text:
Ljudi kao inspiracija, fotografija kao zadovoljstvo | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
23. oktobra, 2023.
Kakanjka sa sarajevskom adresom, Aida Redžepagić fotografijom se počela baviti kada je shvatila da je to njena istinska ljubav. Zbog želje za bavljenjem ovom profesijom, napustila je posao profesorice na fakultetu.
Njezini prvi crtački potezi su počeli u djetinjstvu, a taj talent je, kako navodi, naslijedila od mame. Međutim, u današnje vrijeme jako je teško napustiti siguran posao i početi raditi kao slobodna umjetnica. Ipak, kaže, nije se pokajala.
„Prije otkaza, samo sam zamislila Aidu od 50 godina koja se prisjeća kako je nekada voljela fotografiju, ali se bojala napustiti siguran posao i nije se nikada usudila istražiti taj dio sebe. Kako sam od mame naslijedila talenat za umjetnost, mislim da sam od tate naslijedila osjećaj za biznis, disciplinovano vođenje poslova i pravilno ulaganje u posao. To su mnogo bitne stavke koje se veoma često kod umjetnika stave u drugi plan“, objašnjava Redžepagić, koja za sebe kaže da je „modna fotografkinja zaljubljena u dokumentarnu fotografiju“.
Okušala se u brojnim stilovima, poput produkt fotografije, ali i fotografiranja vjenčanja, a  najviše je privlači rad s ljudima jer se tu može najviše izraziti i ispričati priču.
Govori da joj je predavanje u školi i na fakultetu omogućilo da učenicima organizira tečaj fotografiranja, gdje je prepoznala mnoge talentirane mlade umjetnike.
„Teško bi mi bilo izdvojiti samo nekoliko njih, ali ono što mogu reći jeste da je konkurencija najbolja stvar koja se može desiti svakome od nas. Svaki put kada ugledam neki odličan editorijal koji napravi neko od kolega, ja se s jednakim žarom obradujem, ali i dobijem želju da i sama nešto novo napravim. Mislim da bismo svi uz nedostatak konkurencije bili lošiji u poslovima koje radimo“, ističe Redžepagić.
Smatra da je fotografija u posljednjih 10 godina procvjetala u Bosni i Hercegovini. Osim raznih festivala na kojima je sudjelovala, poput Rovinj Photo Festivala, Aida je aktivna i na društvenim mrežama a na svojem Instagram nalogu ima blizu 15 tisuća pratitelja.
„Društvene mreže su svakako povećale interes za fotografijom. Često se fotografija stavlja u negativan kontekst kada je stavimo pod ruku s društvenim mrežama, jer automatski zamišljamo beskrajno mnogo ispraznih selfija. Međutim, ja viđam prekrasne izražaje mladih ljudi koji fotografišu prirodu, hranu, portrete, dokumentarnu fotografiju…Hvataju odlične momente i kadrove, a ponekad sve što imaju od opreme je kamera na telefonu“, objašnjava Redžepagić.
Najviše voli da bilježi stvarne, iskrene i neispozirane trenutke, a među „najintimnijim“ suradnjama s poznatim osobama izdvaja onu sa sadašnjom ambasadoricom Bosne i Hercegovine u Češkoj, Martinom Mlinarević, gdje je, kako kaže, uzela stvar u svoje ruke i drugačije pristupila snimanju portreta.
„Martina i njen partner Goran su došli u studio s ciljem da ih fotografišem zajedno. Proveli smo sate u razgovoru i ja sam odbila raditi studijsku fotografiju. Bilo mi je previše ,,sterilno“ i ispozirano. Željela sam uhvatiti njih. Suštinu njihove priče. Tada sam predložila da provedem jedan dan s njima u stanu, da zaborave da sam tu, da obavljaju dnevnu rutinu kao da me nema s njima. Tako je i nastala iskrena foto priča umjesto studijskog portreta“, prepričava Aida Redžepagić seriju fotografija koja joj je donijela prvo mjesto na Rovinj Photo Festivalu.
Da biti slobodni fotograf nije lako, dokazuje administrativna manjkavost. Kako ističe Redžepagić, u šifarskom sistemu poslova Federacije Bosne i Hercegovine, do ove godine je navedena šifra 74.2 Tradicionalni fotograf bez upotrebe digitalne tehnologije što objašnjava administrativnu zastarjelost i neprilagođenost današnjem načinu poslovanja fotografa. No, ipak tvrdi da se ovo ne odnosi na terensko stanje te da pronalazak angažmana nije težak posao.
Ova svestrana umjetnica ne bavi se samo fotografijom. Prije desetak godina kreirala je i rukotvorine iglom i koncem. Međutim, kako ističe, danas se više ne može zamisliti u sličnoj ulozi na poslovnom nivou. Ono što poručuje mladim fotografima/kinjama koji još uvijek nisu pronašli svoju publiku je da nju ni ne trebaju tražiti.
„Fotografija treba biti jedini fokus, publika i klijenti sami pronađu put do vas. I dan danas, neke od meni omiljenih fotografija imaju najmanje lajkova. To nikada ne treba da vam bude mjerilo kvalitete ni uspjeha. Mnogo je bitno odvojiti rad od tog aspekta u današnjem vremenu. Zvuči sebično, ali bitnije je da slušate svoj instinkt nego da se vodite ,,aplauzom lajkova“ i ukusom publike“, zaključuje Redžepagić.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.


text:
Umjetnička reakcija na prošlost i sadašnjost | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
26. oktobra, 2023.
U okviru interdisciplinarnog projekta “PRESENT PAST” Goethe-Instituta u Zagrebu, Beogradu, Sarajevu i Skoplju, a pod vodstvom lokalnih mentora, četiri autorice iz Hrvatske, pet strip crtača iz Srbije, dvoje fotografa iz Bosne i Hercegovine i jedan performans umjetnik iz Sjeverne Makedonije tokom ove godine razvili su umjetničke reakcije na kulturno-političke i komšijske odnose svojih zemalja u prošlosti i sadašnjosti.
Cilj projekta je kroz umjetničke radionice u različitim formatima istražiti regionalno poimanje prošlosti i povezanost koja postoji među državama bivše Jugoslavije te potaknuti saradnju kroz razne radionice i prezentacije.
U Goethe institutu u Sarajevu predstavljena je foto-izložba dvoje fotografa, Mitra Simikića i Dijane Muminović. Radeći zajedno, pod mentorstvom fotografa Ziyaha Gafića, direktora VII Akademije, producirali su vlastite izložbe u okviru projekta, “Rijeka Janja” i “Vjere moje porodice”.
,,Nama je teško razdvojiti sadašnjost od prošlosti u Bosni. Prošlost vreba u svakom kutku našeg života i ona određuje i oblikuje našu sadašnjost. Tako da Mitrove i Dijanine fotografije pričaju upravo o tome. Pričaju o državi čiji je stanovnici napuštaju. Pričaju o mjestima koja nisu dostupna u medijima, o kojima se malo zna“, kazao je Gafić.
Mitar i Dijana, oboje diplomci VII Akademije, pričaju svoje vlastite, intimne, tihe priče kroz nježan i sofisticiran vizualni jezik o svojoj prošlosti i sadašnjosti. Njihove priče zapravo su priče svih nas, a svojim fotografijama su predstavili i dio svoje prošlosti.
,,Ovaj projekat za mene ima poseban značaj. Ja sam ljeta provodio na rijeci Janji i ova rijeka zaslužuje da se ispriča njena priča, pogotovo jer je sada u potpunosti uništena. Moje putovanje duž toka rijeke dio je kontinuiranog projekta koji istražuje, prikazuje i otkriva složenu kulturnu, ekonomsku i ekološku situaciju duž ovog relativno malog riječnog toka“, navodi Mitar, dodavši da je njegov cilj stvaranje prostora u kojem publika može osjetiti empatiju prema njegovim subjektima i uključiti se u njihove priče.
Projekat se bavi tranzicijom na prostoru nekadašnje Jugoslavije i njezinim odrazom u kulturi te širokim i često stereotipiziranim pojmom Balkana. Države Jugoslavije imaju dugu zajedničku historiju i kako kaže Gafić, „zajednički kulturni prostor“, a tranzicijski se procesi u svakoj od njih od 1990-ih do danas drugačije odvijaju i manifestiraju.
Iako je odrasla i obrazovala se u Sjedinjenim Američkim Državama (SAD-u), Dijanini radovi su uvijek bili vezani za Bosnu i Hercegovinu, tako da je u okviru “Vjere moje porodice” predstavila priču džamije u Zagradju (Kakanj) i svetišta u Olovu.
,,Moje vlastito iskustvo u Olovu me duboko dirnulo, i shvatila sam dubinu vjere moje bake. No, također sam dijete oca koji je musliman, i privlačila me zemlja njegove daleke prošlosti u Kaknju, u selu Zagradje. Ono što nisam mogla ni zamisliti bilo je kako će ova dva sveta mjesta, ove dvije zemlje i ova dva naroda obogatiti moj život u savršenom trenutku dok sam također tragala za prošlim vremenima koja povezuju moju sadašnjost“, kazala je Dijana.
Gafić objašnjava kako fotografija, ako se koristi na pravi način, može izdići i naglasiti važnost nekog mjesta, odnosno stvari koje inače uzimamo zdravo za gotovo, kao što je upravo slučaj sa rijekom Janjom, odnosno svetištem u Olovu i džamijom u Kaknju.
Rezultati ovog projekta biti će javno predstavljeni od maja do novembra u svakoj od zemalja učesnica. Završna prezentacija svih radova planira se za juni 2024. godine u sklopu festivala u Rijeci, Hrvatska.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Amina Sejfić


text:
Bosanskohercegovački talent na Smaragdnom ostrvu | Balkan Diskurs
Amir Barleci
30. oktobra, 2023.
Feđa Zahirović je bosanskohercegovački talent koji se glumom bavi još od ranog djetinstva ali i profesionalno već deset godina. Završio je studij filmske glume na „Bow Street Academy – National Screen Acting School of Ireland“, gdje je imao priliku učiti od izvanrednih profesionalaca kao što je Gerry Grennell koji aktivno radi u Hollywood-u, kao i ostalih Oscar i Golden Globe nominovanih redatelja i scenarista.
Želju za glumom objašnjava time da mu je baka, Viktorija Stefanović, bila glumica u Narodnom Pozorištu i da je zahvaljujući njoj još u ranom djetinstvu imao dodira sa ovim pozivom, ali i da mu je bijeg od stvarnosti tokom odrastanja u poslijeratnom društvu bila ljubav prema gledanju filmova.
Uzori su mu bili likovi iz Batman, X – Men, Star Wars, The Lord Of The Rings, animirane serije poput Batman: The Animated Series, Samourai Jack, The Powerpuff Girls, Dexter’s Laboratory. Glumci poput Jack Nicholson, Jim Carrey, Al Pachino, De Niro, Joaquin Phoenix…
„Sve te kreacije su na mene ostavile toliko snažan dojam da su u velikoj mjeri oblikovale moju ličnost i nije mi bilo teško čuti svoj poziv i cijelim bićem osjetiti šta je to čime se želim baviti u životu“, kazao je Zahirović, koji danas živi i radi u Dablinu u Irskoj.

O izazovima oko odlaska u Irsku, pojasnio je da mu nije bilo nimalo lako ostaviti sve iza sebe i početi život i karijeru „iznova“ na drugom jeziku na suprotnom kraju Evrope. Ali s obzirom na strukturu, sistem i razvijenost filmske industrije u Irskoj i prije odlaska iz Bosne i Hercegovine, dodao je da su mu ponudili posao u američko/njemačko/irskom filmu Amazon Studija, što mu je olakšalo prilagođavanje na životne i radne navike.
„Ljudi ovdje vole svoju zemlju i kinematografiju tako da se u zraku osjeti jedna atmosfera entuzijazma, optimizma i podrške gdje svako navija za uspjeh drugog“, istaknuo je Feđa, dodavši da u BiH i nije baš takva atmosfera.
Prema njegovim riječima, Dablin je Evropski centar velikih tehnoloških kompanija, kulturološki je raznovrstan, napredan, digitalizovan.Sva papirologija je elektronska tako da nema čekanja na šalterima. Iako i Irska ima svojih problema, kao i sve druge zemlje, on ističe da se realtivno brzo navikao
Raditi kastinge skoro svaki dan je izazovno naveo je, a za projekte koji su mu u fokusu pojasnio je da je glumio u nekoliko kratkih filmova koji su trenutno u postprodukciji, kao i RTÉ/BBC doku seriji koja je trenutno u post produkciji te igrao u predstavi u “Smock Alley Theatre 1662” u saradnji sa “Gaeity School of Acting”. Trenutno snima dugometražni film komediju “Love Lane United” u kom igra sporednu ulogu. Uz to se priprema za američko/talijanski film akciju – avanturu koja će se snimati na Sardiniji gdje igra jednu od glavnih uloga.
„Uzbuđen sam i inspirisan sa oba procesa jer imam priliku raditi nešto sa čim se nisam do sada susretao“, kazao je Feđa, dodavši da je i muzika dio njegove svakodnevnice. Svakodnevno svira gitaru i klavir, te da priprema nešto i na ovom polju.

Za mlade generacije podcrtava da kada je put umjetnika u pitanju to je jako subjektivno i da sve zavisi od individue. Nema jednog puta koji bi svi trebali pratiti.

Poručuje mladima da rade kurseve, radionice i masterklase koji vode relevantni profesionalci i institucije, pojasnivši da su iz škole koju je završio izašli neki od najistaknutijih glumaca današnjice, a da kurs ne traje duže od godinu dana. „Ovdje ti od prvog dana, bez puno teorije i priče stave kameru pred lice i sve je svedeno na praktičan rad“, istaknuo je Feđa.
Pored toga, mladima govori da je jako bitno razvijati svoj brend i raditi na širenju mreže kontakata jer se tako kreiraju nove prilike. Također, kao najvažnije izdvaja održavanje autentičnosti čuvajući svoju istinu i njegovanje kontakta sa samim sobom.
„Ko sam ja? Šta ja želim? Upravo je ono što nas čini posebnim, zanimljivim i inspirisanim. Stella Adler je svojim studentima govorila kako ih ne može naučiti glumi, ali ih može naučiti kako da budu ljudi. Jedna od prvih knjiga koju im je dala da čitaju jeste Prorok od Kahlil Gibrana, a i ja bih je preporučio svakome“, kazao je ovaj bosanskohercegovački talent sa adresom u Irskoj.
Upoređujući bosanskohercegovačku glumačku scenu sa Irskom, kazao je da se glumci generalno ne osvrću toliko na greške i nesavršenosti tako da se ne boje probati, griješiti i imati samopouzdanje.
„Nema podsmijavanja i manje je nepotizma“, kazao je Zahirović, istaknuvši da nije fer porediti, jer je cijela industrija u Irskoj razvijenija i bogatija od bh. industrije, a od strane irske vlade prepoznat je potencijal filma i napravljeni su veliki iskoraci čak i izmjene određenih zakona o taksi kako bi se lakše dovele strane produkcije koje investiraju silne novce i znatno utiču na rast ekonomije cijele države! To je rezultiralo rekordnim brojem produkcija iz Amerike, Kanade i Evrope u posljednje dvije godine.
Kada bi imao priliku u BiH da promijeni stanje, navodi da bi prvo radio na zdravijem „mindsetu“ i mentalitetu rasta, ohrabrivanju mladih da izraze svoj stav i mišljenje, ali i promijenio sistem obrazovanja, plana i programa na akademijama i školama sa čak i više fokusa na praktičan rad i dosta više bi pažnje posvetio glumi na filmu.
Njegova poruka mladim glumcima, ali i mlađim generacijama općenito: „Albert Camus kaže da je smisao u pobuni. Bunite se, riskirajte, budite drski, vjerujte u sebe i “all in” na sebe. Sve što zamislite je moguće ako uskladite želju i osjećaje. Imajte vjeru, sanjajte, vizualizirajte svoje želje i ambicije, artikulišite ih, napišite na papir i sva će vam se vrata svijeta otvoriti. Riskirajte! Bježite iz zone komfora – to je smrt za umjetnika“. Uz to savjetuje da uče jezike, koriste internet i društvene mreže u svrhu rasta i edukacije te da neprestano rade na sebi i svojoj istini.

author: Amir Barleci


text:
Jasmina i Siniša: „Neke stvari kad kliknu, nema tu puno filozofije“ | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
2. novembra, 2023.
Jasmina Alić-Zec i Siniša Zec upoznali su se putem društvene mreže Facebook i već na prvoj kafi koja je trajala pet ili šest sati shvatili su da imaju dosta toga sličnog, od načina oblačenja do slušanja iste vrste muzike, zaljubljenosti u prirodu i tako dalje. Iako ih društvo percipira kao Bošnjakinju i Hrvata, oni se tako ne osjećaju i to nije omelo njihovu ljubavnu priču, koja je krunisana brakom u Tuzli, gdje žive sa kćerkicom Iris.
„Ćao“ je bila prva poruka Siniše Jasmini, na koju je ona odgovorila s obzirom da joj je rodica već pričala o njemu kako je fin i divan. Na prvi spoj su došli gotovo isto obučeni. „Crvene starke i on i ja. Teksas…“, navela je Jasmina, ističući da sa Sinišom ima dosta zajedničkog i da se slažu oko stvari koje vole ili ne vole.
Oboje vole prirodu, a Jasmina opisuje kako po čitave dane ili noć mogu biti u prirodi, o njoj pričati ili gledati fotografije zbog čega skoro svaki vikend iskoriste da provedu u prirodi.
„Stvari neke kad kliknu, nema tu puno filozofije“, kazao je Siniša, opisujući ljubav sa Jasminom, a nju kao „veliku dobricu“, „emotivnu pahuljicu“ i jako brižnu te kojoj malo treba da bude sretna.
Jasmina za supruga navodi da nije tipičan „balkanjeros“ u smislu mentaliteta, jako je posvećen, marljiv, a uz to jako prisan i blizak sa svojima, porodičan. „On na prvu djeluje grubo, muževno, ali je ovako dušica prava. Super roditelj, mijenja pelene, kupa bebu a i ona (beba) je prava tatina cura“, kazala je Jasmina.
Jasmina je rođena u Tuzli i završila je Tehnološki fakultet, dok je Siniša rođen u Sarajevu i bavi se grafičkim dizajnom. Kada su se upoznali nisu marili za njihovu etničku pripadnost jer su odrasli u porodicama u kojima je bitno samo da li si dobar čovjek ili nisi.
Jasmina je citirala riječi roditelja: „Ako je tebi dobar i ako je to tvoj izbor i ako je to ono što ti trebaš, želiš, samo naprijed. A to da li je neko musliman, Srbin, katolik, Bošnjak, vanzemaljac, šta god da je, sve dok je dobra osoba, ne smeta“.
Kada su dobili kćerku i upisivali je u matičnu knjigu rođenih, bili su u potpunosti zatečeni sa pitanjem službenice: „A kako se beba izjašnjava?“.
Jasmina i Siniša žive u Tuzli, gdje, kako opisuje, na multietničke parove gledaju malo drugačije. „Mi smo navikli na to, moje društvo je ovako – Darija, Vlasta, Nikolina, Jadranka, Ljubica, Marin i Tea. Nikad nismo gledali ko je i šta, a puno mi je prijatelja iz mješovitih brakova jer je ljudima to totalno nebitno“, kazala je Jasmina.
Ono što joj je fascinantno je da se mladi koji su 2000. godište na Facebook-u svađaju oko rata i prema njenom mišljenju to pokazuje da ih je neko „filovao“ iz kuće.
„Jednostavno nam to nije tema, slavimo Uskrs, Božić i Bajram, povod više da se svi okupimo i da nam bude dobro“, nastavila je Jasmina.
Na pitanje koliko politika utječe na percepciju o multietničkim vezama i brakovima, Jasmina odgovara da političarima nije u interesu da promiču različitosti i ono što spaja ljude, kulturološki, i u svakom drugom smislu. Prema njenim riječima, odgovara im da su ljudi razjedinjeniji, umjesto da su upućeni jedni na druge, da pomažu i brinu jedni o drugima, što su odsječeniji jedni od drugih, što ih više tjeraš da jedni od drugih budu otuđeni, to je njima bolje.
„Svaki put kad ne znaš šta ćeš, kakav ćeš ekonomski plan, dobru socioekonomsku reformu realizovati, spasiti privredu, poboljšati zdravstvo, onda obavezno počni pričati o odcjepljenju RS-a (Republike Srpske), pripajanje Srbiji, ili eventualno Herceg-Bosni, pa onda imamo SDA (Stranka demokratske akcije) koji će reći da su oni stub države, oni grade Bosnu, Federaciju…Počne se zveckati oružjem, poslije toliko godina poslije rata, odmah se vraćaju ratne teme. A svi teško radimo za minimalac”, smatra Jasmina.
Siniša smatra da u Bosni i Hercegovini neće nikada biti bolje: „Kad pogledaš kroz istoriju, nikada ovdje nije bilo bolje, takav smo narod“. „Umjesto da pričamo o tome kolike su nam plate, kako su nam npr. pelene skuplje u Bosni nego u Njemačkoj…to su stvari koje mene žuljaju više od tog etničkog, nacionalnog, vjerskog konteksta“, navela je primjer Jasmina.
Sve blagdane slave i ne propuštaju ukusnu kuhinju. „Za Uskrs smo svi bili kod nas, za Božić kod svekrve, a za Bajram obiđemo cijelu moju rodbinu, idemo mojoj mami, mojoj neni, tetkama. Nekada odemo kumu, ili oni nama, za Bajram. Svi smo zajedno i volimo to“, kazala je Jasmina.
Svome djetetu planiraju objasniti multietnički identitet kako su i njima njihovi roditelji.
„Pustiš da se spontano i prirodno samo od sebe kaže, djeca uče od onog šta roditelji kažu“, kazao je Siniša, a Jasmina je dodala: „Upravo tako, ako ne psuješ, kulturan si, pristojan, sigurno ti ni dijete neće biti drugačije, da mu svaka druga bude psovka. Ako ti učiš svoje dijete da bude dobro, ne tuče drugu djecu, ne bude nasilno, da je lijepo dijeliti, ono će dijeliti..i tako je za sve ostalo. Bitno je da ga učiš da je važno da je neko dobra osoba, da mu je lijepo s tim nekim, vodiće se time da cijeni dobre ljude, a ne da prepoznaje nekoga po onome šta mu piše u opredjeljenju, i da po tome sudi“.
Jasmina navodi da su osjetili segregaciju u društvu jedino kod postavljanja pitanja: „Kako će vam se zvati dijete?“ ili kod: „Ako bude muško hoće li se sunetiti?“.
„Od kako se probudimo, kod bebe su oči ovolike (pokazuje rukama), s nama je u krevetu, čupa te za kosu, za nos, probudiš se, pomaziš se sa bebom, pomazim se sa Jasminom, onda ja mijenjam pelenu, jutarnja je moja. Onda idem na posao, dobijem makar 15 slika da vidim šta beba radi, je li nervozna, priča beba, uradila nešto novo. Dođem kući opet se mazi sa bebom, izađi napolje šetaj, idemo baki, idemo neni. Naveče kupanje, gledamo serija, beba spava“, Siniša opisuje jedan običan dan obitelji Zec.
Kada Siniša ne radi, idu u planinu i obično provedu dan u vikendici. „Beba je prvi put bila u šumi sa 22 dana starosti, prekršili smo ono babsko 40 dana ne izlaska“, rekao je Siniša.
Jasminu su svi upozoravali da zbog djeteta neće imati vremena ni odgledati seriju. „Ljudi imaju generalno problem jer ne dijele obaveze“, naveo je Siniša. „Kad beba zaspi naveče, gledamo serije, pijemo čaj. Sasvim običan i kul dan, gdje imamo vremena i jedno za drugo, i za bebu..fino je i ispunjeno“, rekla je Jasmina.
Jasmina opisuje da je za vezu najbitnije da su prije svega najbolji prijatelji, da imaju dobru komunikaciju i da je osoba kojoj se može vjerovati. Siniša navodi povjerenje kao najbitniju stvar u vezi.
Jasmina dodaje da je važno i poštovanje i spremnost da prihvatiš nekoga sa svim njegovim vrlinama i manama, kao i biti spreman na kompromise. Za nju je smisao ljubavi da ti bude toplo oko srca. Siniša je odgovorio: „Evo smisla,“ i pokazao na njihovu kćerkicu. Jasmina je nastavila da je smisao ljubavi „da imaš za šta ustati ujutro, da imaš razlog da se trudiš da budeš bolji čovjek“.
Bitno im je da im dijete bude vrijedno, marljivo, znatiželjno, da kad joj (kćerki) nešto kažu, ne uzima zdravo za gotovo, da istražuje, sumnja, ne prihvata tuđe narative nego da sama živi svoje ciljeve i bude učena i pismena. Ističu da je danas veliki problem nepismenost i manjak kritičkog razmišljanja. Kako je Jasmina istaknula, voljela bi da joj se dijete ne opterećuje mišljenjem sredine.
„Neki ljudi ako su urbani, a žive u zaostaloj sredini, pakuj kofere i idi što dalje. Krivu Drinu ne možeš ispravljati…“, zaključio je Siniša, na što je Jasmina dodala: „Da, ali možeš poticati sebe da te ne dotiče ono šta sredina misli“.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

created: 2. novembra, 2023.

author: Balkan Diskurs


text:
Plavi telefon – sve veći broj prijava sumnje na nasilje | Balkan Diskurs
Amir Barleci
5. novembra, 2023.
Besplatna savjetodavna linija “Plavi telefon” koju je uspostavilo udruženje “Nova generacija” prvenstveno za pružanje psihološke pomoći djeci i mladima na prostoru cijele Bosne i Hercegovine, za deset godina imala je 60.000 poziva, od kojih su najčešći od djece i tinejdžera u dobi od deset do 18 godina.
Maja Kovačević, koordinatorica za rad na savjetodavnoj liniji “Plavi telefon”, kazala je da su zabilježili oko 6.000 upita putem e-savjetovanja, a što podrazumijeva dopisivanje klijenata sa savjetnicima putem e-mail, chata ili društvenih mreža.
„Nadležnim institucijama je upućeno preko 210 prijava koje se mogu dovesti u sumnju sa nasiljem“, dodala je Kovačević, istaknuvši da broj poziva iz godine u godinu raste, pa u poređenju sa prošlom za ovu godinu imaju duplo više poziva.
Pojasnila je da su u prvoj polovini prošle godine imali 15-ak prijava sumnje na nasilje, a ove godine ih je 40. Na mjesečnom nivou imaju oko 1.500 poziva i najčešći pozivatelji su djeca i tinejdžeri u dobi od deset do 18 godina. Najčešće ih pozivaju djevojčice i djevojke uzrasta od 14 do 18 godina te žene od 18 i više godina. Dječaci i muškarci u manjoj mjeri pozivaju “Plavi telefon”.
Jelena Zelić radi kao savjetnica na liniji “Plavi telefon”. Pojasnila je da pozivatelji najčešće traže da ih se sasluša, da dobiju prostor za izražavanje razmišljanja i emocija.
„Plavi telefon za njih predstavlja sigurno mjesto putem kojeg mogu dobiti olakšanje koje je ili kratkoročnog trajanja ili će doći do nekih bitnih spoznaja i uvida o njima samima. Istovremeno od nas savjetnika očekuju podršku i konkretne smjernice, ukoliko im mi to možemo dati u skladu sa situacijom. Veliki akcenat je na odnosu povjerenja između klijenta i savjetnika“, pojasnila je Zelić.
Pored toga, zahtjevi uključuju prijave na nasilje, intervenisanje i posredovanje korisnika i institucija, upućivanje ka centrima za mentalno zdravlje i psihoterapiju, kao i centrima za besplatnu pravnu pomoć koji mogu riješiti njihove probleme.
Koliko su građani Bosne i Hercegovine upoznati sa postojanjem linije “Plavi telefon”, Kovačević je pojasnila da su kroz promotivne online aktivnosti zabilježili 1.300.000 građana, koji su upoznati sa postojanjem ove besplatne savjetodavne pomoći. Kada se uporedi broj poziva od prije deset godina kada je uspostavljena linija, zaključuje da je sada 15 puta više poziva. Taj podatak, kako je dodala, govori im da građani imaju povjerenja u usluge “Plavi telefon”.
Besplatna savjetodavna linija “Plavi telefon” pokrenuta je 2013. godine od udruženja “Nova Generacija”, koje ima sjedište u Banjoj Luci, a čiji tim se sastoji od psihologa i socijalnih radnika koji su usmjereni na promovisanje i zaštitu ljudskih prava, prvenstveno djeteta te na implementaciju programa za zaštitu ugroženih kategorija. Njihove aktivnosti su: usluge dnevnog centra za djecu u riziku, savjetovalište za djecu i mlade te prihvatnu stanicu za djecu zatečenu u skitnji i prosjačenju. U nedostatku savjetodavne linije uspostavili su i “Plavi telefon”, koji uz savjetovanje i konsultacije, pruža i informacije o mogućnostima za ostvarivanje prava iz oblasti socijalne zaštite.
Primarni cilj linije “Plavi telefon” je da pruže psihološku pomoć i podršku djeci u kriznim i teškim situacijama sa naglaskom na nasilje i eksploataciju. Međutim, prema Kovačević, djeca su prepoznala Plavi telefon kao jedno sigurno mjesto na kojem mogu razgovarati i o različitim drugim temama koje su za njih važne. Uključili su se i u rad s mladima i fokus im je proširen na mentalno zdravlje, odnose u porodicama, prijateljske odnose, seksualno i reproduktivno zdravlje.
„“Plavi telefon” je trenutno jedina savjetodavna linija koja je namijenjena za pomoć djeci na području cijele Bosne i Hercegovine, bez ograničenja na vrstu poteškoće koja je povod za traženje pomoći“, istakla je Kovačević.
Maja i Jelena rad na liniji “Plavi telefon” započele su kao volonteri, da bi nakon toga postale i zaposlenice. Obje ističu da im je rad pružio priliku za lični rast i razvoj te profesionalno usavršavanje. Ono sa čim se susreću su i kapaciteti za suosjećanje sa različitim situacijama kojima su izložene u radu. Stava su da bez suosjećanja nije moguće pružiti potpunu uslugu a izazov im je uspostavljanje jasnih granica prilikom rada s klijentima kako bi ostali u domenu savjetodavnog rada.
Razgovarajući o smanjenju predrasuda i tabua vezanih za teme mentalnog zdravlja, Zelić je navela da kroz promotivne aktivnosti na društvenim mrežama kao što su: tekstovi, snimanje emisija i priloga sa kompetentnim gostima i drugim vidovima plasiranja informacija umnogome možemo smanjiti tabue kada su u pitanju ove teme i približiti ih dodatno široj javnosti koja još uvijek nije upoznata i spremna da potraži pomoć.
„Imali smo jednu korisnicu od koje smo dobili pozitivnu povratnu informaciju kao reakciju na naše objave o mentalnom zdravlju na društvenim mrežama. Korisnica nam je kazala da je ta objava uticala na njenu svijest o problemu i pomogla joj da pronađe rješenje. To je svakako jedan od korisnih načina da se ljudima na konkretnim primjerima pokaže da traženje pomoći u vezi sa nekim problemom ne predstavlja bauk i ne treba da bude neko strašno i sramno iskustvo“, pojasnila je Jelena.
Prema njenim riječima, veliku ulogu igra i individualni pristup svake osobe, kao i spremnost suočavanja sa određenim temama koje predstavljaju problem. Pored toga, ljudi iz struke se trebaju staviti na dostupnost široj javnosti. „Oni trebaju razbijati mitove o ovim temama te koristiti jednostavan i razumljiv jezik za ljude različitih dobnih skupina“, mišljenja je Zelić.
Budući da radi kao savjetnica na liniji “Plavi telefon”, pojasnila je da su korisnici svjesni dometa koje pokriva, u smislu da se radi o savjetodavnoj liniji koja pruža smjernice i savjetovanje.
Kada su u pitanju planovi, Kovačević je podijelila neke od ideja koje će nastojati implementirati i na taj način doprinijeti kvalitetnijoj usluzi i zadovoljstvu korisnika.
„Kroz naše projekte i aktivnosti na kojima radimo fokusirani smo na unaprijeđenju naših usluga. Važno nam je zadovoljstvo korisnika našim uslugama. U narednom periodu dugoročno gledano, cilj nam je dostupnost linije “Plavi telefon” 24/7, kao i da se obezbijedi institucionalna prepoznatljivost i dugoročna sistemska podrška. Sadašnje radno vrijeme uključuje period od 09:00-22:00 sati svakim radnim danom“, pojasnila je koordinatorica za rad na liniji “Plavi telefon”.
Također, jedan od ciljeva je da dobiju jedinstveni evropski broj 116111 koji ima većina savjetodavnih linija za djecu i mlade na području čitave Evrope. To bi značilo u praksi da kada dijete ili mlada osoba ode iz BiH u neku drugu državu može neometano da ih pozove i zatraži uslugu. „U aktivnom smo procesu rada na tome, zajedno sa našim partnerom UNICEF-om u Bosni i Hercegovini koja podržava naše aktivnosti“, zaključuje Kovačević.

created: 5. novembra, 2023.


text:
ICMP: Potraga za nestalima u BiH je ključ pozitivnog mira | Balkan Diskurs
Annabelle Werner
9. novembra, 2023.
Na hiljade ožalošćenih stiglo je 11. jula 2023. godine u Memorijalni centar Srebrenica u Potočarima kako bi obilježili 28. godišnjicu genocida u Srebrenici. Ovo mezarje koje se stalno širi služi kao posljednje počivalište za mnoge od oko 8.000 bošnjačkih muškaraca i dječaka koji su ubijeni u genocidu 1995. godine. I uprkos tome što su prošle skoro tri decenije, ove godine je ukopano 30 ljudi, od kojih je najmlađi 15-godišnji dječak. Obavljena je i 71 reasocijacija, odnosno pripajanje posmrtnih ostataka ranije pronađenih i identificiranih žrtava.
Međunarodna komisija za nestale osobe (ICMP) omogućava ove ukope pronalaskom i identificiranjem posmrtnih ostataka žrtava. Organizacija je nastala nakon rata kako bi pomogla porodicama da otkriju sudbine svojih voljenih. Nadalje, mirovni sporazum ne usađuje samo društvenu koheziju jer je potpisan pa je ICMP morao zadobiti povjerenje bivših zaraćenih strana, a da ga se ne prikazuje kao simpatizera jedne nacionalnosti.
Krvavi međunarodni sukob u BiH uglavnom se vodio između tri velike etničke grupe, u kojem je na kraju ubijeno 100.000 ljudi. Genocid koji su ovjekovječile snage bosanskih Srba nad bošnjačkim civilima u i oko Srebrenice pridonio je najvećem masakru u Evropi od holokausta. Ovo područje je prvobitno proglašeno “sigurnom zonom” pod zaštitom Ujedinjenih nacija (UN-a). Međunarodna zajednica nije uspjela odgovoriti na prodor snaga bosanskih Srba, a nakon što je ova vojska objavila svoje planove da zauzme grad, holandske mirovne snage prepustile su razoružano i ranjivo stanovništvo tim protivničkim snagama. Žene i djevojčice su odvajane od muškaraca i dječaka, a potonji su sistematski ubijani.
ICMP pomaže bosanskohercegovačkim vlastima da lociraju masovne grobnice i druge skrivene tajne lokacije gdje se nalaze posmrtni ostaci, a zatim provode ekshumacije, identificiraju posmrtne ostatke kako bi u konačnici mogli bili pokopani. Na neki način su nepristrasni faktor u vladavini zakona.
Kao što se može zamisliti, ICMP se suočio s brojnim i užasnim izazovima u ispunjavanju svoje misije. Tokom kasnih 90-ih i ranih 2000-ih, političke izazove samo je pogoršala ograničavajuća tehnologija tog vremena. Prve žrtve su identificirane klasičnom metodom identifikacije, a što je uključivalo i identifikaciju preko ličnih stvari koje su bile uz posmrtne ostatke osoba. To je bilo jako traumatično za porodice, a i mogućnost pogrešne identifikacije je bila dosta velika.
Uzimajući u obzir težinu ovih izazova, ICMP je neumorno radio na uvođenju i implementaciji nove tehnologije identifikacije DNK. Organizacija je prvi put koristila referentne uzorke i počela identificirati nestale osobe s 99,95 posto tačnosti. Stekli su povjerenje ljudi sa svih strana u sukobu i prikupili približno 100.000 referentnih uzoraka iz cijelog zapadnog Balkana.
Ipak, čak i uz ogroman tehnološki napredak u posljednje dvije decenije, ICMP-ev rad u BiH se i dalje nastavlja. Samo za Srebrenicu, u ICMP-u navode da još uvijek tragaju za 700 – 1000 osoba, što znači da će “definitivno biti više masovnih grobnica koje sadrže više od deset osoba…” koje će trebati identificirati. Nadalje, preostalo je još 396 posmrtnih ostataka, koji su naknadno pronađeni, a koji se moraju povezati s onima koji su već identificirani i pokopani u Potočarima. Tome su uvelike pridonijeli zastrašujući pokušaji ratnih zločinaca da prikriju svoje zločine.
Nakon potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma postalo je jasno da će vojne vođe biti procesuirane. Naknadni pokušaji da se spriječi provođenje istraga su bili paralelni sa samim zločinima.
Počinioci genocida su poremetili primarna grobna mjesta masovnih pogubljenja, kako bi ih prikrili, širom istočne Bosne. Satelitske slike prikazuju ratne zločince koji koriste građevinsku opremu kako bi iskopali dijelove kostura žrtava i raspršili ih na skrivenija “sekundarna mjesta”. To znači da su kosti žrtava bile raširene širom zemlje.
Prema ICMP-u, „najnovija pronađena grobnica sa srebreničkim žrtvama pronađena je ovdje u Kalinoviku, koji je bliže Sarajevu… što je 100, vjerojatno čak i više od 100 kilometara udaljeno od same Srebrenice“. Ovo raspršivanje osoba je razlog zašto postoji proces reasocijacija. A kada se pronađu novi kosturni elementi prepoznate osobe, porodice će odlučiti da li će ih ponovno pokopati na komemoraciji te godine, tako ih “ponovno povezujući” s njihovim mjestom ukopa. Neke porodice donesu bolnu odluku da sačekaju sa pokopom svojih najmilijih kako bi vidjeli hoće li se pronaći još posmrtnih ostataka. ICMP se zalaže da se identificirani posmrtni ostaci što prije pokopaju.
Drugi razlog zašto se posmrtni ostaci iskopavaju decenijama nakon rata je taj što su grobovi na teško prilaznom ili miniranom terenu i teško ih je pronaći. Ostale osobe su pokapane u neobilježene grobnice na postojećim grobljima, pa su neki postojeći grobovi umrlih prirodnom smrću poremećeni radi pronalaska nestalih u ratu. Da užas bude veći, postoje ostaci žrtava koji nikada neće biti pronađeni jer su spaljeni, sakriveni u tajnim grobnicama ili položeni u ono što je poznato kao najveće groblje u Bosni, rijeka Drina.
Ovi izazovi u procesu identifikacije su objektivno zastrašujući. Nihad Branković, viši savjetnik za odnose sa vladama u ICMP BiH, istaknuo je da preživjeli još uvijek tragaju za članovima svojih porodica i ako im ne pružimo odgovore koje zaslužuju i ne omogućimo pristup pravdi, zapravo ne gradimo čvrste temelje za bilo kakvu budućnost našeg društva u Bosni i Hercegovini i na ovim prostorima.
Uz ovu upornu predanost i uz neviđenu potporu preživjelih, Branković je kazao: „…jednom kad bi [političari] vidjeli članove porodica Bošnjaka, Hrvata, Srbina, kosovskog Albanca zajedno, kako sjede preko puta političara, političari bi tada počeli razmišljati u redu i mi trebamo… učiniti isto“.
Dok je javnost pritiskala političare, ICMP se uspio etablirati kao učinkovit i nepristran akter međunarodne zajednice i kasnije je prešao na integraciju svojih forenzičkih procesa s državnom vladom.
ICMP je također proširio svoju ulogu ne samo podržavajući porodice žrtava putem identifikacije, već i osnažujući ih u procesu sudske odgovornosti. Pa se tako grobnice tretiraju kao mjesta zločina, a sa dokazima se postupa na način da budu vjerodostojan dokaz na sudovima.
To je posebno aktualno jer se i danas vode suđenja za ratne zločine iz regije. Specijalna vijeća za Kosovo u Haagu trenutno sude bivšem kosovskom čelniku Hashimu Thaçiju uz još trojicu optuženih za ratne zločine i zločine protiv čovječnosti.
Povremeno se pojavljuju tvrdnje da je pronalazak nestalih osoba prioritet prošlosti. Ipak, proces održava potporu i odozdo prema gore putem potpore preživjelima. U nedavnim razgovorima o putevima ka ulasku BiH u Evropsku uniju, pitanja naslijeđa poput pronalaska nestalih osoba ostaju jednako važna kao i rasprave o infrastrukturi i ulaganjima. „Ne možete zapravo ignorirati teške narative koji se s vremena na vrijeme pojave i onda se govori samo o autocestama…“ dodao je Branković.
U istom smislu kao što su pitanja naslijeđa isprepletena s budućom izgradnjom mira, glavna direktorica ICMP-a Kathryne Bomberger posjetila je Srebrenicu ovog jula.
Bomberger je izjavila da se ICMP „solidariše s porodicama onih koji su nestali u sukobu i da će nastaviti postojano provoditi svoj mandat kako bi im pomogao osigurati istinu, pravdu i reparacije.“
Razumijevanje procesa rada ICMP-a i izazova s kojima se suočavaju na zapadnom Balkanu osvjetljava užase počinjenih zločina, ali također naglašava važnost okončanja decenijske mučne neizvjesnosti za preživjele. I koliko god bilo neugodno, vjerodostojnost i prihvaćanje ovih mračnih istina može se boriti protiv historijskog revizionizma, približavajući BiH održivom i pozitivnom miru.

created: 9. novembra, 2023.

author: Annabelle Werner


text:
Alma i Mara ruše predrasude poslijeratnog društva | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
12. novembra, 2023.
Alma Numić i Mara Milanković-Daradan su mirovne aktivistice koje su svoje ratne priče podijelile s drugima i slušajući priče drugih preživjelih, šire ideju mira među mladima i godinama rade na izgradnji održivog mira u Bosni i Hercegovini. Primjer su multietničkog prijateljstva koje ruši predrasude poslijeratnog društva.
Prije rata u Bosni i Hercegovini, Alma i Mara su živjele u porodicama koje nisu poznavale razlike. Svoje djetinjstvo Alma opisuje kao prelijepo i srećno. Odrasla je u radničkoj porodici, a kako naglašava, punoj ljubavi, pažnje i razumijevanja. U školi i van škole je dijelila drugarsku radost i svu ljepotu do trenutka kada je zbog ratnih dešavanja morala napustiti svoj dom i dobiti status izbjeglice. Kao 14-godišnja djevojčica ranjena je tokom bombardovanja u Tešnju.
U Marinoj porodici nije se postavljalo pitanje vjere i nacije. Roditelji su je vaspitali, kako naglašava, da postoje ljudi i neljudi. Rat je zatiče u Sarajevu, gdje je studirala. Vratila se rodnoj kući u Derventu i priključila Vojsci Republike Srpske (VRS-a). Ranjena je i danas je 80-postotni invalid.
Mirovnim aktivizmom Alma se bavi u posljednjih 13 godina nakon što je pohađala edukativni program izgradnje mira u Bosni i Hercegovini kao članica i volonterka Udruženja žena za afirmaciju obiteljskih vrijednosti “Majka”, a kojima je ispričala šta je preživjela tokom sukoba u Bosni i Hercegovini.
Mara se mirovnim aktivizmom bavi 20 godina, a javnim govorom zadnjih deset godina. „Trebalo je puno snage i hrabrosti bezbroj puta izići i govoriti o iskustvu pred nepoznatim ljudima širom regiona. Širiti ideju mira među mladim ljudima koji su već u svojim kućama zatrovani mržnjom prema drugom i drugačijem“, kazala je Mara, dodavši da je najteže bilo da njen rad prihvate njeni dojučerašnji saborci.
Dodaje da je realizirala na desetine mirovnih projekata u svom gradu i u drugim gradovima. Kroz projekte je uvezala 12 lokalnih zajednica, sportske kolektive, kulturno-umjetnička društva, kao i udruženja proistekla iz rata. Također, ističe da je organizirala mnogo manifestacija povodom Međunarodnog dana mira te razgovarala sa stotinama mladih ljudi apelujući da „čuvaju mir kao zjenicu oka“.
Alma je ranjena 8. oktobra 1995. godine, tokom bombardovanja Tešanjke u Tešnju, dok je bila u kući u kojoj je živjela kao izbjeglica. Kako je ispričala, sunčan oktobarski dan, miran i drugačiji, kao da je slutio na neko zlo. Tokom bombardovanja poginulo je devet a više osoba je ranjeno.
„Tog poslijepodneva osjetila sam najstrašniji udar kao da se zemlja ruši i ja u nju propadam. Uz Božiju pomoć, danas sam živa, svjedok čovjekovog zla prema čovjeku. Ni danas nikome, pa ni meni, nije jasno kako sam ostala živa“, kazala je Alma, dodavši da je prva ubijena žrtva koju je vidjela bila kćerka njene prve komšinice, vesela plavokosa djevojčica Lejla koja je imala samo sedam godina.
Alma pojašnjava da je Lejla preminula na rukama njenog oca, a da je ona ta koja je posljednji put zagrlila i pričala s njom ispred kuće gdje su bile zajedno, nakon čega je Alma otišla u kuću a Lejla je ostala da čeka svoju majku, koju nikad nije dočekala.
„Od tada do danas niko nije odgovarao za zlo učinjeno prema civilima u tešanjskom mjestu Tešanjka“, istakla je Alma, dodavši da je pravda spora ali i dostižna.
Marina priča o ratu počinje napuštanjem Sarajeva u kojem je studirala i vraćanjem u Derventu, gdje su je dočekale barikade Hrvatskog vijeća obrane (HVO-a). „Bila sam student kada je rat počeo na tlu bivše Jugoslavije. Odjednom sam bila neprijatelj svim mojim prijateljima i znancima, samo zato što sam Srpkinja“, kazala je Mara.
Pustili su je da prođe barikade, uz objašnjenje, kako je navela Mara, zato što je žena i da tu gdje je odrasla nikad više ne smije nogom kročiti. Kad je došla rodnoj kući, bila je prazna. Svi, izuzev Marinog oca i brata, koji su mobilizirani, su već bili otišli u izbjeglištvo. Sa željom da pokuša zaštiti svoje voljene priključila se i ona VRS-u. Ranjeni su joj otac i brat, dok joj je sestra poginula od iste granate od koje je Mara ranjena.
„Rat je opustošio naše domove. Razorio kako moju tako i bezbroj porodica. Nikome nije dobro donio“, navela je Mara.
Kada je prvi put ispričala priču i čula druge priče preživjelih, Alma je kazala da ju je to inspirisalo i motiviralo da se bavi mirovnim aktivizmom. „Osjećali smo se kao ljudi, suosjećali i razumjeli bez obzira kojem nacionalnom korpusu pripadamo. Vidjela sam da možemo zajedno čuvati mir, razvijati komunikaciju i dijalog sa svim društvenim akterima u cilju sigurnije budućnosti, realizirati projekte i činiti dobro u svojim zajednicama“, kazala je Alma.
Istaknula je da je ponosna na sebe što je u službi mira u Bosni i Hercegovini, što živi i radi u svojoj domovini i što nema ni trunku mržnje prema drugom i drugačijem.
„Kroz mirovni aktivizam sam otvorila svoju dušu, upoznala mnogo dobrih ljudi, sad već prijatelja iz cijele Bosne i Hercegovine od Mostara, preko Sarajeva do Prijedora i samim time izbjegla zatočeništvo same sebe u davnim ratnim devedesetim godinama“, dodala je Alma.
Tajnu prijateljstva, opisuje kao istinski razlog za sreću, dar od Boga i zato ih smatra neizbježnim. Neke prijatelje upoznajemo kao djeca, neke srećemo tokom života, a neke i slučajno. Alma i Mara su se upoznale slučajno a prijateljstvo i danas traje.
„Naše slučajno prijateljstvo, danas pravo prijateljstvo, započelo je jednim telefonskim pozivom koji sam uputila Mari. Tada smo se upoznale i dogovorile da nađemo na pumpi a kako bi zajedno išle na prvi edukativni program u vezi ratnih događaja i postratnog djelovanja u smislu mirovnog aktivizma“, ispričala je Alma.
Pojasnila je da je prvi susret bio površan ali i kao da se znaju cijeli život, neki miks osjećaja. Od upoznavanja pa do danas, istakla je da su otvorene jedna prema drugoj, a vrijeme je pokazalo sličnost, ljudskost i volju za životom. Od edukativnog programa došle su na nivo da upoznaju porodice, rade na zajedničkim projektima, izlaze zajedno, putuju, šopinguju, pričaju satima na telefon, smiju se, tuguju i raduju se zajedno, a sve sa željom da budu zdrave.
Mara je kroz svoj rad upoznala Almu, a kako ističe: „Jednu divnu ženu, moju prijateljicu Almu“.
„Alma je civilna žrtava rata. Bila je dijete kada je ranjena. Znate ono kada s nekim klikneš na prvu i želiš da ti taj neko bude prijatelj za cijeli život. Tako nas dvije funkcionišemo. Podržavamo jedna drugu s puno ljubavi. Almu doživljavam kao člana porodice“, kazala je Mara, majka dvoje djece, za koju ističe da ih je odgojila kao i nju njeni roditelji a to je da vole svoje i poštuju tuđe, te da je bogatstvo u našim različitostima.
Za Almu i Maru, kako pojašnjavaju, ne postoje „nametnute“ norme.
„Mi živimo svoje snove gradeći mir i zajedništvo u našoj domovini Bosni i Hercegovini“, zaključuje Mara.

author: Elma Hasanspahić


text:
Dobrovoljni vatrogasci: Hrabrost, liderstvo i zajedništvo | Balkan Diskurs
Amel Zolota
16. novembra, 2023.
Vatrogasno društvo “Turbe” u središnjem dijelu Bosne i Hercegovine s ponosom stoji kao oslonac zajednice sa svojih 50 članova, od kojih su 28 omladinci, i nepokolebljivo su posvećeni zaštiti i sigurnosti svojih sugrađana.
Pod motom “Naše slobodno vrijeme za Vašu sigurnost” odražavaju predanost i spremnost da se žrtvuju kako bi pružili zaštitu onima kojima je potrebna.
Vuku korijene postojanja još iz 1922. godine, kada su osnovani od tadašnje firme “Ugar”, i sa svjetlom tradicijom i danas sjaje.
Veliku odgovornost kako prema vatrogascima od kojih su većina mladi entuzijasti, tako i prema zajednici, društvu, nosi direktor Kenan Zahirović. Prilikom preuzimanja rukovodeće pozicije to mu je bio veliki izazov jer je prije sedam godina vatrogasno društvo gotovo bilo pred zatvaranje. Međutim, danas s ponosom ističe niz uspješno realizovanih akcija i projekata.
Podsjetio je na “Dan otvorenih vrata” kada učenici osnovnih škola dolaze u posjetu kako bi stekli osnovna znanja o tome kako reagovati u slučaju požara. Učenici se upoznaju sa vatrogascima i opremom koju koriste a imaju priliku i da vide pokazne vježbe koje im izvode vatrogasci.
Vatrogasno društvo “Turbe” kao rezultat saradnje s lokalnim vlastima, koja je prema Zahiroviću u proteklih pet godina na zavidnom nivou, dobilo je par motorola uređaja koje su im izuzetno korisne u radu, a napravili su i hidrant koji im je značajno olakšao brzu reakciju na požare.
Osim realizirane saradnje, Zahirović naglašava da rade i na nekoliko drugih projekata s vlastima s ciljem da unaprijede lokalnu zajednicu. „Svi ovi napori pokazuju njihovu podršku i angažman u ostvarivanju ciljeva zajednice, i izuzetno smo zahvalni na tome“, kazao je Zahirović.
Alman Hrustanović, komandir vatrogasne jedinice, pojasnio je da je najveća odgovornost komandira da održi red u jedinici kako ne bi bilo nepotrebnih svađa i rasprava. Naglasio je da je riječ o dobrovoljnom društvu i da su svi tu iz razloga što to vole. „Teško je reći nekome nešto da radi jer smo svi tu dobrovoljno“, kazao je Hrustanović.
Na upit kako se postaje dobrovoljni vatrogasac, Hrustanović je odgovorio da članovi društva koji napune 18 godina prolaze odgovarajuću obuku kako bi stekli uslove za ispit za dobrovoljnog vatrogasca, a što je ujedno i preduslov za izlazak na požar. I prije toga, dodaje da se održavaju posebne obuke.
„Obuke koje naši vatrogasci svake godine održavaju su u maju, mjesecu zaštite od požara“, naveo je komandir vatrogasne jedinice iz “Turbeta”.
Također, tokom ljeta provode obuke za upoznavanje s opremom, taktikom i procjenom sigurnosti. Dobrovoljni vatrogasci učestvuju i na drugim obukama i seminarima, a dodatna predavanja im održava počasni član i vatrogasac Nesib Mehić, koji ima preko 50 godina iskustva.
„Vršimo obuku zamjene uloge kako bi osigurali da u slučaju požara postoji osoba koja može preuzeti odgovarajuću funkciju ukoliko je osoba obučena za tu specifičnu ulogu nedostupna“, kazao je Hrustanović.
Društvo se finansira, kako je pojasnio Zahirović, preko Općine Travnik i godišnji budžet je 10.000 konvertabilnih maraka, a upravljanje je povjereno Upravnom odboru vatrogasnog društva i oni donose odluke bilo da se radi o nabavci vozila, registraciji, opremi ili sličnim potrebama.
Rad Vatrogasnog društva “Turbe” prepoznali su i ljudi iz Švicarske, Danske i Holandije i svojim donacijama su olakšali rad. „Možemo se pohvaliti da zadnjih sedam godina nismo ništa od opreme kupili, a mnogo smo dobili. Najviše opreme smo dobili od prijatelja iz Švicarske koji su nam donirali i vatrogasno vozilo. Od prijatelja iz Danske smo dobili odijela Viking, koja su jako dobra i kvalitetna“, kazao je Zahirović.
S obzirom na to da je većina opreme koju posjeduje Vatrogasno društvo “Turbe” donirana, direktor naglašava da je i to pokazatelj koliko su trud i rad prepoznati.

author: Amel Zolota


text:
Problem klimatskih promjena zahtjeva veću pažnju u BiH | Balkan Diskurs
Franziska Fischer
19. novembra, 2023.
S obzirom na to koliko su klimatske promjene vidljive i u Bosni i Hercegovini, četvero mladih vođenih ekološkim aktivizmom neumorno radi na podizanju svijest o potrebi rješavanja pitanja okoliša a sa nama su podijelili priče kako je sve krenulo i s kojim se problemima suočavaju. Riječ je o Samiru Lemešu iz Eko foruma Zenica, Layli Jusko, Edni i Melihi iz Revolta Tuzla.
Globalni klimatski udari počeli su 2019. godine, a u Bosni i Hercegovini ekološka svijest ima dužu historiju, kazao je profesor Lemeš, koji je i predsjednik Eko foruma Zenica, osnovanog 2009. godine. Ekološki aktivizam, on smatra „pozivom“ koji nosi sa sobom u svakom aspektu života. U Zenici, zagovaranje bolje kvalitete zraka datira još iz 1950-ih, kada je došlo do velike ekspanzije proizvodnje čelika. U to vrijeme, objasnio je Lemeš, industrija čelika općenito je bila cijenjena kao pokretač gospodarskog rasta, a radnicu su u društvu viđeni kao heroji.
Sve veći nivoi onečišćenja zraka nisu prošli nezapaženo, međutim, s obzirom na nedostatak održivih rješenja dostupnih u to vrijeme, ljudi su se morali nositi s posljedicama. To je dovelo do uvođenja poreza 1960-ih, pri čemu su fabrike ugljena i čelika gradu plaćale zagađenje.
U kasnijim godinama osmišljeni su planovi za smanjenje onečišćenja zraka, ali oni nisu u potpunosti provedeni prije raspada Jugoslavije. Nakon privatizacije industrije čelika, obećana poboljšanja nisu se ostvarila, što je potaknulo građane da osnuju Zenica Eko Forum.
Na upit o aktivnim učesnicima organizacije, Samir je odgovorio da su to uglavnom stariji ljudi raznih zanimanja, između ostalih inženjeri, novinari, liječnici. „Još uvijek je teško angažovati mlađe ljude da nam se pridruže“, priznao je, dodavši da je za borbu za bolju kvalitetu zraka potrebno vrijeme, a „mladi ljudi nemaju vremena“.
Mladi Bosne i Hercegovine su 2019. godine počeli učestvovati u protestima pokreta “Petkom za budućnost”. Iako se ti protesti i dalje dešavaju u mnogim zemljama, u BiH su prestali. Tražeći mlade uključene u pokret, našli smo na Instagram profilu Laylu Jusko. Njeno iskustvo u ekološkom aktivizmu je slično Lemešovom. Naglasila je da su klimatske promjene problem koji zahtjeva veću pažnju, ne samo među mlađim ljudima, nego u BiH općenito.
„Ovdje postoji svijest o klimi, ne mogu reći da je nema, ali još uvijek nije na zadovoljavajućem nivou, što je zabrinjavajuće. Imamo samo nekoliko ljudi koji proaktivno rade na tome“, napomenula je, dodavši kako su „mladi ljudi svjesni ovog problema, ali nedostaje poticaja za djelovanje“.
Ono što Layla opisuje je vrlo čest odgovor na klimatske promjene. Mnogima od nas tema se čini dalekom jer ne vidimo njezine posljedice svakodnevno, već samo znamo da će uticati na nas u budućnosti. Osim toga, ekonomska nesigurnost, nepovjerenje u politički sistem i nedostatak vjere u mogućnost promjena odvraćaju ljude od poduzimanja akcija.
Layla se uključila u klimatski pokret nakon što je završila pripravnički u Crvenom krstu, gdje je radila na pitanjima vezanim uz javno zdravlje, ali i naučila o razornim posljedicama klimatskih promjena. „Sve se dogodilo slučajno, da budem iskrena. Prije Covida-19 nisam bila aktivistica“, priznala je Layla, koja je također volontirala u Let’s Do It, organizaciji koja mobilizuje mlade ljude širom BiH za inicijative čišćenja i sadnje drveća. Tokom jedne od ovih kampanja, Layla je bila zadivljena kada je saznala koliko je brige potrebno malom stablu da preživi. Zaintrigirana, počela je samostalno istraživati i pohađati edukacijske seminare. Shvativši da može kombinirati svoju strast prema javnom zdravlju s klimatskim aktivizmom, počela je educirati ljude o klimatskim promjenama kroz Let’s Do It i Crveni krst. „Upravo sam pronašla svoj poziv. Uvijek kažem, za mene to nije aktivizam, to je doslovno način života“, istakla je Layla.
Sa aktivizmom Meliha iz Revolta Tuzla susreće se 8. marta, na Međunarodni dan žena, kada je prisustvovala maršu za prava žena u organizaciji Revolta, nakon čega je kontaktirala organizaciju i postala njihova članica.
Revolt Tuzla je osnovan 2005. godine, nakon studentskih protesta, a sastoji se 20-30 članova u dobi od 17 do 25 godina. Grupa se bavi širokim spektrom lokalnih problema, a u posljednje vrijeme sve više se fokusira na klimatske promjene. Njihovo djelovanje uključuje ulične inicijative, informisanje javnosti o lokalnim temama i organizovanje radionica. Također održavaju ljetnu školu političkog aktivizma i javne rasprave s lokalnim političkim kandidatima.
Aktivistica Edna iz Revolta Tuzla reakcije na njihov angažman uglavnom opisuje kao pozitivne.
„Neki ljudi zauzmu apatičan stav, što je doista uobičajeno u našem društvu, gdje nam govore da ovo radimo uzalud – ʻNećete ništa promijeniti.ʼ Ali većina je stvarno ponosna što grupa mladih ljudi se okuplja i barem pokušava napraviti promjenu. I mislim da jesmo, barem u nekim područjima.“
Osvrćući se na različite strategije korištene za zagovaranje zaštite okoliša, Lemeš je pojasnio: „Koristili smo svaki oblik aktivizma koji nam je pao na pamet“. Kada je Eko Forum osnovan, prvo su se fokusirali na prikupljanje informacija o Željezari Zenica, istraživanje zakona kao i pitanja vezanih za zdravstvo. Također su napravili vizualizacije podataka kako bi bili dostupni običnim građanima. Osim toga, organizovali su proteste kako bi privukli pažnju domaćih i međunarodnih medija.
Eko Forum je uspostavio kontakte sa drugim organizacijama u BiH i Evropi koje se bore za slične ciljeve. Jedna češka lokalna organizacija podijelila je svoje iskustvo u borbi protiv onečišćenja zraka i pomogla im da podignu kaznenu prijavu protiv ArcelorMittala zbog ugrožavanja javnog zdravlja. Iskustvo Eko Foruma pokazuje izazove s kojima se suočavaju lokalne grupe s velikim korporacijama. Ove kompanije zanemaruju lokalne brige i kazne nametnute za prekoračenje graničnih vrijednosti, jer smatraju da je isplativije platiti te kazne nego instalirati učinkovite sisteme filtriranja. Ipak, tužba je dodala težinu zahtjevima Eko Foruma. Također su se suočili s međunarodnim bankama koje finansiraju fabriku, priznajući njihov znatan uticaj.
Nedavni protesti protiv gradnje malih hidroelektrana pokazali su rastuću svijest i učinkovitost protesta jer je donesen zakon o zabrani izgradnje malih hidroelektrana u Federaciji BiH.
Tema internacionalizacije borbe protiv klimatske krize pojavila su se i u razgovorima s drugim aktivistima. Premda su priznali važnost aktivizma na lokalnom nivou, također su primijetili da su mnogi izazovi povezani s klimom slični u kapitalističkim sistemima.
Stoga udruživanje snaga s drugima koji se suočavaju s ovim problemima može biti učinkovit način rješavanja ovih izazova i pojačavanja njihove poruke na globalnom nivou. Ovo je također ideja iza novoformirane Mreže za saradnju i razvoj istočne Evrope, koja povezuje zelene pokrete predvođene mladima širom istočne Evrope i regije Kavkaza, uključujući i organizaciju Revolt Tuzla.
Povezivanje različitih međusobno povezanih „borbi“ još je jedna strategija koju koriste klimatski aktivisti, prepoznajući da se klimatska kriza isprepliće s feminističkim, antikapitalističkim i drugim društvenim pokretima. Edna je istaknula važnost premošćivanja društvenih i ekoloških pitanja, istaknuvši kako je Revolt pokušao povezati radnička prava sa zelenim pokretom. Posljednje godine su pokazale da je klimatska kriza prije svega društvena kriza. Tokom proteklog desetljeća rastuće temperature uzrokovale su toplinske valove, šumske požare, suše i poplave, poput razornih poplava u BiH u maju 2014. godine. Kao izravna posljedica ovih događaja, ljudi su izgubili ne samo svoje domove, već čak i živote. Također je došlo do velikih gubitaka žetve i nestašice vode, što utiče na ljude, poljoprivredu i hidroelektrane. Kao rezultat toga, klimatska kriza je dovela do viših cijena hrane i električne energije, čime se pogoršavaju društvene nejednakosti.
Nedavno je sve veći fokus na intersekcionalnosti i klimatskoj pravednosti, dva koncepta koji klimatske promjene prepoznaju kao simptom nepravednih ekonomskih, društvenih i političkih uslova. Priznaju da nemaju svaka država, zajednica ili pojedinac iste resurse za borbu protiv klimatske krize. Iako postoje pojedinačne radnje koje svako može poduzeti, poput recikliranja, odabira javnog prijevoza ili korištenja manje plastike, one nisu dovoljne za rješavanje razmjera ovog problema. Odgovornost je političara i velikih korporacija da zaustave iskorištavačke prakse, čineći zagovaranje jednim od najučinkovitijih alata za obične građane u borbi protiv klimatskih promjena i borbi za bolju regulaciju okoliša.
Ta nepravda nije samo na individualnom nivou nego i na globalnom, između bogatijih i siromašnijih zemalja. Lemeš je istaknuo problem „nepravedne zelene tranzicije“ gdje bogatije nacije mogu priuštiti skuplje tehnologije zbog iskorištavanja resursa drugih zemalja.
„Sama tranzicija je dalek cilj. (…) Zemlje poput Njemačke, SAD-a i Švedske mogu priuštiti skuplje tehnologije, jer troše svoje resurse i one koji su pripadali drugim zemljama. (…) Siromašnije zemlje poput naše još uvijek nisu na tom nivou razvoja, a sada to doživljavamo kao teret“, kazao je Lemeš, dodavši da u takvoj državi, postizanje pravedne tranzicije zahtijeva podjelu tereta i troškova, i to neće biti lak zadatak.
U Zenici su poduzeti koraci da se povežu društvene i ekološke dimenzije zelene tranzicije uspostavom IT odjela na lokalnom univerzitetu za obuku mladih ljudi u softverskom inženjerstvu. Ova inicijativa ima za cilj zadržati mlađu populaciju u gradu i eventualno privući vanjske kompanije u Zenicu čime bi se smanjila ovisnost grada o industrijama koje zagađuju okoliš.
Lemeš je istaknuo još jedan aspekt pravedne tranzicije koji se odnosi na iskopavanje litija koji je potreban za izradu električnih automobila. „Litij je jedan aspekt zelene tranzicije. S rudarenjem litija u Srbiji i Bosni vidimo da ćemo imati posljedice rudarenja, ali mi ne možemo priuštiti kupnju električnih automobila. Ovo je nepravedan prijelaz. Imat ćemo rudnike litija i zagađenje, dok će bogate zemlje koristiti električne automobile“, kazao je Lemeš, istaknuvši da je skeptičan glede ispunjavanja ekoloških standarda, navodeći korupciju među političarima.
Lemeš je kazao da je jako bitno imati civilno društvo kao sredstvo korigovanja vlasti. Važna je uloga nevladinog sektora u BiH u rješavanju klimatske krize jer političari često ne ispunjavaju obećanja o zelenoj tranziciji, naglasila je i Layla.
Sva četiri aktivista izrazila su pesimizam u pogledu usklađenosti zemlje s međunarodnim sporazumima o klimi, poput Pariškog sporazuma iz 2015. ili Zelene agende za zapadni Balkan, čiji je cilj da Bosna postigne ugljičnu neutralnost do 2050.
„To je u osnovi samo tinta na papiru. Kažu da će omogućiti zeleni prijelaz, ali u stvarnosti neće. Oni samo žele ostati na vlasti. Sve ovisi o NVO sektoru“, razmišlja Layla.
Edna dodaje da „vlade pokušavaju progurati starije priče kako bi prikrile posao koji ne rade. Bosna je među zemljama koje su potpisale Pariški sporazum, a dio dogovora je da se zatvore sve elektrane na ugalj, ali ne polažem velike nade u to. Kako bi to prikrili, umjesto toga fokusiraju se na nacionalne napetosti“.
Klimatski aktivizam u BiH suočava se s jedinstvenim izazovima koji proizlaze iz političke i društvene historije zemlje. Biti aktivist u BiH je teško, primijetila je Layla, a čak i pojam ʻaktivistʼ ima drugačiju konotaciju. Kulturi protesta nedostaje vitalnost i ljudi se osjećaju nelagodno kada se ne slažu s vlastima, jer to može dovesti do problema.
„Kad god organizirate demonstracije ili proteste, to je mač s dvije oštrice“, objasnila je Edna.
Edna smatra da puno ljudi u Bosni i na cijelom balkanskom području drži mišljenje da, čak i ako se nešto loše događa, ne treba govoriti o tome jer tada možete biti meta napada, prozvani u svojoj zajednici ili da rizikujete izgubiti posao. „To je zato što se ljudi ne bave javnom stranom aktivizma. Međutim, mnogi mladi to rade jer nisu toliko izloženi riziku“, kazala je.
S obzirom na izazove u mobiliziranju ljudi za ulične proteste, svi su se aktivisti složili da obrazovanje igra ključnu ulogu u povećanju svijesti o dalekosežnim posljedicama klimatskih promjena. Kada ulazite u sferu aktivizma, Edna je predložila da potražite organizaciju koja je u skladu s vašim interesima, naglašavajući da „za svako pitanje obično postoje istomišljenici. Ključ je pronaći ih i povezati se s njima.“
Layla je preporučila pridruživanje lokalnoj organizaciji jer je motivirajuće biti okružen ljudima koji vas podržavaju i dijele vaše vrijednosti. Dodala je: „Jedna glavna stvar koju bih svima preporučila je da započnu s nečim što se može lako učiniti, što ne zahtijeva nikakva sredstva. Pronađite nešto u klimatskom aktivizmu što odgovara vašoj profesiji. Ako ste inženjer, vidjet ćete da možete izumiti nešto što može pomoći u čišćenju zraka. Ako ste student medicine, brinite o javnom zdravlju, edukujte ljude o tome što im onečišćenje zraka čini. Ako ste student političkih nauka, izađite i zagovarajte. Radite nešto na polju koje volite. Klima se može povezati s bilo kojim sektorom, od jezika do inženjerstva“.

author: Franziska Fischer


text:
BiH na prekretnici za ojačavanje cyber sigurnosti | Balkan Diskurs
Maria Thornton
23. novembra, 2023.
U današnjem međusobno povezanom svijetu, cyber sigurnost i umjetna inteligencija postali su kritični problemi. Bosna i Hercegovina nije adekvatno spremna da se uhvati u koštac s ovim rastućim prijetnjama.
Darko Brkan, koautor policy brief-a “Cybersigurnost u BiH – napredak, potencijal i nedovršeni poslovi”, upozorava na hitne izazove cyber sigurnosti s kojima se Bosna i Hercegovina (BiH) danas suočava. U sažetku se ističe nedostatak zakonodavstva, javne svijesti i koordinacije, naglašavajući hitnu potrebu za političkom akcijom u cilju zaštite nacionalne sigurnosti, stabilnosti i mirovnih procesa u zemlji.
Brkan identifikuje nekoliko ključnih problema koji utiču na spremnost BiH da radi na cyber sigurnosti. Brkan navodi da je jedan od najizazovnijih i najhitnijih aspekata koje treba razmotriti dezinformacija.
Prema Brkanu jedan od ključnih problema je nedostatak odgovarajućeg zakonodavstva i strateškog okvira za cyber sigurnost u BiH. Iako postoje zakoni o cyber sigurnosti na državnoj i entitetskim nivoima, oni ne pokrivaju dovoljno sve relevantne aspekte. Osim toga, BiH se obvezala na usvajanje međunarodnih sporazuma i konvencija, ali je potrebno daljnje usklađivanje sa standardima Evropske unije (EU) o cyber sigurnosti kako bi se ojačala njena kibernetička odbrana.
Prema riječima Brkana, uspostava Tima za odgovor na računalne incidente (CERT) za institucije BiH smatra se pozitivnim korakom, ali kaže da je to samo jedan dio slagalice.
Na pitanje kako riješiti ovaj problem, Brkan odgovara: ,,Kako bi se adekvatno uhvatila u koštac s cyber prijetnjama, BiH treba robusnu strategiju cyber sigurnosti koja obuhvata različita područja, uključujući javno-privatna partnerstva, regionalnu i međunarodnu saradnju te ulaganja u IT infrastrukturu“.
Cyber prijetnje su prevazišle granice i postale globalni problem, a BiH nije izuzetak.
Međutim, politički stav u zemlji nastoji umanjiti značaj cyber sigurnosti. „Nedostatak političke volje i interesa spriječio je formulisanje i provedbu učinkovitih politika cyber sigurnosti, što u konačnici nije uspjelo zaštititi naše građane“, kazao je Brkan.
Cyber prijetnje su prevazišle granice i postale globalni problem, a BiH nije izuzetak.
Cyber Security Excellence Center piše: „Bosna i Hercegovina se nalazi u nepovoljnom položaju, budući da je posljednja zemlja zapadnog Balkana bez funkcionalnog sveobuhvatnog tima za reagovanje na ovakve prijetnje. Ovo ostavlja BiH, njenu vladu, ekonomiju i građane izloženima kibernetičkoj šteti do te mjere da može ugroziti potencijalne dobrobiti digitalizacije za ekonomiju i društvo, a zemlju više izloženu zloćudnim vanjskim uticajima u cyber domeni“.
Uprkos ovim zabrinutostima, BiH je relativno pošteđena velikih cyber napada u usporedbi s drugim zemljama poput susjedne Crne Gore, koja je pretrpjela veliki cyber napad u augustu 2022. godine. Međutim, Brkan upozorava da to ne bi trebalo stvarati lažni osjećaj sigurnosti.
AP News je u augustu 2022. godine objavio članak u kojem se navodi da je: ,,Koordinirani napad koji je započeo oko 20. augusta osakatio internetske vladine informacijske platforme i izložio osnovnu infrastrukturu Crne Gore, uključujući bankarski, vodovodni i elektroenergetski sistem visokom riziku“.
„Napad u Crnoj Gori trebao bi poslužiti kao ozbiljno upozorenje bosanskohercegovačkim kreatorima politike o opasnostima zanemarivanja brige o cyber sigurnosti u svijetu koji trpi sve više digitalnih napada koji stvaraju ozbiljne sigurnosne probleme za njegovu infrastrukturu i građane“, kazao je Brkan.
Dok se mrežna sigurnost bavi zaštitom internih mreža organizacije od neovlaštenog pristupa i cyber prijetnji, internetska sigurnost se bavi zaštitom korisnika i podataka u njihovoj interakciji s internetom. Cyber sigurnost je, s druge strane, širi koncept koji obuhvata i mrežnu i internetsku sigurnost, dok se također bavi prijetnjama kritičnim informacijskim sistemima, podacima i infrastrukturama.
U naciji koja još uvijek zacjeljuje od ožiljaka rata iz 1990-ih dok prolazi kroz delikatan mirovni proces, Brkan kazao je da se cyber prijetnje isprepliću s etničkim i političkim podjelama.
Nedavne zakonske izmjene ograničile su javno znanje o vlasništvu nad domenom što sada predstavlja značajne izazove u identificiranju cyber kibernetičkih napada i kampanja dezinformiranja.
U prošlosti je bilo moguće ući u trag vlasnicima domena, podsjeća Brkan, što je stvorilo veću odgovornost za pojedince i tvrtke koji šire dezinformacije online. Međutim, nedavne promjene u zakonodavstvu sada otežavaju ulaženje u trag porijeklu takvih napada.
„Nedostatak transparentnosti komplicira pitanja odgovornosti, ostavljajući firmama i pojedincima da neovisno istražuju i ublažavaju cyber incidente“, smatra Brkan i dodaje da to stvara poticaje za pojedince da šire dezinformacije s malim rizikom za bilo kakve posljedice.
Neregulirana priroda interneta u zemlji čini ga podložnijim kampanjama dezinformiranja, što, prema Brkanu, predstavlja prijetnju povjerenju u javne institucije i uzrokuje daljnje etničke podjele. Kampanje digitalnih dezinformacija mogu se i iskorištavaju za potpirivanje napetosti i destabilizaciju krhkog mira koji trenutno postoji u zemlji.
,,Nedostatak snažnog zakonodavstva čini digitalni govor mržnje većom prijetnjom, prijetnjom koja potkopava društvenu koheziju i koči bilo kakve ozbiljne napore u nacionalnim mirovnim procesima“, navodi Brkan.
Određeni sektori u BiH posebno su ranjivi na pojedinačne cyber napade, s finansijskim prevarama i krađom identiteta usmjerenih na građane, posebno one s ograničenom digitalnom pismenošću.
„Obrazovne institucije ne daju prioritet sveobuhvatnim programima podizanja svijesti o cyber sigurnosti“, što kako naglašava Brkan, „ostavlja mlade ljude loše pripremljene za sigurno snalaženje u digitalnom krajoliku, ostavljajući ih osjetljivijima na digitalne dezinformacijske kampanje“.
Nažalost, temi cyber sigurnosti i digitalne pismenosti često se pridaje ograničena pozornost u političkim raspravama i formalnim obrazovnim okruženjima. Zapravo, smatra Brkan, da kreatori politika u BiH uopće ne daju prioritet inicijativama za cyber sigurnost.
Nedostatak formalnog obrazovanja o kibernetičkim pitanjima mlađu generaciju nesvjesno čini podložnom da postane nosilac dezinformacija. Kako bi se to suzbilo, objašnjava Brkan, institucionalne promjene moraju se provoditi kroz odgovorno donošenje politika, a digitalna pismenost u formalnom obrazovanju trebala bi postati ključni fokus zakonodavaca.
Uz to, navodi da manjak ICT pismenosti među stanovništvom, kako starijima tako i mladima, čini ih podložnijima da postanu žrtve kibernetičkih napada i kampanja dezinformiranja.
Jedno od obećavajućih nastojanja je aplikacija za digitalnu medijsku pismenost, koju razvija organizacija Zašto ne, u kojoj je Brkan suosnivač, a koja je inače usmjerena na mehanizme političke odgovornosti.
Ciljajući na mlade u BiH, ova aplikacija ima za cilj opremiti mlađu generaciju potrebnim alatima za kritičku procjenu informacija na internetu, prepoznavanje dezinformacija i sigurno kretanje digitalnim krajolikom.
„Osnaživanjem mladih ovim vještinama, BiH može ojačati svoju cyber otpornost i zaštititi mirovne procese,“ dodaje Brkan.
Jačanje mjera cyber sigurnosti, unapređenje zakonodavstva i poticanje učinkovite koordinacije, kako navodi Brkan, ključni su koraci u osiguravanju sigurnosti građana BiH, kao i podizanje svijesti o važnosti cyber sigurnosti. „Moraju se provoditi institucionalne promjene kako bi se osiguralo da digitalna pismenost postane sastavni dio formalnog obrazovnog okruženja, osnažujući mladu generaciju da sigurno upravlja digitalnim svijetom“, kazao je Brkan.
Prema njemu, BiH se nalazi na kritičnoj prekretnici u kojoj je potrebna odlučna akcija kako bi se ojačala otpornost kibernetičke sigurnosti, zaštitio nacionalni mirovni proces i zaštitili njeni građani. „Kombinacijom političke volje, poboljšanja zakonodavstva i strateških ulaganja u obrazovanje i tehnologiju, BiH može postati kibernetički sigurnija nacija“, smatra Brkan.
Zajedničkim radom, kako na domaćem tako i na međunarodnom planu, BiH može osigurati svoju digitalnu imovinu, zaštititi svoje građane od kibernetičkih prijetnji, ojačati nacionalnu sigurnost i mirovne procese, te osigurati svoju sigurnost u sve digitaliziranijem svijetu.

author: Maria Thornton


text:
“Vitez bibliotekar”: Štiti biblioteke u eri digitalne revolucije | Balkan Diskurs
Selma Mašić
27. novembra, 2023.
Mašo Mehmedović, magistar komparativne književnosti, koji radi u Gradskoj biblioteci Zenica, intenzivirao je svoj društveni angažman kao “Vitez bibliotekar”. “Vitez bibliotekar” predstavlja inspirativnu i nekonvencionalnu figuru koja je, kroz svoj jedinstveni pristup i predanost, postala simbol borbe za kulturu i obrazovanje u eri digitalne revolucije.
Mehmedović je i osnivač “Pokreta za narodnooslobodilačko bibliotekarstvo” i kreator dokumentarnog filma “Vitez bibliotekar – kroz vrleti i bespuća” koji je objavljen na njegovom YouTube kanalu prije četiri godine. Ovaj “vitez” često plijeni pažnju znatiželjnika učestvujući na različitim maratonima noseći svoju prepoznatljivu i improviziranu uniformu – crveni plašt i srebreni šljem napravljen od korpe.
Kroz svoje trke, nije samo maratonac već je i ambasador knjiga i biblioteka i svega onoga što one trebaju biti. Njegov neuništivi optimizam i pozitivna energija kojom nastoji prenijeti ljubav prema bibliotekama i knjigama svim naraštajima jedan je plemenit, viteški i herojski čin u eri ChatGPT-a, Google-a i drugih dostupnosti 21. stoljeća.
O svom samozaposlenju i putu do zaposlenja, o uzajamnoj vezi maratonskog trčanja i maratonskog čitanja, ali i borbi sa vjetrenjačama priča sukladno uniformi koju nosi – ekscentrično, kreativno i viteški.
Viteške avanture počinje završetkom studija bibliotekarstva na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu kada je na vlastitoj koži osjetio da je studij bibliotekarstva u BiH obezvrijeđen, biblioteke marginalizirane, najčešće i nefunkcionalne, a da je svijest kod građana o njihovom značaju i društvenoj ulozi nedovoljno razvijena.
Iz tog je nezadovoljstva, ali i iz želje da pokuša nešto promijeniti odlučio snimiti dokumentarni film “Vitez bibliotekar”. Dokumentarni film ima 27 sagovornika, a posebnu ulogu u njemu igra lik šašavog viteza unosivši u cijelu priču malo više akcije, dinamike i zabave. Ističe da je baš ovim činom on postao i maskota “Pokreta za narodnooslobodilačko bibliotekarstvo”. Smatra da se lik viteza pokazao kao dobro rješenje jer je uz pomoć njega uspio privući više pažnje javnosti. Nakon filmskih projekcija koje su bile organizovane širom regiona, uslijedili su i pozivi da kao vitez bibliotekar održi predavanja za djecu u nekoliko biblioteka i škola. Tako je ovaj vitez izašao iz filma i upustio se u svijet društvenog angažmana.
“Pokret za narodnooslobodilačko bibliotekarstvo” opisuje kao pokret usmjeren na razvoj svijesti o značaju i ulozi biblioteka unutar društva, ali, kako ističe, na jedan drugačiji, neobičan i šašav način.
„Misija pokreta je izboriti se za biblioteke kako bi one postale ono što bi trebale biti, odnosno ono što suštinski i jesu – narodnooslobodilačke ustanove. A zašto tvrdim da su narodnooslobodilačke? Prije svega zato što nam omogućavaju slobodan pristup informacijama i znanju pomoću kojih se kao individue možemo samooslobađati. One su te koje nam daju mogućnost da se putem provjerenih informacija, učenja i znanja oslobađamo od opasnih dezinformacija, pojednostavljenja, stereotipa i predrasuda“, kazao je Mehmedović.
Baš o problemima bosanskohercegovačkih biblioteka, bibliotekara i bibliotekarki govori i u dokumentarnom filmu. Iako snimljen prije četiri godine, Mehmedović tvrdi da se sistemski ništa nije promijenilo. Zakon o bibliotekarskoj djelatnosti nije mijenjam posljednjih 20 godina pa tako da umjesto da uređuje bibliotečku djelatnost izvorište je problema i u bibliotekarstvo unosi haos.
“Vitez bibliotekar” je prije sedam godina zajedno sa svojih par kolega, uz pomoć političkog predstavnika i medija, pokrenuo inicijativu izmjene člana Zakona o bibliotečkoj djelatnosti u Federaciji BiH (FBiH), a prema kojoj osobe sa završenim univerzitetskim studijem bibliotekarstva su ravnopravne prilikom zapošljavanja sa nekim ko je završio desetodnevni kurs.
Došlo je do usvajanja u formi nacrta. Još uvijek se nije našao na dnevnom redu a kako bi konačno došlo do usvajanja. Mehmedović se obratio Instituciji ombudsmana za ljudska prava i nakon četiri godine prepiske i sastanaka, zatraženo je od Parlamenta FBiH da bez odlaganja pokrene proceduralne radnje i u roku od 30 dana izvrši zakonske izmjene, ali još ništa nije učinjeno.
Međutim, iako ovaj vitez uviđa da njegova borba liči na borbu sa vjetrenjačama, smatra da to suštinski ipak nije, jer kako kaže: „Borba za pravdu i promjene na bolje ne može biti bez smisla“.
Sam njegov put od samozaposlenog “viteza bibliotekara” do zaposlenog bibliotekara je bio, kako kaže, mučan i prepun razočarenja. „Nije mi toliko teško padalo što nisam mogao dobiti posao, nego što su pored mene i mojih kolega, koristeći se stranačkim vezama, poslove bibliotekara dobijali nestručni ljudi… kandidati svih mogućih profesija završavali su u bibliotekama, ustanovama koje u BiH i dan danas predstavljaju idealna mjesta za zbrinjavanje stranačkih uhljeba i nehljeba. Tako da nije bilo lako prisustvovati svim tim namještenim konkursima“, naveo je.
Tada se, baš poput nekog Marvelovog junaka, rodio “vitez bibliotekar”. „Odlučio sam se “samozaposliti” kao vitez bibliotekar. Iz podruma sam uzeo staru korpu i zahrđali mač; od mame sam posudio dekicu za plašt, otac mi je ustupio svoju kameru, a komšija Nedim – stativ. Tako sam skrpio opremu i započeo snimanje filma “Vitez bibliotekar”“.
Kako kaže, ruke su mu bile pune posla, jer je sve radio sam – igrao viteza, bio reditelj, scenarista, montažer, glavni kamerman, majstor svjetla, tona… Sve je radio sam, ali ne i uzalud. Nakon što je postavio prve inserte na društvene mreže, uslijedile su brojne pozitivne reakcije i pozivi za gostovanja u bibliotekama. Na taj način je stekao određenu popularnost kao vitez bibliotekar.
Sreća mu se posebno osmjehnula u Zenici, kada je u Gradskoj biblioteci Zenica objavljen konkurs, gdje je prvi put doživio da su svi pozvani kandidati na intervju bili diplomirani bibliotekari, kao i članovi komisije, pa i sam direktor biblioteke.
„Izgleda da se sve to moralo poklopiti da bih mogao pošteno dobiti radno mjesto za koje sam se školovao“, kazao je Mehmedović.
Ne želi prognozirati budućnost bosanskohercegovačkih biblioteka ali je uvjeren da bez opremljenih i funkcionalnih biblioteka budućnost ne može biti dobra.
„Bez biblioteka je nemoguće graditi zdravo demokratsko društvo, kojeg nema bez dobro informisanog i obrazovanog pojedinca. Ne trebamo brinuti za budućnost biblioteka, nego za budućnost bez biblioteka, jer biblioteke su ustanove koje imaju sposobnost da se prilagode svakom vremenu, a da pritom zadrže svoju osnovnu misiju koja se tokom historije nikad nije mijenjala – omogućiti pristup informacijama i zabilježenom znanju onima koji ga trebaju“, stav je “viteza bibliotekara”.

author: Selma Mašić


text:
Misija volontera u Srebrenici: Liječenje prošlosti i građenje budućnosti | Balkan Diskurs
Dennis Miskić
30. novembra, 2023.
Zamislite da sjedite ispred karte svijeta i možete odabrati bilo koje mjesto na svijetu, mjesto gdje ćete živjeti godinu dana. Harun Čandić je jednog dana sjedio kod kuće i gledao tu kartu. Prikazala mu je svih 60 zemalja u kojima bi mogao volontirati godinu dana. Među tim mjestima bili su New York, Cape Town ili čak Novi Zeland. Ali iako mu je svijet bio na dlanu, odlučio se za Memorijalni centar Srebrenica.
Umjesto da živi na egzotičnom mjestu ili radi za veliku instituciju, posvetio se učenju o genocidu u Srebrenici.
Čandić je odrastao u Austriji, mjestu koje nije nepoznato porodicama iz bivše Jugoslavije. Tokom 1960-ih godina, Austrija je zaključila sporazume o radu sa Jugoslavijom i Turskom kako bi pomogla ekonomskoj i infrastrukturnoj obnovi. Kao rezultat ovog sporazuma o radu, mnogi građani bivše Jugoslavije, često nazivani “Gastarbeiteri” ili gostujući radnici, došli su u Austriju da rade u raznim industrijama, uključujući građevinu, proizvodnju i poljoprivredu.
Ovaj aranžman trajao je nekoliko decenija i imao je značajan uticaj na ekonomije i oba društva. Kasnije, tokom devedesetih godina, Austrija je bila među zemljama koje su nudile azil i pomoć onima koji su bježali od rata.
Ipak, iako u nekim austrijskim učionicama su većinom učenici koji imaju roditelje sa područja iz bivše Jugoslavije, o njenom raspadu i ratovima gotovo da nema spomena u školskom programu.
Sam Čandić je poprilično znao o genocidu u Srebrenici i čak je ranije bio i na komemoraciji, 11. jula. Međutim, kada je čuo za mogućnost da dođe i radi sa Memorijalnim centrom, vidio je jedinstvenu priliku da proširi svoje znanje.
Ono što je omogućilo njemu i stotinama drugih da volontiraju u inostranstvu jeste Austrijska služba u inostranstvu. Organizacija je osnovana 1992. godine s ciljem slanja mladih Austrijanaca u različite memorijale Holokausta kao zamjenu za njihovu obaveznu vojnu službu. Na taj način, oni ne samo da predstavljaju svoju zemlju, već i preuzimaju odgovornost za njenu ulogu u Drugom svjetskom ratu.
S obzirom na to da su istaknuti političari i akademici u to vrijeme tvrdili da je Austrija bila „prva žrtva“ u ratu i da stoga nije mogla odigrati zlu ulogu u Hitlerovoj Njemačkoj, ideja je nailazila na kritiku. Danas je međunarodno priznata i finansira je Austrijsko ministarstvo za socijalna pitanja, a čak je proširila svoje aktivnosti na genocid u Ruandi i Bosni i Hercegovini.
Kada se tada 18-godišnji Čandić prijavio ovoj organizaciji, njegova motivacija bila je jasna od samog početka. „Vjerujem da bi podjele temeljene na etničkim, rasnim, nacionalnim i vjerskim osnovama trebale pripadati prošlosti. Ali, ipak, živimo u svijetu gdje mržnja sve više prevladava“, kaže on i dodaje: „Želio bih da što više ljudi učestvuje u stvaranju bolje budućnosti za sve nas; inače, vraćamo se tami mržnje i podjela“.
Dio Čandićeve prvobitne motivacije bio je i borba protiv negiranja genocida. Za njega, „historija je učiteljica budućnosti, i stoga bismo trebali učiti iz nje“. Međutim, uprkos prisustvu mnogih živih svjedoka i međunarodnih presuda, danas još uvijek postoje politike i pojedinci koji negiraju genocid.
To je također razlog zašto se mladi austrijsko-bošnjački volonter posvetio projektu pod nazivom “Usmena historija”. Timom rukovodi Hasan Hasanović, koji je sam preživio genocid bježeći kroz šumu u julu 1995. Tokom posljednjih nekoliko godina, uspjeli su intervjuisati više od 400 preživjelih i napraviti dvije izložbe.
Međutim, ovakav rad također nosi veliki mentalni teret. „Sjedite i slušate najtraumatičnije priče, teško je to podnijeti, a zatim zamislite kako je bilo osobi koja je to doživjela“, prisjeća se mladi Čandić, i ističe da je „teško riječima opisati kakve su to emocije. Tuga, bol i bespomoćnost su vjerojatno najdominantnije“.
Priča koju će zauvijek pamtiti je ona Zlatije Mujanović. Preživjela je masovno ubistvo najbližih članova svoje porodice. U svom selu Glumini, gdje je ubijeno 36 ljudi, ranjena je u ruku i nogu dok je pokušavala spasiti jednu osobu tokom svog bijega. Za mladog volontera ona je inspiracija.
„Nevjerovatno je i nesebično pokušati nekoga spasiti u takvim okolnostima. I ona se prijavila u vojsku i borila se“, kaže s divljenjem Čandić, nastavljajući da ona, nažalost, danas živi u vrlo teškim uslovima i nastavlja borbu za svoj život, dotičući se teške situacije u kojoj se nalaze Bošnjaci povratnici u entitetu Republika Srpska (RS).
Posao koji ga je najviše ispunjavao, kaže, bio je rad kao prevodilac. Tu mu je višejezičnost – govoriti njemački, bosanski i engleski – dokazala svoju korisnost. „Doprinositi pomaganju ljudima iz inostranstva da bolje razumiju što se dogodilo 1995. godine i odlaziti s više znanja o zločinima počinjenim u Bosni i Hercegovini je ono što me najviše ispunjava“, dodaje.
Iako mladi Čandić nikada nije doživio rat, osjetio je atmosferu zamrznutog konflikta u kojem se Bosna i Hercegovina, i šira regija, nalazi.
Za njega, neprijateljska politička atmosfera praćena revizionizmom u historiji „sije sjeme budućih sukoba“. Zagovaranje istine je njegovo rješenje za nikada nezavršeno pitanje pomirenja. „Iako ponekad može biti gorak okus, nesumnjivo je iscjeljujuć za sve“, smatra on.
Sada kada se vratio u Beč, želi apelirati na svoju generaciju – mlade ljude: „Kažu da budućnost pripada mladima, stoga je naša odgovornost raditi na boljoj budućnosti za sve nas. Budimo graditelji, a ne oni koji uništavaju ono što je godinama pažljivo izgrađeno“.

author: Dennis Miskić


text:
Romska zajednica u Bosni i Hercegovini: Marginalizovani i obespravljeni | Balkan Diskurs
Emina Alilović
2. decembra, 2023.
Romski narod, zajednica za koju se može reći da je jedna od najviše marginalizovanih, obespravljenih te podvrgnutih različitim formama diskriminacije u Bosni i Hercegovini, u konstantnoj je potrazi za osnovnim ljudskim pravima. Romske mahale u Bosni i Hercegovini počele su nastajati u XIX stoljeću, a danas taj narod predstavlja najbrojniju manjinu u državi.
Broj Roma u Bosni i Hercegovini razlikuje se od izvora do izvora. Prema popisu stanovništva  iz 2013. godine, taj broj okvirno iznosi 13.000, a ako se gledaju podaci kojima raspolažu Romska udruženja, broj je značajno veći, između 80 i 100 hiljada, dok informacije kojima raspolažu nadležne institucije ukazuju na to da je broj između 40 i 50 hiljada. Brojke koje iznosi Međunarodna zajednica također se razlikuju od prethodno navedenih, što ukazuje na činjenicu da je sistem potpuno neusaglašen po pitanju ove zajednice te da postoji manjak volje i napora utrošenog u rješavanje problema koji su svakodnevnica Roma u Bosni i Hercegovini.
Bosna i Hercegovina je jedna od država koja se ističe po broju potpisanih međunarodnih deklaracija koje se tiču zaštite ljudskih prava, broju zakona, akcionih planova te drugih vrsta legislativa, ne samo u regionu već i u Evropi, međutim, problem nastaje kada treba doći do sprovođenja tih regulativa i planova. Uspostavljanje Strategije za rješavanje problema Roma, donošenje Akcionog plana za rješavanje problema Roma u oblasti zapošljavanja, stambenog zbrinjavanja i zdravstvene zaštite te usvajanje Akcionog Plana za društvenu inkluziju Roma i Romkinja 2021-2025 su inicijative koje imaju mnogo potencijala, međutim nedostaje realizacija istih.
Nedžad Jusić, predsjednik udruženja Roma “Euro Rom”, kazao je da je alociranje sredstava ka Romskim zajednicama ključno za njihov prosperitet.
„Sa 1,3 miliona budžeta predviđenih za 2023. godinu od strane Ministarstva za ljudska prava i izbjeglice BiH, nemoguće je raditi na očuvanju kulturnog identiteta Roma, zapošljavanju te stambenom zbrinjavanju u dva entiteta i Distriktu Brčko. Predviđeni su milioni koji bi se trebali izdvajati, ali nažalost iz godine u godinu se sredstva smanjuju, a potrebe su sve veće“, kazao je Jusić.
Zbog manjka izdvojenih novčanih sredstava, nedostatka volje nadležnih, kao i činjenice da 95 posto pripadnika Romske zajednice nema mjesečna primanja, javljaju se mnogobrojni problemi uključujući nezaposlenost, pristup obrazovanju, neposjedovanje ličnih dokumenata i zdravstvene zaštite, diskriminacija u svim sferama života te mnogi drugi.
Predsjednica Udruženja žena Romkinja “Bolja Budućnost”, Indira Bajramović, smatra situaciju u Romskim zajednicama zabrinjavajućom te uslove života nepovoljnim.
„U Romskim zajednicama je situacija i dalje jako loša. Mali broj njih radi u komunalnim preduzećima ili eventualno sličnim pozicijama dok je većina nezaposlena te žive od skupljanja sekundarnih sirovina. Nažalost, još uvijek imamo porodica koje nisu u sistemu zdravstvene zaštite, još uvijek je prisutna diskriminacija i predrasude prema Romskoj populaciji te nasilje u porodici. Kada se direktno pogledaju Romske zajednice, to su mjesta bez infrastrukture, neke nemaju struju, vodu, domaćinstva uopšte nisu umrežena. Ta domaćinstva jesu uglavnom nelegalna, ali o legalizaciji se govori godinama unazad i ništa se ne dešava“, pojasnila je Bajramović.
Izostanak inicijative nadležnih doveo je do podređnog statusa Roma u Bosni i Hercegovini. Svaka promjena počinje sa obrazovanjem, međutim da bismo stekli obrazovanje, potrebna je podrška kako na državnom nivou, tako i na lokalnom. U nedostatku izbora te potrebi za preživljavanjem, pripadnici Romske zajednice prinuđeni su da se okrenu bavljenju aktivnostima kao što su prosjačenje i druge nelegalne radnje.
Poražavajuća činjenica je da oni koji su nadležni i koji u svojim rukama posjeduju moć da olakšaju život Romske zajednice legalizacijom njihovih naselja te opskrbljenjem istih osnovnim potrebama poput vode i struje, rade upravo suprotno. Jedan od primjera je „izmještanje“ Romskog naselja na Ilidži krajem 2021. godine, čin koji je nekoliko porodica ostavio bez krova nad glavom i uzeo im ono što im je poznato. Kao naknadu za oduzimanje mjesta za život, iseljenje porodice dobile su smještaj u kontejnerima bez vode, struje te osnovnih životnih potrepština u Rakovici, naselju u blizini Sarajeva.
Nažalost, problemi Romske zajednice u Bosni i Hercegovini ne staju na manjku inicijative nadležnih. Jedan od najvećih i najbolnijih problema sa kojima se suočava ta zajednica je diskriminacija od strane njihovih sugrađana. Zbog predrasuda prema Romskom narodu koje su dio našeg društva, diskriminacija ih prati kroz cijeli život, od škole i druženja sa prijateljima, do poslodavaca i kolega na fakultetu i poslu. Rijetki su oni koji nemaju mnoštvo poraznih primjera nehumanog odnosa našeg društva prema Romskoj zajednici.
Sandra Džemaili, studentica prava u Bihaću, smatra da diskriminacija postoji u svim sferama društva u Bosni i Hercegovini te je i sama iskusila na svojoj koži prilikom sticanja obrazovanja, traženja zaposlenja i kao predsjednica Sekcije mladih antifašista grada Bihaća i Bosanske Krajine.
„Ja sam bila predsjednica Sekcije mladih antifašista grada Bihaća i Bosanske Krajine  koju sam uspješno vodila pet godina ali se od mjeseca maja pojavile individue koje su se javno predstavljale kao pripadnici stranaka SDP i NiP grada Bihaća te su isti zagovarali da gradsko udruženje mladih antifašista ne može voditi ʻcigančicaʼ uz navode da Bihać ima i svoje djece koji bi mogli obnašati tu funkciju“, kazala je Džemaili.
Navedene uvrede, kako je pojasnila, primijetili su na društvenim mrežama OSCE BiH, ured Visokog predstavnika (OHR) i intervenisali su i naložili istragu u vezi rasističkog napada na osobu koja pripada nacionalnoj manjini. Za slučaj se zainteresirao i ured Ombusdmana u Banjoj Luci, a Džemaili očekuje konačan stav.
Pitanjem položaja Romske zajednice u Bosni i Hercegovini bave se brojne kako međunarodne, tako i domaće organizacije. Svojim djelovanjem ističe se OSCE BiH koji proizvodi redovne izvještaje o položaju manjina u Bosni i Hercegovini, bavi se promovisanjem ljudskih prava, izdvaja sredstva za pružanje stipendija Romskoj djeci, radi na poboljšanju institucija te sarađuje sa nadležnim organima i nevladinim Romskim organizacijama u Bosni i Hercegovini.
Ipak, ističu se domaća Romska udruženja poput Kali Sara Romskog Informativnog Centra, Udruženja Euro Rom, Bolja Budućnost te brojnih drugih.
Bez predanosti prosperitetu Romske zajednice i trudu uloženom ka komunikaciji sa istom, nadležnima, medijima te Međunarodnom zajednicom, napredak koji ostvaruju Romi u Bosni i Hercegovini ne bi bio moguć. Pomenute organizacije pokreću inicijative, skupljaju sredstva, ulažu u obrazovanje Roma, skreću pažnju na njihove probleme te organizuju edukacije i brojne druge aktivnosti. Ono čemu posvećuju posebnu pažnju i što predstavlja važan korak za mijenjanje situacije je uvođenje Romskog jezika u škole te podučavanje tradiciji, običajima, historiji i kulturi te zajednice, što bi dovelo do boljeg shvatanja Romskog narod kao cjeline od strane samih Roma, ali i drugih. Shvatanje nepoznatog prvi je korak u prihvatanju istog.
Obrazovanje je nepogrešiv korak u potrazi za poboljšanjem i promjenom. Uz trud i rad Romskih organizacija, međunarodne zajednice te primjenjivanje akcionih planova nadležnih institucija, osnaživanje Romske zajednice i mijenjanje njihove pozicije u Bosni i Hercegovini je itekako moguće.

created: 2. decembra, 2023.

author: Emina Alilović


text:
Aleja snajpera: Svjedočanstvo otpornosti preživjelih | Balkan Diskurs
Nedžada Avdić
8. decembra, 2023.
Džemil Hodžić bio je dijete kada je njegovog brata Amela ubio snajperista tokom opsade Sarajeva. Iz želje da pronađe fotografije svog brata, osnovao je platformu “Aleja snajpera” 2019. godine, s ciljem da prikupi fotografije, posebno one djece koja su preživjela opsadu Sarajeva. Ali projekat “Aleja snajpera” je više od pukog skupljanja fotografija –  to je svjedočanstvo otpornosti preživjelih.
S projektom je počeo sasvim slučajno, iz jedne duboke lične težnje – da pronađe fotografije svog brata, svoje porodice ili sebe. Sve te godine nakon rata, dok je pretraživao internet u potrazi za tragovima prošlosti, u njemu je počeo divljati nemir zbog čega je Hodžić odlučio staviti svoju priču na papir i krenuti s projektom. ,,Nisam znao da to imam u sebi, tu ljubav, tu ljutnju, tu želju. To je sve satkano u Aleju snajpera“, kazao je Hodžić. Ono što ga je dugo sprečavalo u ovom poduhvatu bila je misao da je njegova vlastita priča nebitna, osjećaj koji ga progoni i dok nam je pričao o projektu, suzdržavajući se od korištenja prvog lica jednine.
Odrastajući kao dijete pod opsadom, nikada mu niko nije postavljao pitanja o tom iskustvu niti o svom bratu. Vjerovatno je ta utišana egzistencija dovela do želje da prekine tišinu i da da glas svojoj priči.
,,Vjerujem da sam kroz inerciju stvorio platformu za sebe i druge da daju glas onima koji ga nemaju“, ističe Hodžić, naglašavajući kolektivnu prirodu projekta Aleja snajpera.
Međutim, projekat nije samo o Hodžićevom ličnom putovanju. Osim ljubavi prema svom poginulom bratu, njegova vizija uključivala je svu djecu koja su ili tragično ubijena ili preživjela brutalnu opsadu Sarajeva. Razlozi za projekat su se množili, kako privatni, tako i kolektivni. Tokom vremena, otvorilo se mnogo više mogućnosti, i projekat se razgranavao u mnogim smjerovima, što ga čini težim konkretno definisati. Hodžić ga opisuje kao „arhiv, bazu podataka sa fotografijama, iskustvima i svjedočenjima svih nas koji smo prošli kroz užase rata, opsade i genocida.
Kad je riječ o važnosti projekta Aleja snajpera, Hodžić primjećuje da prava važnost još uvijek nije potpuno shvaćena od strane šire javnosti. Pokušava ilustrirati duboki uticaj jednostavnom analogijom, koja ističe važnost jedne fotografije, a stotine ili hiljade su sakupljene u ovom jedinstvenom arhivu. U svojoj analogiji, Hodžić uspoređuje prikupljanje fotografija s istraživanjem gljiva iz istih ratom pogođenih područja. Baš kao što bi takav poduhvat imao ogromnu važnost za Bosnu i Hercegovinu kao zemlju, pružajući uvide i korist budućim generacijama, fotografije iz rata također posjeduju jedinstvenu vrijednost. One služe kao prozor u surove stvarnosti koje su se pretrpjele tokom konflikta, pružajući vizualno svjedočanstvo o životima pogođenim opsadom.
,,To je važno za one koji su živi, a još važnije za one koji nisu živi i za koje mogu govoriti samo živi“, naglasio je Hodžić. Nedavno je prvi put primio slike iz privatne kolekcije starije žene, iako to nije bila prvobitna ideja.
Da bi održao projekat, arhivirao i dokumentirao njegov sadržaj, Hodžić se oslanja na rad raznovrsne grupe stručnjaka, uključujući historičare, novinare, fotografe, reportere i aktiviste. Njihovi doprinosi su presudni, jer zajedno pretvaraju ovaj projekat u opsežnu platformu historijske vrijednosti. Na ovaj način, Hodžić teži olakšati rad budućim istraživačima i novinarima, znajući da sadržaj projekta može biti neprocjenjiv resurs za one koji žele istražiti ili rasvijetliti prošle zločine, događaje ili svakodnevni život ljudi tokom opsade Sarajeva.
Svaka slika ima svoju priču, težinu i značaj koji možda sada ne znamo, ali vrijeme će pokazati koliko je važna iz nepoznatih razloga. Bilo da je riječ o arhitektu ili pojedincu koji traži jednu fotografiju izgubljenog rođaka ili poznate ulice, te slike mogu nositi duboko značenje, ističući važnost ovog projekta.
Do sada je Hodžić uspio kreirati 113 galerija na web stranici, a njegova mreža seže do 170 drugih fotografa. Među ovim fotografima, mnogi su pristali da mu dostave svoje slike, obećavajući značajan doprinos projektu koji se neprestano širi. Hodžić ostaje strpljivo optimističan, očekujući njihove priloge. Reakcije ovih fotografa su bile izvanredne, otkrivajući trajni značaj njihovih fotografija čak i nakon mnogo godina. Aleja snajpera također odaje priznanje njihovom radu. Općenito, reakcije fotografa su zahvalnost, ljubaznost i entuzijazam. Projekat, za njih, predstavlja priliku da podijele svoja iskustva na načine koji možda nisu bili mogući tokom rata. Što se tiče proširenja fotografija projekta, Hodžić priznaje da ima još mnogo posla pred sobom. Prema njegovim riječima, ima 350 fotografa na svojoj kontakt listi, a nije ni na pola puta. Samo ova brojka nudi uvid u potencijalno ogroman rezervoar fotografija koje treba otkriti i ističe nastavak rasta i značaja projekta Aleja snajpera.
Istaknuo je kako projekat Aleja snajpera utiče na žrtve, preživjele i fotografe. Hodžić, objašnjavajući tu dinamiku, kaže da glasovi žrtava često padaju u zaborav, njihova sjećanja izbrišu se kad umru. Mnogi među njima ostanu bez jedne jedine fotografije, vizualnog svjedočanstva njihovog postojanja, čak i bez predratnog suvenira. Opsada i rat izbrisali su te veze s prošlošću, jer su brojne obitelji izgubile dragocjene slike u požarima ili krađama. A fotografi koji su bili prisutni tih dana uspjeli su zabilježiti jedine slike tih djece. Nažalost, ove fotografije često prikazuju djecu nakon što su već postala žrtvama nemilosrdnog nasilja rata.
Stoga se jedini fizički dokaz njihovog postojanja nalazi u tim komadićima papira. Osim toga, svaka fotografija ima svoju priču koja dolazi od samog fotografa. Hodžić ističe da se ove slike nisu jednostavno stvorile same od sebe i da okolnosti njihovog nastanka zaslužuju priznanje. Kroz ovaj projekat, Hodžić ne samo traži da oda počast i sačuva sjećanje na žrtve, već i da zahvali hrabrim fotografima koji su rizikovali svoje živote da uhvate ove neprocjenjive dokaze historije. ,,Za mene su fotoreporteri zaista neopjevani heroji, i nadam se da sam im barem malo vratio“, kaže Hodžić.
Međutim, Hodžić priznaje da je ograničen i vremenom i finansijskim resursima. Bez institucionalnih donatora, projekat se sastoji od Hodžićeve vlastite predanosti i nedavno od nekoliko pojedinaca koji su donirali putem PayPal kampanje koju je pokrenuo Hodžić. Hitnost njegove misije dodatno ističe tužna činjenica da je četvero fotografa preminulo tokom njegove saradnje s njima. To ga je navelo na zaključak da se mora kretati brže.
Hodžićeva vizija budućnosti obiluje planovima i idejama. Međutim, vrijeme je uvijek prepreka. Čak i nakon četiri godine neumorne predanosti, Hodžić smatra frustrirajućim to što postoji beskonačno mnogo mogućnosti za projekat, ali nedostaje vremena. Ljudi koji su svjedočili ratu polako odlaze. ,,Neispričano umire s njima, njihova svjedočanstva, dokazi, iskustva, a u mnogim slučajevima i njihove fotografije“, objašnjava Hodžić. Uprkos svim tim izazovima, Hodžić ne gubi nadu. Za njega je projekat doživotna misija, neumorni trud u očuvanju historije i davanja glasa onima koji govoriti ne mogu.

created: 8. decembra, 2023.

author: Nedžada Avdić