žene zaslužuju jednakost u pogledu mogućnosti, liječenja i socijalnih prava.

author: Amra Ćatić


text:
Zašto mladi odlučuju otići ili ostati i graditi svoju budućnost u BiH? | Balkan Diskurs
Milan Sofrenić
19. oktobra, 2020.
Odlazak mladih iz Bosne i Hercegovine poslednjih godina predstavlja jednu od najaktuelnijih tema, o kojoj se mnogo govori, no ne nude se rješenja za taj problem. Govoreći o odlasku iz Bosne i Hercegovine, u fokus se ne stavljaju samo mladi, već sve generacije, a mišljenje da iz zemlje odlaze najobrazovaniji i najsposobniji ljudi, takođe više nije reprezentativno.
Anketa provedena od strane Balkan Diskursa sa 378 mladih potvrdila je da 38.1% želi napustiti zemlju, 47.6% je reklo možda, a onih koji žele ostati je 14.3%. Na drugo pitanje ,,Koji su razlozi odlaska iz zemlje?”, 42.2% mladih navodi uslove života, 38.4% su finansijske prirode, a 9% zbog dodatnog obrazovanja.
„Osoba sam koja želi da stvara i doprinosi. Uvek tražim svoj životni put sa mnoštvo interesovanja. Želim da svako iz moje matične zemlje živi dobro, pristojno. S obzirom da studiram mehatroniku na Tehničkom Univerzitetu u Gracu, interesujem se za razvoj tehnike koja je nažalost zapostavljenja u našoj državi“, kaže za Balkan Diskurs student Nemanja Mijajlović.
On je odlučio napustiti Bosnu i Hercegovinu zbog, kako kaže, nedostatka perspetkive i loših životnih uslova.
„Porodica je u suštinskom smislu najvažnija za razvoj mlade osobe, naročito u zemlji kao što je Bosna i Hercegovina u kojoj se čovek ne može osloniti na sistem. Nastavio sam školovanje u Austriji koja vodi računa o mladim osobama i gde obrazovni sistem ceni znanje i stručnost. Jedan od razloga da napustim matičnu zemlju je što vlast ne vodi računa o mladim osobama, kako žive, šta rade, da li se i koliko obrazuju“, kaže Nemanja.
Većina mladih ne vidi perspektivu i želi da svoj život gradi u drugoj državi. To je jedan od najvećih problema sa kojim se suočava Bosna i Hercegovina.
„Trenuto ne planiram da se vratim u matičnu zemlju. Ono što primećujem je da moj lični razvoj u Austriji potpuno odudara od svih vrednosti koje važe za poželjne u Bosni i Hercegovini. Kao takav pojedinac, sa brilijantnim idejama i rezultatima, i dalje ne bih bio cenjen. Svakoj mladoj osobi preporučujem da čita, sluša kvalitetnu muziku i gleda dobre filmove, te da formalno obrazovanje shvate ozbiljno kako bi bili dobro pripremljeni za život koji sledi“, dodaje Nemanja.
Među onima koji odlaze puno je i mladih kojima brojne mogućnosti koje se otvaraju u inostranstvu zvuče primamljivije nego da ostanu da žive u svojoj zemlji u kojoj je nezaposlenost ogroman problem.
Ipak, među mladima ima i onih koji su, iako svesni loše perspektive, odlučili da ostanu i pokušaju da podstaknu i druge da to urade među kojima je i mlada romkinja Jovana Barbu.
„Student sam Pravnog fakulteta u Bijeljini, aktivistica, koordinatorica i trenerica na projektima. Radim u udruženju „Siguran korak“ i honorarno na portalu Moja Bijeljina kao novinar i terenski radnik. Sebe bih opisala kao ambicioznu, tvrdoglavu i samouverenu devojku“, kaže Jovana.
Položaj mladih osoba je ugrožen pogotovo kada ste manjina i svakodnevno se susrećete sa predrasudama o vama.
„Svoj život baziram na svom ličnom razvoju i na romsku zajednicu u Bijeljini, jer smatram da svojim znanjem i duhom mogu promeniti neke stvari u njoj. Bez obzira što se svakodnevno susrećem sa predrasudama ljudi oko mene, svojim trudom, radom i osmehom na licu ih sputavam da prestanu misliti loše o Romima“, objašnjava Jovana.
Prema njenom mišljenju položaj mladih je poražavajući, a iako dosta njih, kako kaže žele da ostanu u Bijeljini prinuđeni su da „trče trbuhom za kruhom“.
„Smatram da svaka mlada osoba koja završi fakultet mora pronaći posao i truditi se da dođe do toga. Porodica je veoma bitna, jer imaju veliku ulogu u oblikovanju dece i njihovih karakternih osobina“, kaže Jovana.
Ova mlada i uspešna Romkinja se kroz svoj život suočavala se sa omalovažavanjem okoline, ali je ipak odlučila da ostane i gradi bolju budućnost za sebe i sve ljude.
„Svoju budućnost vidim u granicama naše države. Imala sam ponude da odem studirati u inostranstvo sa plaćenim školovanjem i stipendijama, ali sam odlučila ostati i dokazati da ima nade za sve mlade osobe i da se može ovde uspeti. Postigla sam pre svega da porušim predrasude o Romima, da ljudi ne biraju sudbinu, ali je mogu usmeriti ka nečemu boljem“, navodi ona.
Priča kako su je učešće na raznim seminarima i poznanstva doveli i do poziva UNESCO-a da predstavlja Bosnu i Hercegovinu i mlade osobe na koferenciji mladih u Ženevi.
„Vodim se time da se ništa ne treba dobiti lako i da se za sve moramo boriti da bi cenili to što dobijemo. Glavni motiv mog napredovanja je da verujem u ovaj grad. Verujem, da se može dosta toga uraditi uz novu energiju i mnogo truda. Konkretno grad Bijeljina je razvijen i mladi imaju mogućnosti koje oni ne prepoznaju, ali zašto da ne za pet, šest godina Bijeljina ne bi postala grad studenata, turizma i grad rada“, optimistična je Jovana.
Bosanskohercegovačko društvo je po strani ostavilo želje i potrebe mladih kao i njihove uslove za razvoj, iako bi upravo oni trebali biti stub svakog sistema i države.
Prema podacima Unije za održivi povratak BiH, u poslednjih šest godina bilježi se stalni rast odlazaka iz BiH. Od 2013. godine od kada Unija vodi evidenciju, do kraja prošle godine, BiH je napustilo više od 200 hiljada ljudi. Samo tokom 2019. godine BiH napustilo je 60 hiljada osoba, a godinu ranije oko 40 hiljada ljudi.

author: Milan Sofrenić


text:
District team pomjera granice | Balkan Diskurs
Alma Mustafić
5. novembra, 2020.
Sve je počelo prije tri godine u Sarajevu, kada je grupa mladih aktivista dobila priliku da snimi dokumentarni film, gdje je zapravo i stvoreno ime aktivističkog pokreta District team. Iako su još uvijek neformalna grupa, u želji da postanu udruženje, mladi aktivisti iz Brčkog ne propuštaju prilike, a aktivnosti u kojima učestvuju su brojne.
Prva je bila snimanje filma „Djeca Dejtona“ koji je imao za cilj da prikaže proces pomirenja nakon 1995. godine kako na području Brčko distrikta, tako i u cijeloj Bosni i Hercegovini. U filmu govore srednjoškolci, ratni veterani i poznati hip-hop muzičari.
„U film smo uključili razne ljude, Asocijaciju srednjoškolaca gdje smo htjeli da prikažemo Brčko kao pozitivan primjer da svi učenici idu zajedno u školu, da nisu razdvojeni kao što je slučaj sa Dvije škole pod jednim krovom. Uključili smo hip-hop muzičare kako iz Brčkog, tako iz Tuzle, jedan od njih je Frenkie koji iza sebe ima dosta rada koji se tiče pomirenja kroz muziku. Uključili smo i ratne veterane sa sve tri strane koji su bili direktni učesnici rata. Fokus filma je bio da oni ispričaju svoje priče, da prikažu kako je zapravo rat loš“, kaže osnivač District teama, Mirsad Zahirović, dodajući kako je odaziv na samu premijeru filma bio i veći od očekivanog.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Jedna od značajnijih aktivnosti, realizovana u sklopu filma bila je, i pravljenje murala pored rijeke Brke.
„Crtanje murala prikazuje simbol povezivanja tri bivše države Jugoslavije – BiH, Srbije i Hrvatske. Pokazuje kako film povezuje ljude. To je doprinijelo samoj reklami filma jer širom Evrope, ali i u Americi su portali objavili tu vijest. Dolazio je BBC da snima dokumentarac o nama, tako da su ti murali najviše doprinijeli reklami“, kaže Zahirović.
Nakon dokumentarnog filma District team je nastavio sa projektima i aktivnostima koje su uključivale organizovanje ekskurzija, radionice sa ratnim veteranima i srednjoškolcima, te tribine za muzičare kojoj su prisustvovali poznati hip-hop muzičari Kontra i Marčelo.
„Na taj način željeli smo da privučemo mladu publiku i pričamo o nekim stvarima koji nosi ulica i rat i procesi pomirenja, kako su se zapravo kroz muziku mladi spajali svih ovih godina“, objašnjava Zahirović.
„Mirso i ja smo sjedili za šankom, District team je i dalje postojao, ali mi nismo znali da li da nešto radimo, da nastavljamo ili da ostane u nekom lijepom sjećanju. Mirso je rekao: „Hajde ja ću predati na neki projekat, pa šta bude biće“. Tako smo mi zapravo i krenuli. Mirso i ja nismo sami tu u District teamu, imamo još njih par iz ekipe i tako smo krenuli raditi neke nove stvari, a naš cilj je zapravo bio da okupimo mlade ljude i da stvorimo neke nove aktiviste, jer ta djeca su nam simbol mira i povezivanja.“, priča Edna Mulić, članica i PR District teama.
Prošle godine u organizaciji District teama, na Trgu mladih u Brčko distriktu, postavljeno je veliko platno gdje je bilo omogućeno svima koji žele da priđu i da napišu svoju poruku mira.
„Djeca su sama od sebe prilazila i mislili smo da nema bolje slike nego te, da djeci nije bilo bitno ko je to organizovao, u čijoj nadležnosti je to da vodi i s kim zapravo pišu, nego su sretni ispisivali te poruke mira“, ističe Mulić.
Neke od ispisanih poruka bile su: „Tri naroda jedna duša!“; „Kako bolan nismo složni kad krademo k'o tim?“ ; „Različitost je наш ukras!“ ; „Mir je najčvršči most do budućnosti“.
Zbog trenutne situacije u vezi sa pandemijom virusa COVID-19, mladi aktivisti nisu imali načina da organizuju određene aktivnosti, međutim i ovaj put su pokazali svoju profesionalnost i želju za radom.
Zahirović je došao na ideju da okače parolu na mostu rijeke Brke pod nazivom „Heroji su iz ulice, ne iz nerealnog filma“. Na taj način željeli su odati počast Srđanu Aleksiću, ali i svim ljudima koji su trenutno u prvim redovima borbe sa pandemijom.
Srđan Aleksić, mladić iz Trebinja, tokom rata 1993. godine je pokušao da odbrani svog sugrađanina Alena Glavovića od napada pripadnika Vojske Republike Srpske. Vojnici su ga pretukli i nakon što je nekoliko dana bio u komi umro je u bolnici u Trebinju.
District team je prošle godine predao zahtjev Skupštini Brčko distrikta da jedan od mostova na rijeci Brci dobije ime „Srđan Aleksić“, međutim taj zahtjev nikada nije došao na dnevni red.
„Dopise smo slali svim poslanicima pojedinačno, međutim nikada nije došlo na dnevni red. Nismo dobili ni odgovor, mogli su se bar udostojiti da nam pošalju odgovor“, objasnio je Zahirović.
Kako zapravo mlada ekipa nema podršku vladinih institucija, najbolje pokazuje to da je prošle godine održana humanitarna akcija Doniraj za školsku užinu na kojoj su se skupljala sredstva za socijalno ugroženu djecu. Uz pomoć dva frizera koji su radila volonterski, skupili su hiljadu konvertibilnih maraka.
„Mi od vladinih institutucija i nemamo baš neku podršku, svaka naša aktivnost koja je bila organizovana, organizovana je na našu inicijativu. Niko od vlade se nije udostojio da pita šta se to dešava, zbog čega ti ljudi to rade. Prvo je žalosno što mi moramo da organizujemo te stvari, ja ipak mislim da se iz budžeta koji Brčko distrikt ima može pomoći toj socijalno ugroženoj djeci na bilo koji način jer je to sve išlo u školske kuhinje kako bi djeca imala užine. Tako da mislim da i oni to mogu priuštiti toj djeci. Sva podrška koja je došla, došla je od nekih ugostiteljskih objekata, sponzora koji smo nalazili i sredstava koje smo dobili po projektima“, objašnjava PR tima Edna Mulić.
Jedna od najnovijih aktivnosti u organizaciji District teama, u sklopu Altteatrovog projekta „Hoćemo l’ više?“ održana je 12.08.2020. godine u Brčkom pod nazivom „A gdje ti ideš?“. Grupa mladih aktivista je tačno u pet do dvanaest simbolično organizovala „zvonjavu“ koja je odjekivala kroz cijeli grad, a imala je za cilj da opomene i podsjeti vlast na mlade ovog grada, da omoguće njihov ostanak, da svoje znanje ostave u svom gradu i državi.
„Smatramo da je vrijeme u Bosni i Hercegovini, baš kao što narodski volimo reći, pet do dvanaest. Zvonjava je simbolizirala „posljednje zvono“ za naše nade, za mlade, za vlast, za državu i za naše snove. Šta je život i koliko je on vrijedan u Bosni i Hercegovini? Nakon zvonjave održane su ankete sa građanima šta bi se zapravo moglo poboljšati, gdje smo i gdje sebe vide za par godina, a gdje Bosnu i Hercegovinu?“, kaže Edina Mulić.
Ovi mladi aktivisti pokazali su koliko se zapravo mnogo toga može učiniti uz veliku želju, volju, trud i empatiju. Iako oni navode da već duže imaju viziju da postanu udruženje, navode i da je čar njihovog rada zapravo u tome, da uprkos nedostatku sredstava i „nepostojanja na papiru“, rade velike stvari i svakako planiraju nove projekte.
„Trenutno imamo dva projekta na kojem učestvujemo, planiramo da apliciramo na nove i da okupljamo mlade koliko je to moguće“, rekla je Edna Mulić.
„Mladi moraju biti učesnici u promjenama, odnosno da donose promjene i da budu dio promjena, nebitno da li vladin ili nevladin sektor, moraju da se angažuju u svojim lokalnim zajednicama i da budu dio pozitivnih priča. Smatram da aktivizmom možemo postići dosta stvari i da mladi trebaju od sebe da grade aktiviste, da učestvuju i da prate šta se dešava u našoj državi, jer ne možemo biti promjena ako nemamo pojma šta se dešava, ako govorimo da nas to ustvari ne zanima, treba malo više da se zainteresujemo kako sami za sebe, tako i za našu državu i šta nas sutra čeka“, zaključuje Zahirović.
Fotografije: arhiv District teama.

created: 5. novembra, 2020.

author: Alma Mustafić


text:
Tvrđava - kruna grada Doboja | Balkan Diskurs
Amira Banjić
10. novembra, 2020.
Stari grad Doboj nalazi se na sjeveru Bosne i Hercegovine na prostoru jedne široke geografske zone pobrđa. Središnji geostrateški značaj položaja oko ušća rijeka Usore i Spreče, bio je presudan faktor za nastanak Tvrđave iz koje se razvio današnji Doboj.
Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine je graditeljsku cjelinu ,,Stari grad Doboj u Doboju”, 2005. godine proglasila nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine. Ovaj spomenik čine bedemi i kule starog grada i pokretno nasljeđe koje se nalazi u Zavičajnom muzeju u Doboju.
Značaj Starog grada Doboj ili Gradine prepoznali su i u Zavodu za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa Tuzlanskog kantona.
„Oko Doboja potvrđen je kontinuitet naseljavanja još od starijeg kamenog doba, bronzanog i željeznog doba. U rimsko doba predjeli oko Doboja su bili u graničnom pojasu između provincija Panonije i Dalmacije. Na Gradini u Makljenovcu, oko 4 km južno od Doboja podignut je rimski vojni i logor i uz njega civilno naselje. U srednjovjekovnom periodu Doboj se nalazio u župi Usora bosanske srednjovjekovne države. Bio je u posjedu bosanske dinastije Kotromanića, kao i drugi gradovi tj. utvrde u dolini Bosne“, navodi Semir Hadžimusić, Stručni saradnik za kulturno-historijsko, umjetničko i spomeničko naslijeđe u Zavodu Tuzlanskog kantona.
Prema njegovim riječima, iako je Tvrđava dosta starija, Doboj se prvi put pominje u historijskim izvorima 1415. godine u pismu dubrovačkih trgovaca. Pismo je sastavljeno kada se kralj Žigmud nalazio pod Dobojem sa ugarskom vojskom. Naime, u Doboju je 1449. godine postignut sporazum između bosanskog kralja Stjepana Tomaša i Ugarske o zajedničkom vojnom nastupu protiv Osmanlija.
Dok su se u Bosni smjenjivali vladari, kako u srednjem vijeku tako i za vrijeme osmanske okupacijem  ali i kasnije, Dobojska tvrđava služila je svakom vremenu i tadašnjim društveno-historijskim odrednicama.
„Sedamdesetih godina 15. stoljeća, Doboj je došao pod osmansku vlast, te je zajedno sa drugim gradovima u porječju Bosne pripojen Bosanskom sandžaku. Nakon Beogradskog mira 1739. godine osnovana je dobojska kapetanija. Po teritoriji i broju vojnika spadala je među manje kapetanije. Obuhvatala je grad Doboj i najbližu okolinu sa 171 zapovjednikom i vojnikom. Grad Doboj je napušten 1851. godine i od tada nije imao vojno-stratešku funkciju, te je prepušten zubu vremena.”, kaže Hadžimusić.
Zanimljiv opis Tvrđave iz 1875. godine dao je Džon Artur Evans, poznati engleski putopisac i arheolog.
„Pri prelazu nekog zavoja na putu, ispred nas se pojavio, na kupastom brdu, lijepo ustoličen stari grad Doboj… Stara tvrđava kruniše glavicu brda i mi smo se uputili gore. Nju ovde nazivaju stari grad, a on je jedan od najinteresantnijih relikvija čitave Bosne. Jedan pogled sa tih razrušenih zidina pokazuje važnost samog položaja… Tvrđava je tako bila ključ čitave doline rijeke Bosne, ključ protiv neprijatelja koji bi nastupao iz mađarskih ravnica i gospodarila je glavnim putem kroz oblast Usore, i dalje, sve do samog srca bosanskog kraljevstva. … Tvrđava je pod Turcima već davno počela da propada i sada se već raspadaju i njene ruševine“, zapisao je on.
Međutim, ne samo da se Tvrđava nije srušila, nego se oko nje razvilo čitavo jedno naselje koje opstaje i živi danas.
„U podgrađu tvrđave Doboj se nalazilo istoimeno naselje koje je u srednjem vijeku imalo trg, a dolaskom osmanlija tu je podignuta džamija Selimija uz koju se razvila čaršija sa zanatskim radnjama, dućanima, javnim objektima, hanovima, medresom, mektebima, a ubrzo i drugim sakralnim i profanim građevinama u novim mahalama grada Doboja“, ističe Hadžimusić.
Danas je dobojsko utvrđenje kulturno-historijski spomenik visoke vrijednosti koji svojim sadržajem nameće obilježje savremenog grada. U amfiteatru tvrđave održavaju se brojne kulturne i zabavne manifestacije, a panoramskim dvogledom moguće je vidjeti sve ljepote grada Doboja.
Pored toga, iz Turističke organizacije Doboj poručuju da rade na njenom unapređenju.
„Gradina je i sada u funkciji, s tim da smo mi ove godine imali zaista velike planove što se tiče promocije i unaprijeđenja, kao i određenih noviteta koje bismo uključili kao sadržaj na Gradini. Međutim, period stagnacije uzrokovane pandemijom je uticao na samu realizaciju, ali to ne znači da mi sa tim projektom nećemo nastaviti i da nećemo našim posjetiocima ponuditi dodatne sadržaje na našoj tvrđavi“, kaže Adrijana Ristić, direktorica Turističke organizacije Doboj.
Dodaje da je Tvrđava i sada otvorena za posjetioce, uređena je i ulaz se trenutno ne naplaćuje.
„Međutim, nama nije fokus da ona bude samo čista i da ljudi mogu doći i slikati se. Mi želimo da imamo i dodatne sadržaje, suvenirnicu i domaće proizvode“,  objašnjava Ristić.
Iz Turističke organizacije, također navode kako su najčešći turisti koji posjećuju ovaj nacionalni spomenik, uglavnom Dobojlije, ali i turisti iz drugih dijelova Bosne i Hercegovine.
U periodu turističke sezone, imaju dosta posjeta iz inostranstva i prema njihovim podacima Dobojsku tvrđavu posjeti oko 4-5 hiljada stranaca u prosjeku, a tokom godine bilježe ukupno posjete oko 7 hiljada turista.
„Strance interesuje skoro svaki detalj. Fotografišu, postavljaju pitanja vezana za istoriju postanka grada, pročitaju podatke o istorijatu i svakako su zainteresovani da se upoznaju sa kulturno-istorijskom pozadinom tvrđave“, kaže Ristić.
Mladi iz Doboja su takođe ponosni na historijsko naslijeđe svoga grada i rado slobodno vrijeme provode na Gradini.
„Djelimično sam upoznata sa historijskom pozadinom Gradine. Međutim, smatram da je dosta važna. To je veliki turistički potencijal za Doboj, koji nije na pravi način iskorišten. Međutim, pored profita, koji bi mogla da donese, vjerujem da je njen historijski i kulturni značaj kako za Doboj, tako i u kontekstu čitave historije Bosne i Hercegovine, veoma važan“, navodi jedna mlada djevojka iz Doboja.
Stari grad Doboj ili Gradina kako ga nazivaju, kao nacionalni spomenik, predstavlja značajno dobro kulturno-historijskog naslijeđa Bosne i Hercegovine. Godina unazad pokazala je da ima veliki potencijal da postane turistički atraktivna znamenitost za posjetioce iz cijelog svijeta.

author: Amira Banjić


text:
Prevazilazi li Bugojno podjele nastale ratom? | Balkan Diskurs
Sajra Talargić
19. novembra, 2020.
U Bugojnu, gradu u srednjoj Bosni, dvadeset pet godina nakon rata, i dalje su vidljive podjele. Iako nije riječ o administrativno podijeljenom gradu, Bošnjaci i Hrvati žive skoro u potpunosti odvojen život. Podijeljene su škole, ali i ugostiteljski objekti u kojima se tačno zna ko dolazi, a ko ne.
Jedino zajedničko su mladi koji žele promjene. Među njima su i Andrea Pocrnja i Mahira Herić, mlade aktivistkinje koje su ove godine završile srednju školu.
„Ne ustručavam se druge nacije i izlazim na mjesta gdje se ja osjećam ugodno. Odlično se snalazim i sklapam prijateljstva sa ljudima druge nacije. Ponekad mi smeta sistem u Bugojnu, ne stvara mi prepreke, ali zajednica bi mogla pružiti mnogo bolje mogućnosti nego što sada pruža. Završila sam srednju školu i planiram napustiti Bugojno“, kaže Andrea, koja vjeruje da upravo mladi treba da budu nosioci pozitivnih promjena.
Andreina sugrađanka Mahira često razmišlja, kako kaže o toj ,,podjeli” Bugojna, iako nikada nije osjetila neugodnost  u društvu osoba koje nisu njene nacionalne pripadnosti.
„Međutim, iz priča oko mene, priča mojih roditelja koji su nakon rata u BiH osjetili tu neku neugodnost, i to ne samo Bošnjaci nego i ljudi hrvatske nacionalne pripadnosti. Moj stav prema tome je da jednostavno nikog ne gledam drugačije bilo koje nacionalne pripadnosti bio i trudim se da ja i moje društvo prihvatimo svakoga bilo ko on bio“, objašnjava Mahira za Balkan Diskurs.
Prisjeća se kako je prije tri godine bila na protestima u Travniku koji su organizovani zbog sistema „dvije škole pod jednim krovom“. Bila je, kaže tada ponosna na sebe, budući da je i sama pohađala nastavu u jednoj takvoj ustanovi i smatra da je takav način obrazovanja u potpunosti pogrešan.
Od kraja rata u Bosni i Hercegovini funkcioniše sistem „dvije škole pod jednim krovom“ u okviru kojeg djeca hrvatske i bošnjačke nacionalnosti u 13 gradova u Federaciji BiH, pohađaju nastavu odvojeno u istoj zgradi, prema dva nastavna plana i programa, hrvatskom i bosanskom.
Vrhovni sud Federacije BiH je 2014. godine donio presudu u kojoj je navedeno da ,,dvije škole pod jednim krovomˮ predstavljaju etničku segregaciju učenika i da takva praksa mora biti ukinuta, no to se još uvijek nije desilo.
U izvještaju Misije OSCE-a u BiH iz 2018. godine između ostalog se navodi da se karakteristike „dvije škole pod jednim krovom“ razlikuju od slučaja do slučaja, no da je svima zajedničko to da se u njima vrši segregacija učenika, i da se kroz tu segregaciju u školi uče da među njima postoje nepremostive razlike.
„Imam prijatelje i poznanike druge nacije i dio su mog života i mog društva. Ne suzdržavam se, najnormalnije izlazim u kafiće u koje želim bez obzira ko izlazi u iste. Mislim da ne treba biti bitno ko je koje nacionalne pripadnosti, te da mladi trebaju da rade skupa i da se trude da suzbiju ove stereotipe“, kaže Mahira.
Ona smatra da mladi u Bugojnu ispaštaju zbog manjka prilika za rad i poručuje im da budućnost neće biti ništa bolja ako ne pokrenu inicijative za bolje sutra i suzbijanje stereotipa.
Jedno od mjesta gdje se mladi u Bugojnu sastaju je Omladinski centar. Direktor Adis Čaušević kaže da je položaj mladih u Bugojnu bolji nego ranije, ali da oni i dalje nemaju adekvatan tretman od lokalne zajednice, koja ne investira u mlade.
„Ja Bugojno ne posmatram kao podijeljeni grad. Situacija je sad puno bolja nego što je bila prije, recimo, petnaest godina. Mislim da sada dosta mladih boravi zajedno u istim kafićima i prostorima, što nije bio slučaj ranije“, kaže on.
Adis je naglasio i da u Omladinskom centru imaju jednu uzrečicu koja glasi: „Ovdje ne postoje MI i ONI, ovdje postoje MLADI“, te da se svi trude da otjeraju nacionalne predrasude i imaju jednake uslove za rad.
„Sve aktivnosti koje smo organizovali uz pomoć IOM BiH u protekle dvije godine su bile zajedničke. Bilo je otpora na početku. Sjećam se da je bivša direktorica iz Srednje škole Uskoplje koje ima dva odjeljenja u Bugojanskoj Mješovitoj srednjoj školi bila protiv zajedničkih aktivnosti, međutim dolaskom novog direktora to se promijeniloˮ navodi Adis i dodaje kako kroz rad nije primijetio nacionalne ili vjerske netrpeljivosti među mladima.
Adis vjeruje da su Bosni i Hercegovini potrebne promjene, ali one koje će učiniti da ljudi budu osvješteniji  i „da ne čekaju da im nešto padne s neba“.
„Valjda mi neće zamjeriti stari, ali kad se smijeni jedna generacija starijih ljudi koji su nacionalistički nastrojeni, mislim da će doći generalna promjena“, dodaje Adis za kraj razgovora.

author: Sajra Talargić


text:
Sestre Bektić: Od konja učimo o plemenitosti, nježnosti i odgovornosti | Balkan Diskurs
Dženana Salihović Dokara
10. decembra, 2020.
Sestre Ćamka, Kadira, Fatima i Đeneta Bektić iz sela Jasenova kraj Srebrenice postale su poznate zbog fotografije na kojoj kroz snijegom ovejane srebreničke šume galopiraju na konjima. One za sebe kažu da se ne sjećaju jesu li prvo naučile hodati ili jahati.
Fotografija: Ahmedin Đozić
Njihovi roditelji iz izbjeglištva su se vratili u Srebrenicu 1999. godine s dvije starije sestre, Ćamkom i Kadirom. U selu Jasenova su se rodile mlađe Fatima i Đeneta, gdje su napravile svoje prve korake.
„Bitnu ulogu u našem odrastanju odigrali su konji, kako smo učile o sebi i spoznavale svijet, tako smo upoznali i konje. Mi volimo reći kako se ne sjećamo da li smo prvo prohodale ili naučile jahati. Naše odrastanje su obilježili konji, oni su oduvijek bili dio našeg doma. Tako da je ljubav prema njima bila neminovna“, kaže Đeneta.
Njih četiri su jedna drugoj bile treneri i uzori u jahanju, a ljubav prema konjima je došla kroz prvi kontakt, pletenice koje su uplitale na njihovim grivama, timarenje, i kocke šećera koje su krišom uzimale iz mamine kuhinje.
„Možda čudno zvuči, ali konji znaju biti dobri učitelji, od njih se uči o plemenitosti, nježnosti, odgovornosti, pa čak i mudrosti. Za nas djevojčice, konji su bili plišane igračke, dio našeg djetinjstva, a sada su neodvojivi dio naših života“, dodaje Đeneta.
Đeneta vjeruje kako ponašanje konja i njihova narav zavisi od tretmana koji im se pruža, odnosno kako se konj ,,odgajaˮ od samog početka.
„Ako je konj izložen fizičkom maltretiranju, velika je mogućnost da će postati agresivan, nemiran. Međutim, ako ga od malih nogu tretirate kao biće sa svojim potrebama, ako mu pružite ljubav, te odvojite sate i sate za njega, bit ćete i više nego zadovoljni na kraju s njim“, govori Đeneta i dodaje kako svaki konj ima svoj karakter i kako se razlikuju po osobinama.
Konji se, kaže ova mlada djevojka, ponašaju u skladu s tim koliko ljudi uspiju da prepoznaju njihovo raspoloženje i uspiju da se prilagode.
„Konji su jako ljupke životinje, onaj ko se poveže s njima ima iskrenog prijatelja do kraja života. Kažu da dobar jahač može razgovarati sa svojim konjem, ali odličan jahač može čuti šapat svog konja. U tome se i krije magija tog odnosa, ono što je između čovjeka, konja i ljubavi koju stvaraju“, priča Fatima Bektić.
Često se dešava, da ljudi zbog ubrzanog tempa života vole pobjeći iz gužve i grada u prirodu, te sestre i njihovi roditelji često ugoste prijatelje, poznanike i rodbinu na svom imanju.
„Pored druženja u prirodi naši gosti mogu jahati konje, što je posebno zanimljivo djeci. Kažu mi da sam uvijek bila smjela i hrabra po tom pitanju, nisam kasnila za starijim sestrama, na svoje načine sam uspijevala ostati na konju, držeći se čvrsto, za grivu i za vrat konja… Ne sjećam se da sam imala neki strah. Čim su mi roditelji dozvolili da budem tako blizu konja, to znači da sam bila baš spretna“, kaže Đeneta.
Njihov otac Emin Bektić je uzgajivač konja i u svojoj ergeli ih ima dvanaest. Ljubav prema konjima je naslijedio od svog oca, a prenio na svoje četiri kćerke.
This slideshow requires JavaScript.

author: Dženana Salihović Dokara


text:
Druga šansa za Mostar? | Balkan Diskurs
Federica Woelk
14. decembra, 2020.
Mostar je poznat po Starom mostu, ali nažalost i po etničkim podjelama i nefunkcionalnoj vladi koja nije održala izbore već 12 godina. Konačno je vrijeme da Mostar ustane i pokaže da se nešto može promijeniti. Lokalnim izborima zakazanima za 20. decembar 2020. napokon je zadovoljen jedan od 14 prioriteta za prijem Bosne i Hercegovine za članstvo u Evropskoj uniji.
Mostar je jedinstven grad. Sukob od 1992. do 1995. godine i dalje utiče na različite dijelove tamošnjeg života. Kada je u pitanju uprava, grad je podijeljen na dva autonomna dijela – Istočni i Zapadni, odnosno Hrvatski i Bošnjački. Interakcija između dva dijela gotovo da i ne postoji, osim poluintegriranih škola koje su još uvijek obilježene nekom vrstom etničke segregacije. Časovi istorije u školama su takvi da se svakoj etničkoj grupi daju različite „činjenice“ o ratu. Podjela je jasna i u dvije gradske elektroprivrede, dvije telefonske mreže, dvije poštanske službe, dvije komunalne službe i dva univerziteta.
Mostar je do rata bio jedan od etnički najintegriranijih gradova u bivšoj Jugoslaviji, ali je ekstremni nacionalizam uništio i podijelio grad. Podjela grada smatrana je pobjedom nacionalista, a kulminirala je uništenjem Starog mosta, koji je bio, a koji i sada jeste nakon njegove obnove 2004. godine, simbol Mostara. Linija podjele danas je slična liniji fronta tokom rata.
Mostar je jedina opština u Bosni i Hercegovini (BiH) u kojoj se lokalni izbori nisu održali od 2008. godine, a 2010. godine Ustavni sud BiH proglasio je gradski izborni statut neustavnim. Razlog ove odluke bile su nedosljednosti u Izbornom zakonu iz 2001. godine. Ustavni sud dao je nadležnim vlastima šest mjeseci da usklade nedosljedne odredbe. Međutim, presuda još uvijek nije izvršena. Kao posljedica toga, Ustavni sud je 2012. godine donio presudu o neprovođenju koja je u osnovi poništila te odredbe Zakona.
Od tada je bilo nemoguće dogovoriti se o usvajanju novog zakona. U međuvremenu je Mostarom upravljao vršilac dužnosti gradonačelnika Hrvatske demokratske zajednice (HDZ) čija administracija nije imala demokratski mandat. Martin Bago, direktor nevladine organizacije Futura i šef mreže nevladinih organizacija ,,Naše društvoˮ, rekao je za Euronews da je nedostatak gradskog vijeća ostavio ured gradonačelnika bez nadzora, omogućavajući drugima da upravljaju kako hoće.
U oktobru 2019. godine, Evropski sud za ljudska prava naložio je Bosni i Hercegovini da izmijeni zakonodavstvo i dozvoli izbore u Mostaru. Irma Baralija, predsjednica mostarskog ogranka Naše stranke, tužila je državu Bosnu i Hercegovinu jer je njoj, političarki koja živi u Mostaru, bilo nemoguće glasati ili se kandidirati. Evropski sud za ljudska prava presudio je u njenu korist, utvrdivši da je neuspjeh bosanskih vlasti da izvrše presudu Ustavnog suda BiH iz 2010. stvorio pravnu katastrofu.
Brojni problemi u mostarskom izbornom sistemu zaustavili su potrebne promjene u gradu. U Mostaru postoji šest izbornih jedinica koje biraju isti broj predstavnika u gradsko vijeće. Ovo proizlazi iz prijeratnog popisa stanovništva stanovništva iz 1991. godine, uprkos podjeli grada i drugim demografskim promjenama od tada. Pored toga, postoje mehanizmi podjele vlasti poput etničkog pariteta i indirektnog izbora gradonačelnika. Sve ovo proizvelo je situaciju u kojoj je pravo na veto i politička pat pozicija svakodnevnica. Dvije glavne stranke, HDZ i Stranka demokratske akcije (SDA) koju predvode Bošnjaci, nisu se mogle dogovoriti oko reformi potrebnih odredbi. SDA je lobirala da se grad podijeli na nekoliko opština s pravom glasa, dok se HDZ zalagao za princip ,,jedan čovjek, jedan glasˮ, oslanjajući se na činjenicu da Mostar sada ima hrvatsku većinu.
Vijeće Evrope i Evropska unija (EU) postavili su lokalne izbore u Mostaru i poboljšanje izbornog Sistema kao uslove za bh. članstvo u EU. Mišljenje Evropske komisije o prijavi za članstvo BiH iz 2019. godine, navodi 14 ključnih prioriteta. Prvi je bio osigurati da se izbori provedu u skladu s evropskim standardima. Stoga su izbori u Mostaru presudni za put BiH u EU. To je također jasno rečeno u zajedničkoj izjavi visokog predstavnika i potpredsjednika EU Josepa Borrella i povjerenika za proširenje i evropsku susjedsku politiku, Olivéra Várhelyia.
Vijeće Evrope je odavno svjesno situacije u Mostaru. Kongres lokalnih i regionalnih vlasti odlučio je, tokom svog zasjedanja u oktobru 2017. godine, uspostaviti Grupu za razmišljanje/refleksiju o Mostaru. Grupa je tražila održiva rješenja za obnavljanje lokalne demokratije u gradu i posjetila ga nekoliko puta. Nedavno je Vijeće Evrope pokrenulo veliki projekt o participativnoj demokratiji, čiji je cilj jačanje učešća građana u politici.
Mostar je prvobitno bio isključen od lokalnih izbora 15. novembra 2020. godine. No, potpisivanje političkog sporazuma u posljednjem trenutku pod međunarodnim posredovanjem omogućio je državnoj izbornoj komisiji da 20. decembar odredi kao datum glasanja u Mostaru. Željko Bakalar, predsjednik Centralne izborne komisije Bosne i Hercegovine, napisao je prijedlog za održavanje izbora u Mostaru 20. decembra. SDA i HDZ su potpisali kompromisni sporazum 17. juna 2020. godine nakon nekoliko sedmica razgovora. Sporazumom je uspostavljen novi izborni sistem zasnovan na proporcionalnom broju birača u izbornim jedinicama. U julu 2020. godine, novi Izborni zakon prošao je kroz Parlamentarnu skupštinu BiH i konačno je usvojen.
Preciznije, novi sistem će uspostavit gradsko vijeće sa 35 članova izabranih na dva glasačka listića. Na jednom će se birati 13 članova po jedinstvenom proporcionalnom sistemu predstavljanja za cijeli grad Mostar, a na drugom će se birati 22 člana iz šest izbornih jedinica, objasnio je profesor Suad Arnautović za Heinrich Böll Stiftung.
Na lokalnom nivou, predstavnici pet političkih stranaka (SDA, SBB, DF, SBiH, BPS) koje su dio Koalicije za Mostar 2020 potpisali su Platformu i principe za zajedničko djelovanje u avgustu 2020. godine. Ovo bi također trebao biti značajan korak naprijed prema ujedinjenom gradu.
Sporazum su potpisali Slaven Željko i Salem Marić, predsjednici HDZ-a i SDA u Mostaru, te lider nacionalne stranke SDA Bakir Izetbegović i njegov HDZ kolega Dragan Čović. Potpisivanju su prisustvovali britanski veleposlanik Matthew Field i šef delegacije EU Johann Sattler. Čović je izjavio da će ,,dvije strane sada pokrenuti zakonodavni postupak za promjenu bosanskog izbornog zakona što je prije moguće”. Izetbegović je dodao da je sporazum o novom statutu, koji će biti usvojen na prvoj sjednici gradskog vijeća, kompromis koji predviđa zajedničko upravljanje gradom. Istakao je da je to jedino moguće rješenje.
Ove dvije stranke također su potpisale sporazum prije sljedećih općih izbora 2022. godine o rješavanju drugih pitanja koja su zaoštrila njihove odnose, poput zastupljenosti u gornjem domu Parlamenta Federacije BiH, Domu naroda. U ovom domu stranke drže vlast zajedno. Drugo pitanje o kojem se razgovaralo je izbor hrvatskog člana tročlanog predsjedništva BiH, za koje se bosanski Hrvati već dugo žale da ih bira bošnjačka većina u Federaciji, a ne oni sami, unatoč činjenici da je on ili ona trebao biti njihov predstavnik.
Različite organizacije izrazile su svoja mišljenja o ovim sporazumima. Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini, na primjer, aktivno podržava lokalni međustranački dijalog. Izrazila je potrebu za stalnim dijalogom tokom i nakon izbora i naglasila potrebu za aktivnom kontrolom izbora kako bi se spriječile prevare. Ambasadorica Kathleen Kavalec, šefica misije OSCE-a u BiH, pozvala je zajednice i vjerske vođe da nastave dijalog i razmotre zahtjeve građana u budućnosti.
Irma Baralija kao osoba koja je za slučaj Mostara zagovarala u Strazburgu, naglašava da će međunarodni pritisak igrati važnu ulogu u reformama. Mišljenje EU o prijavi BiH za članstvo pomoglo je poticanju promjena do sada. Ali, EU može učiniti više, kaže ona, da pomogne u premošćivanju etničkih podjela.
„Predstavnici EU nisu puno pomogli kada su otvoreno slavili i služili kao svjedoci dogovora samo dvije nacionalne stranke u Mostaru. Postoji mnogo načina na koje EU može pomoći u jačanju demokratije u Mostaru. Ako postoji neko ko iskreno želi pomoći, u ovom trenutku ono što nam je najpotrebnije je adekvatna pomoć na sam dan izbora, pošto je presudno osigurati da nema izbornih prevara”, kaže Baralija, slažući se s ambasadoricom Kavalec.
Štaviše, Baralija objašnjava da budućnost grada zavisi od samih stranaka. Ako nacionalne stranke poput HDZ-a i SDA dobiju dvije trećine mjesta u gradskom vijeću, Mostar će u budućnosti biti još više podijeljen. U ovom slučaju, svaka stranka će i dalje efikasno kontrolisati svoju stranu i mogla bi iskoristiti podjele. Zbog toga je Baralija pesimistična. Njezina stranka i drugi opozicioni lideri umjesto toga pokušavaju stvoriti grad koji nije podijeljen.
Manje pesimističan je Boris Čović, Mostarac koji vjeruje da bi kompromis konačno mogao promijeniti situaciju u Mostaru. Kaže da bi lokalni izbori mogli biti prvi korak da se nešto promijeni.
Izbori u Mostaru ovise o rješavanju pitanja nacionalizma koje još uvijek utiče na grad. Dosadašnji nedostatak napretka na izborima sugeriše da međunarodni akteri nisu učinili dovoljno za pomirenje u Mostaru. Međutim, nedavni dogovori među vladajućim strankama mogli bi imati pozitivan učinak, jer imaju za cilj poboljšanje izbornog sistema. Ako novi zakoni urode plodom, ovo će biti korak naprijed na putu BiH ka EU, a ujedno i poticaj ka boljem društvu u cjelini. Ipak, ovo će ovisiti i o tome kako i hoće li dvije strane moći sarađivati u budućnosti. EU i drugi međunarodni akteri stoga se ne bi trebali oslanjati samo na političke stranke u BiH, već se i izravno povezati sa bh. građanima koji su spremni za promjene.
Bibliografija:
Primarni izvori:
European Commission, Communication from the Commission to the European Parliament and the Council, “Commission Opinion on Bosnia and Herzegovina’s application for membership of the European Union”, https://ec.europa.eu/neighbourhood-enlargement/sites/near/files/20190529-bosnia-and-herzegovina-opinion.pdf, 2019.
European Commission, Commission Staff Working Document, Analytical Report in: Communication from the Commission to the European Parliament and the Council, “Commission Opinion on Bosnia and Herzegovina’s application for membership of the European Union”, https://ec.europa.eu/neighbourhood-enlargement/sites/near/files/20190529-bosnia-and-herzegovina-analytical-report.pdf, 2019.
European External Action Service, “Bosnia and Herzegovina: Joint statement by HR/VP Josep Borrell and Neighbourhood and Enlargement Commissioner Olivér Várhelyi on political agreement on the electoral law for Mostar”, https://eeas.europa.eu/headquarters/headquarters-homepage/81072/bosnia-and-herzegovina-joint-statement-hrvp-josep-borrell-and-neighbourhood-and-enlargement_en, 2020.
Sekundarni izvori:
Baralija Irma, “Mostar: a democratic “ghost town” in Europe”, Friends of Europe,
https://www.friendsofeurope.org/insights/mostar-a-democratic-ghost-town-in-europe/, 2020.
Borges Anelise, „We are building foundations for the next conflict’: Scars of war still present in Bosnia”, Euronews, https://www.euronews.com/2020/02/17/we-are-building-foundations-for-the-next-conflict-scars-of-war-still-present-in-bosnia, 2020.
Brezar Aleksandar, “Inside Mostar, the Bosnian city that hasn't had a local election in 12 years”, Euronews,
https://www.euronews.com/2020/10/02/inside-mostar-the-bosnian-city-that-hasn-t-had-a-local-election-in-12-years, 2020.
Council of Europe, “Situation in Mostar: Congress contribution in view of the October 2020 general local elections in Bosnia and Herzegovina”, Congress of Local and Regional Authorities, https://www.coe.int/en/web/congress/-/situation-in-mostar-congress-contribution-in-view-of-the-october-2020-general-local-elections-in-bosnia-and-herzegovina, 2020.
Dervisbegovic Nedim, “Bosnia Parties Strike Landmark Deal on Governing Mostar”, Balkan Insight, https://balkaninsight.com/2020/06/17/bosnia-parties-strike-landmark-deal-on-governing-mostar/, 2020.
European Western Balkans, „EU welcomes political agreement on holding the election in Mostar” https://europeanwesternbalkans.com/2020/06/18/eu-welcomes-political-agreement-on-holding-the-election-in-mostar/, 2020.
European Western Balkans, “EU welcomes the adoption of Election Law in BiH allowing Mostar municipal election”, https://europeanwesternbalkans.com/2020/07/09/eu-welcomes-the-adoption-of-election-law-in-bih-allowing-mostar-municipal-election/, 2020.
European Western Balkans, “Čović and Izetbegović about Mostar election: 90 per cent of things have been agreed”, https://europeanwesternbalkans.com/2020/06/11/covic-and-izetbegovic-about-mostar-election-90-per-cent-of-things-have-been-agreed/, 2020.
FENA News, “Five political parties sign the election platform ‘Coalition for Mostar 2020’”, https://www.fena.news/bih/five-political-parties-sign-the-election-platform-coalition-for-mostar-2020/, 2020.
Knezevic Gordana, „Mostar, Bosnia's Most Divided City”, https://www.rferl.org/a/balkans-without-borders-mostar-bosnias-most-divided-city/28665807.html, 2017.
Kovacevic Danijel, “European Court Rules Against Bosnia in Mostar Election Case”, https://balkaninsight.com/2019/10/29/european-court-rules-against-bosnia-in-mostar-election-case/, 2019.
OSCE, “Head of OSCE Mission to Bosnia and Herzegovina concludes visit to Mostar and Stolac“, https://www.osce.org/mission-to-bosnia-and-herzegovina/464733, 2020.
N1 Sarajevo, “European Union expects to see local elections in Mostar this year”, N1, http://ba.n1info.com/English/NEWS/a407951/European-Union-expects-to-see-local-elections-in-Mostar-this-year.html, 2020.
Renew Europe, “Irma Baralija on elections in Mostar”, https://reneweurope-cor.eu/mostarelections/, 2020.
Reuters Sarajevo, „Bosnia's city of Mostar to hold election on Dec. 20 after 12 years“, https://www.devdiscourse.com/article/politics/1141034-bosnias-city-of-mostar-to-hold-election-on-dec-20-after-12-years, 2020.
Sarajevo Times, “After 12 Years: Elections in Mostar on December 20”, https://www.sarajevotimes.com/after-12-years-elections-in-mostar-on-december-20th/, 2020.
Sito-Sucic Daria, „Mostar: one family, three armies, a divided city“, https://www.reuters.com/article/uk-bosnia-mostar-idUSLNE83102N20120402, 2012.
Traynor Ian, „Bridge opens but Mostar remains a divided city”, https://www.theguardian.com/world/2004/jul/23/iantraynor, 2004.

author: Federica Woelk


text:
Memorijalni centar Srebrenica: Gravitacioni centar iskustva jednog naroda | Balkan Diskurs
Ahmo Mehmedović
21. decembra, 2020.
„Budućnost Memorijalnog centra Srebrenica vidim kao gravitacioni centar iskustva jednog naroda tokom devedesetih godina prošlog vijeka, sa vlastitim arhivskim, istraživačkim i muzejskim kapacitetima za komemoraciju žrtava i Srebrenice i Sarajeva i Ahmića. Jer mi smo generacija koja ovoj instituciji treba da da izglede da preživi i bude najbolja za sve ono što dolazi u budućnosti.ˮ riječi su Emira Suljagića, direktora Memorijalnog centra Srebrenica na početku intervjua za Balkan Diskurs.
Emir Suljagić je odrastao u Bratuncu. Imao je 17 godina kada je njegova porodica 1992. godine pobjegla od etničkog čišćenja iz doline Drine i sklonila se u Srebrenicu. Sam je učio engleski jezik i postao prevodilac za snage Ujedinjenih nacija (UN) stacionirane u gradu.
Nakon rata, Suljagić je pohađao Univerzitet u Sarajevu i Univerzitet u Bolonji, a doktorirao je na Univerzitetu u Hamburgu. Njegova knjiga ,,Razglednica iz grobaˮ je prva ispovjest o genocidu koju je na engleskom jeziku objavio Bosanac koji je preživio genocid i do sada je prevedena na devet svjetskih jezika.
Suljagić je na mjesto direktora Memorijalnog centra Srebrenica imenovan u oktobru 2019. godine. Njegov tim u Srebrenici je tokom 2020. godine okupio brojne organizacije i umjetnike iz cijelog svijeta, te uspješno organizovao obilježavanje 25. godišnjice genocida, uprkos izazovima koje je uzrokovala pandemija virusa COVID-19.
Memorijalni centar: Mjesto susreta, učenja i sjećanja
Budući napori i aktivnosti Memorijalnog centra Srebrenica usmjereni su na istraživanje i dokumentaciju odgovora zemalja bivše Jugoslavije na genocid koji se desio 1995. godine.
,,U ovom smislu bih volio da radimo sa organizacijama civilnog društva i vlastima od Slovenije do Sjeverne  Makedonije. Želim da vidimo kako bivša Jugoslavija može da oda počast žrtvama Srebrenice i da nađemo način da zajedno nastavimo živjeti”, navodi Suljagić.
U naredne tri godine, Memorijalni centar planira implementaciju opsežnog programa sa većim brojem aktivnosti i programskih ciljeva. Jedna od novih programskih cjelina je i izrada ličnih dosijea osoba koje su ubijene tokom genocida u Srebrenici.
,,Meni lično je mnogo važan naš novi projekt koji je podržan sredstvima domaćih vlasti. Želimo da dokumentujemo i formiramo jedinstvenu bazu podataka o ljudskim gubicima u i oko Srebrenice od maja 1992. do jula 1995. godine.  Vjerujem da je to prvi korak u pravcu proširenja narativa o Srebrenici, jer su ljudi ovdje bili žrtve genocida tri i po godine, a ne samo pet dana u julu 1995. godine, što je nažalost trenutni narativ.ˮ
Za Memorijalni centar je, kako objašnjava Suljagić, od izuzetne važnosti očuvanje, prezervacija i obnova infrastrukture na lokalitetu centra.
„Spomen soba je, na primjer, u prilično ruševnom stanju, odnosno kompletna fizička infrastruktura je u ruševnom stanju i nadam se da ćemo uskoro početi obnovu upravne zgrade. Već radimo na obnovi biblioteke i izgradnji arhiva, a u bliskoj budućnosti ćemo moći obavjestiti javnost i da smo pronašli donatora  i da je krenula  popravka krova na našoj glavnoj hali. Kada završimo ove radove, obnovićemo srce ove institucije“, dodaje Suljagić.
Još jedan od ciljeva centra je i dati priliku mladima iz Srebrenice da aktivno rade na izgradnji i očuvanju historijskog sjećanja.
,,Memorijalni centar ne treba da postoji ukoliko u njega neće biti uključena generacija djece onih koji su svoje živote izgubili ovdje, generacija djece koja su se možda rodila poslije toga, ali je njihov život obilježen Srebrenicom.ˮ
Iako finansijska sredstva za uključivanje mladih za sada nisu velika, Suljagić ima namjeru da kroz naredne godine sve veći broj mladih radi u i za dobrobit Srebrenice.
,,U ovom smislu ja ću uraditi sve što je u mojoj moći da broj mladih u Memorijalnom centru svake godine raste, jer mi smo generacija koja ovoj instituciji treba da da izglede da preživi i bude najbolja za sve ono što dolazi u budućnosti.ˮ
Na pitanje života i svakodnevnog boravka u Srebrenici, Suljagić kaže da se uspomene i emocije vraćaju svakodnevno kroz razgovore sa prijateljima i poznanicima.
,,Ja sam neko ko je ovdje bio 1995. godine, neko ko je izgubio članove porodice i preživio, ko zna mnogo ljudi koji su izgubili svoje najmilije, jer niko od nas nije preživio Srebrenicu i ostao neokrznut.ˮ
Iako je dio života proveo usavršavajući se u inostranstvu, Suljagić naglašava da nikada nije otišao iz Srebrenice i da je svugdje išao sa ciljem da žrtvama donese ,,barem jedan mali komadić ako ne pravde onda barem zadovoljštine.ˮ
„Ja ovdje i dalje ne živim u punom smislu. Tu sam dva tri dana u sedmici, a druga tri dana sam na putu. Jer ovdje ne mogu naći ni novac, ni ljude, ni znanje koje potrebno da bi od ove institucije napravili ono što ona treba biti.ˮ, objašnjava on.
Memorijalni centar je, kako podsjeća, državna institucija koja je ustanovljena zakonom nametnutim od strane Ureda visokog predstavnika (OHR) u Bosni i Hercegovini. Zakon je vrlo restriktivno  postavio ciljeve institucije i zamislio je kao prvenstveno mezarje, bez vizije da to bude kompleksniji Memorijalni centar.
,,Ono što mi želimo kreirati je šira vizija i strategija Memorijalnog centra sa kojom će se složiti njegove upravljačke strukture i porodice preživjelih i žrtve. Budućnost Memorijalnog centra Srebrenica vidim kao gravitacioni centar iskustva jednog naroda tokom devedesetih godina prošlog vijeka, sa vlastitim arhivskim, istraživačkim i muzejskim kapacitetima koji je u stanju da zabilježi ne samo ono što se događalo u julu 1995. godine, nego i periodu prije 1995. godine koji je doveo do genocida i stradanja.ˮ
Obilježavanje 25. godišnjice genocida: uspjesi i izazovi
Komemoraciji u Potočarima u julu ove godine, odazvalo se 47 šefova država, premijera i ministara vanjskih poslova iz cijelog svijeta, a programi koji su realizirani uoči 11. jula bili su raznovrsniji nego ikad prije.
,,Ubjedljivo najteži dio posla je bio odlučiti na koji način će se održati komemoracija. Razmišljali smo da li će to biti tradicionalna praksa komemoracije kao u ranijim godinama ili ćemo ,,izmjestiti” komemoraciju u potpuno virtuelni prostor. A treća mogućnost, koju smo i realizovali, je bila da kombinujemo tradicionalnu praksu uz virtualne događaje. Smatram da smo donjeli pravu odluku”, kaže Suljagić.
,,Na ovaj način, po mom, mišljenju, dodirnuli smo više ljudi  nego bilo kad ranije. Novitet je što smo ove godine prvi put imali vrlo izraženu umjetničku dimenziju u obilježavanju i planiram da tako nastavimo i u budućnosti.”
Jedan od umjetničkih programa uključio je izložbu ,,Exodusˮ najpoznatijeg bosanskohercegovačkog slikara i grafičara Safeta Zeca.
,,Drugi umjetnički segment je izložba grupe ratnih fotoreportera, uključujući Tony Birtlyja koji je boravio u Srebrenici tokom 1993. godine. Ova izložba je posjetiocima pružila jedinstven uvid u opsadu Srebrenice i stanje u opštini u perodu od maja 1992. do jula 1995. godine.ˮ
Naredni umjetnički projekt, po riječima Suljagića, potekao je iz ideje Memorijalnog centra i saradnje sa Centrom za postkonfliktna istraživanja. U pitanju je fotografska izložba pod nazivom ,,Memento: Fragmenti Srebreničkog genocidaˮ koja predstavlja predmete donirane od strane osoba koje su preživjele genocid u Srebrenici i porodica žrtava za trajnu postavku i čuvanje u Memorijalnom centru.
Tokom komemoracije ove godine je realizovana i prva ljetnja škola u Srebrenici pod nazivom „Suočavanje s prošlošću za budućnost“. Tokom škole, koja je takođe realizovana u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, 25 mladih ljudi iz svih dijelova BiH su imali priliku da uče od stručnjaka, akademika i umjetnika koji rade u oblasti ljudskih prava, tranzicione pravde, historijskog pamćenja, i sprječavanja masovnih zločina.
,,U Srebrenicu je ove godine stigla i umjetnička postavka ,,Što te nemaˮ tokom koje je Aida Šehović sa mladim aktivistima i učesnicima naše škole poredala više od 8.372 fildžana sa kafom koja je ostala nepopijena u sjećanje za žrtve genocida.ˮ
Kako navodi Suljagić, realizovana je i kampanja posvećena preživjelima pod nazivom ,,12 dana sjećanjaˮ i još niz aktivnosti od kojih će mnoge biti nastavljene u budućnosti.
,,Neki dan sam sjedio sa jednim svojim dobrim prijateljem koji je rekao ono što ja osjećam najveći dio vremena, a to je, da bih ja sve što imam sada mijenjao za 1992. i 1993. godinu i trpio glad i sve što trebam, samo  da bih još jednom bio sa svojim najmilijim.ˮ
I upravo ovaj sentiment vodi Suljagića i njegov tim da u Memorijalnom centru naprave zajednicu u kojoj će preživjeli moći da se sjećaju svojih najmilijih i zauvijek imaju mjesto u kojem će njihova sjećanja ostati sačuvana od zaborava.
„Želimo da Memorijalni centar bude mjesto gdje će biti komemorirani događaji i period koji je definisao i odredio budućnost ove zemlje za jako dugo vremena“, zaključuje on.
Pripreme za obilježavanje 26. godišnjice genocida u Srebrenici su već uveliko u toku, a istrajnost i posvećenost ljudi poput Suljagića ostaje inspiracija i put svima kako vizija jedne osobe može pokrenuti historijske promjene i donjeti novu nadu za budućnost.

author: Ahmo Mehmedović