text:
Rohinje: Lica najbrže rastuće humanitarne krize u svijetu | Balkan Diskurs
Nasif Imtiaz
28. maja, 2019.
Rohinje su jedna od manjinskih, muslimanskih grupa u Mjanmaru. Nakon što je Rohinjama ukinula državljanstvo, ova pretežno budistička država je započela kampanju etničkog čišćenja Rohinja muslimana. Etničko čišćenje je rađeno kroz vojne racije, ubijanje i nasilne migracije.
Svijet je opasno mjesto. Ali ne zbog zlih i opasnih ljudi, već zbog ljudi koji po tom pitanju ne rade ništa. – Albert Einstein –
Fotografije: Nasif Imtiaz
Tekst: Nasif Imtiaz i Dakota Peterson
Ayub, dok mu sunce obasjava leđa, stoji i prisjeća se grozota koje su zadesile njegovu zajednicu na području koje je nekad zvao domom. ,,Bio sam u Mjanmaru… Jedne noći, grupa groznih ljudi je došla i uništila moj dom. Neki od vojnika iz Mjanmara su me svezali i silovali moju ženu i njenu sestru pred mojim očima. Htjeli su da me ubiju, ali su na kraju odlučili da me poštede iz nekog razloga. Moja žena je umrla šest mjeseci nakon što smo pobjegli u Bangladeš. Nikada neću zaboraviti ta mučenja koja su nam priredili. To nisu ljudi, to su životinje.”
Mjanmar je dom mnogih manjinskih grupa, uključujući i Rohinja muslimane koji pretežno naseljavaju državu Rakajn na zapadnoj obali. Ovaj dio države je preplavljen nasiljem, opsadnim stanjima i masovnim odlascima od avgusta 2017. godine kada je državna vojska počela svoju planiranu genocidnu strategiju. Ono što je u početku bio odgovor na napade na vojne i policijske položaje od strane Vojske spasa arakanskih Rohinja (ARSA) se pretvorilo u najbrže rastuću krizu na svijetu – etničko čišćenje naroda Rohinje koje traje već dvije godine. Nakon što je Rohinjama ukinula državljanstvo, ova pretežno budistička država je započela kampanju etničkog čišćenja Rohinja muslimana. Etničko čišćenje je rađeno kroz vojne racije, ubijanje i nasilne migracije.
Familija Janob Bahare je uništena tokom etničkog čišćenja. Ona i njena djeca su na silu morali gledati kako pripadnici Mjanmarske vojske ubijaju njene roditelje.
Mjanmarska država Rakajn je i ranije bila izložena etničkim podjelama. Rohinje se suočavaju sa diskriminacijskim praksama sve od kako je država dobila nezavisnost i odvojila se od Velike Britanije 1948. godine. Britanska kolonijalna vlast je dozvoljavala radnicima iz Indije i Bangladeša da migriraju u Burmu, postupak koji nije odgovarao domorodskoj populaciji i vladi. Usljed toga, država je označila narode Rohinja kao ilegalne migrante i napala je ovu ranjivu zajednicu. Iako međunarodna zajednica osuđuje zločine protiv čovječnosti koji se tamo dešavaju, skoro 700 hiljada Rohinja je izbjeglo iz Mjanmara u Bangladeš i razna druga mjesta preko mora.
Oni koji su prešli u Bangladeš su uglavnom tražili utočište u Kutupalongu i Balukhali. To su, trenutno, najpoznatija izbjeglička naselja u Bangladešu, pored drugih improvizovanih okolnih kampova koji su napravljeni kako je rastao broj izbjeglica.
Iako veliki broj izbjeglica navodi da imaju pristup doktorima, bolnicama i obrazovnim uslugama, problem manjka resursa je i dalje prisutan te zbog toga mnoge osnovne životne potrebe ne mogu biti ispunjene. Čak i Apel Ujedinjenih Nacija (UN) za 951 milion dolara ne bi mogao zadovoljiti potrebe 1.2 miliona izbjeglica Rohinja. Da stvar bude još gora, samo 18% od zahtjevenog iznosa je prikupljeno. Kao rezultat toga, Rohinje žive u ekstremnim uslovima zbog prenatrpanih kampova, loše higijene, širenja bolesti i neuhranjenosti.
Bijeg od etničkog čišćenja, iz Mjanmara u Bangladeš, nije idealno rješenje. Mnoge izbjeglice, ali i predstavnici UN-a, su izjavili da su tegobe u Bangladešu ništa u poređenju sa opasnostima koje čekaju ove ljude ako se vrate u Rakajn. Međutim, samo je pitanje vremena kada će Rohinje biti primorane da se vrate u svoju državu. Što se tiče Bangladeša, repatrijacija mora da počne ubrzo, jer kao država u razvoju, nema kapacitet da rukovodi ovolikim brojem izbjeglica. Komesar UN-a za ljudska prava, Michelle Bachelet, pozvala je Bangladeš da se suzdrži od izbacivanja izbjeglica i objavila je da agencija UN-a neće olakšati repatrijacije.
Beskućnici, nepoželjni i natjerani da se premještaju iz jednog mjesta u drugi kao pijuni u igri šaha, ove grupe ljudi prolaze kroz neke od najtežih životnih stanja. Uprkos svemu tome, ne smijemo zanemariti teret koji oni nose, niti njihov potencijal i brojne istinite priče koje još trebaju biti saslušane. Priče koje bi mogle otključati bolja rješenja za pomoć izbjeglicama i migrantskim krizama koje se dešavaju trenutno u svijetu.

author: Nasif Imtiaz


text:
Izaberi zdravlje, a ne duhan! | Balkan Diskurs
Amila Žunić
12. juna, 2019.
Kao najbolji argument protiv upotrebe duhanskih proizvoda uvijek je onaj, iako općepoznat i višestruko ponavljan, da na svijetu puši više od tri milijarde ljudi, od kojih svakih osam sekundi, jedna osoba umire.
Pušenje povećava rizik od nastanka mnogih bolesti, posebno srčanog i moždanog udara. Rizik od raka pluća povećava se brojem ispušenih cigareta, udisanjem dima, ranim početkom pušenja, uvlačenjem dima cigarete nekoliko puta, te ponovnim paljenjem polupopušene cigarete.
Iako svjesni svih činjenica, veliki broj ljudi se i dalje ne uspijeva izboriti sa ovim problemom. Pored uništavanja zdravlja, slijedi i ugrožavanje zdravlja drugih ljudi, te (ne)svjesno zagađivanje okoline.
Koliko smo ustvari jaki i koliko nam je stalo do našeg, ali i zdravlja drugih ljudi, kao i do sredine u kojoj živimo, shvatit ćemo nakon razmišljanja o pomenutim stvarima. Štetnost je evidentna i svaki dan se uvjeravamo u nju. Ali, potreban je klik. Klik u vašoj glavi. Zato, neka klikne, prije nego što to bolest učini.
Odluka je vaša – želite zdraviji život, porodicu i okolinu?
Ovaj članak je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja ,,Klima Bez Dima”. Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.
ZA VIŠE INFORMACIJA O TOKU TAKMIČENJA I PROGLAŠENJU POBJEDNIKA, PRATITE KLIMU BEZ DIMA NA FACEBOOKU (@KlimaBezDima) I INSTAGRAMU(@klimabezdima)!

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Amila Žunić


text:
Tako sam saznala šta je porok | Balkan Diskurs
Katarina Rendić
20. juna, 2019.
Tetka je bila moj oslonac, podrška, ljubav i pažnja. Kad mislim na nju, mislim na autoritet, kojem nije bilo potrebno da povisi ton. Kad mislim na nju, mislim na skromnost i kako je najobičniji cvijet mogao obradovati, bez obzira na činjenicu da je sebi mogla priuštiti sve što želi.
Ljepotica, bujne crne kose i krupnih tamnih očiju koja je mogla da stane rame uz rame sa najljepšim ženama na svijetu. Oči su joj ulivale nadu i spokoj, a iz rumenih usana isijavalo je razumijevanje, bez obzira što joj je život nosio samo ružne trenutke.
Kako nije imala svoju djecu, u pogledu sam joj često otkrivala kako me smatra svojom kćerkom. Davala se za mene i moj život više nego bilo ko.
Pušila je, a ja sam posmatrala kako svaki put kada zapali cigaretu ona na nju djeluje umirujuće. A tetka je uvijek bila smirena. Zbog nje i vjerujem da tako smireni ljudi imaju najviše problema i čuvaju sve u sebi, kako bi izbjegli da druge opterećuju.
Prolazile su godine, a ja sam duboko u srcu osjećala da nešto nije u redu.
U martu 2016. godine tetki je ustanovljen rak pluća. Metastaze su se proširile svuda po tijelu. Pluća crna od dima. Sjećam se da sam tih dana bila neutješna, plakala sam i dan i noć. Saznanje da gubiš jedino što istinski vrijedi u tvom životu je osjećaj koji je nemoguće opisati. Otišla sam u bolnicu. Doktori su rekli da se ne radi o mjesecima, već o danima. Te dane i noći nisam spavala, gledala sam u nju i jako stiskala njenu tanku ruku.
Bila je sve slabija, što je bilo užasno za gledati. Rak je odvratna bolest koja čovjeka najstrašnije ponizi toliko da klekne pred životom, i više je nemoguće da se podigne.
Posljednji dan je bio najteži. Sjećam se, bolnica, ona leži, ja sjedim pored nje. Već bunca od bolova, shvatam da se bliži smrt. U nekom polusnu spominjala je imena svih ljudi koji su joj značili, namjerno pišem značili, jer to su bili ljudi kojih više nema.
Tada sam saznala da je imala dijete koje je davno umrlo još kao beba, to me užasno potreslo. Uspjela je jednom da mi stisne ruku i u tom bunilu progovori „Dušo, daj mi cigaru”. Odbila sam i u tom momentu je ona podigla svoje teške kapke i rekla  „Pile moje, tetka ide na nebo sigurno, došlo je vrijeme, pusti je da još uživa, koliko može“.
Tog dana shvatila sam šta je ovisnost i šta su cigarete. U tom momentu, kreću mi suze koje kao da su se takmičile koja će brže da sklizne niz obraz. Palim joj cigaretu. Nije mogla da puši, nije imala snage, samo je udisala dim. Ugasila sam cigaru, jer kao da sam osjetila da se i tetkin život polako gasi. Pogledala me je svojim krupnim očima i tiho prošaptala „čuvaj se, jer ti jedina vrijediš”, a zatim utonula u vječni san.
Bol koji sam u tom momentu osjećala ne može da se opiše. Mržnja prema porocima, naročito cigaretama bila je jača od svega. Iz bijesa sam uzela i raskomadala sve cigarete iz kutije i zaklela se nad njenim tijelom da nikada neću početi da pušim. Obećanje održavam i dan danas i snažno se borim protiv pušača i dima. Vjerujem da će jednog dana shvatiti da moraju da čuvaju svoje zdravlje jer su potrebni i sebi, ali i svojim najmilijima
Ovaj članak je nastao u okviru multimedijalnog takmičenja ,,Klima Bez Dima”. Inicijativa ,,Klima bez dima” je pokrenuta  u okviru projekta ,,Smanjenje faktora rizika za zdravlje u Bosni i Hercegovini”, kojeg podržava Vlada Švicarske, a sprovodi Svjetska banka u BiH u partnerstvu sa entitetskim ministarstvima zdravstva, entitetskim institutima za javno zdravstvo i ostalim lokalnim zainteresovanim grupama. Kako bi saznali više o inicijativi Klima bez dima i potpisali obećanje podrške zaštiti građana od izloženosti pasivnom pušenju, posjetite bit.ly/klimabezdima.
ZA VIŠE INFORMACIJA O TOKU TAKMIČENJA I PROGLAŠENJU POBJEDNIKA, PRATITE KLIMU BEZ DIMA NA FACEBOOKU (@KlimaBezDima) I INSTAGRAMU(@klimabezdima)!

author: Katarina Rendić


text:
Svetlana Janković: Potporučnica, majka i pobjednica svih bitki | Balkan Diskurs
Sara Velaga
3. jula, 2019.
Biti žena u muškim cipelama nikada nije bilo lahklo, naročito ako su to one vojne cipele.
Svetlana Janković je žena koja je u svom životu imala samo tri ljubavi, a to su: novinarstvo, sport i uniforma. Kao studentkinja Fakulteta političkih nauka nije bila sigurna koju će uniformu nositi u svom životu, ali je u martu ‘83.godine shvatila. Iskoristivši prvu mogućnost za regrutaciju žena, otišla je na služenje vojnog roka u Jugoslovenskoj Narodnoj Armiji (JNA). Nakon završetka vojnog roka postala je potporučnica u rezervi.
Kada je rekla kako je iz svih bitki izašla kao pobjednica sa najvećim ratnim ordenom, svojim sinom, shvatila sam da je Svetlana Janković, iznad svega žena borkinja, koja nikada ne odustaje, ma koliko izazovi bili veliki. Potporučnica, samohrana majka, aktivistkinja, ona koja glasno govori i kada je ogromna buka.
O ravnopravnosti sa muškim kolegama prilikom regrutacije u JNA nije razmišljala na način na koji bi danas. Tada je razmišljala jedino o tome kako je izazov biti u muškom poslu, ali i učiniti nešto sa svojim životom. Glavni motiv joj je bio da bude što bolja, a to je i uspjela, završivši kao najbolji pitomac prve klase oficira saobraćajne službe u Socijalističkoj Federativnoj Republici Jugoslaviji (SFRJ). Sve do danas u toj službi na poziciji oficira nije bilo žena osim nje.
Vojnu karijeru počela je kraj Zadra gdje je tri mjeseca stažirala sa muškom vojskom. U prvim mjesecima ‘84. godine tu su se nalazile i prve 4 žene koje su bile piloti u JNA.
Priča kako je u svom radu oduvijek bila tolerantna i posvećena, spremna na potpunu predanost i rizik. Tako se zadesila u situaciji da bira vojnika vozača za komandanta. Uprkos protivljenjima i predrasudama drugih što je za vozača predložila osobu iz Albanije, odgovorno je stajala iza svog izbora, vjerujući da nije važno ko si, nego kako radiš svoj posao. Ispostavilo se da je bila u pravu i da je komandant uradio pravu stvar slušajući njene savjete.
„Možda najveći izazov je kad više i ne pokušavaš da se predstaviš kao žensko. Jednostavno želiš da budeš kao drugar s njima. Moje muške kolege nisu tako razmišljale. Za mene je uvijek na prvom mestu bio posao, profesionalnost”, priča Svetlana.
Novi izazov pred nju je postavilo majčinstvo. A onda je počeo rat. Imala je dileme, da li napustiti jedinicu ili ostati. Uz sve to osjećala je ogromnu majčinsku odgovornost. Svetlana je također nestrpljivo htjela objaviti tu vijest svojoj majci. „Ja sam i dalje bio samo dijete kada sam odlučila da odem na posao udaljen 600 kilometara. Također nemam ni oca ni braće i sestara. ”
,,Moraš da budeš karakteran čovek. Ne možeš jedno da pričaš, a drugo da radiš. To je isto kao da vatrogasac priča da gasi požar, a onda kad požar izbije da on pobegne. To je meni bila ta situacija”, kaže ona.
Uprkos spremnosti da sve napusti, ostala je iz odgovornosti prema ljudima sa kojima je radila, ali i prema sebi i svom djetetu. Sasvim novi izazov uslijedio je kada se vratila u rodni Čačak, jer su ljudi tamo živjeli normalno i nisu to sve doživljavali. Tek tada je vidjela kakva je percepcija bila u Srbiji, a kakva u Hrvatskoj gdje je bila na zadatku.
“Kada sam se vratila u svoj rodni grad, mnoge dužnosti koje sam obavljala kao oficir za vrijeme rata više nisu bile potrebne u vrijeme mira”, kaže Svetlana. “Ipak, život u konačnici donosi vaše odluke za vas, ali to se često ispostavlja kao najbolje. Možete se vratiti i preispitati svaku odluku, ali ako razmislite gdje ste bili u svom životu u tom trenutku, vaše odluke su vjerovatno bile najbolje moguće odluke u to vrijeme.
Tokom svih godina provedenih u vojci, promijenila ih je nekoliko uslijed promjene imena. Bila je u JNA, potom u Jugoslovenskoj Armiji, vojsci Savezne Republike Jugoslavije, a kasnije u vojsci Srbije i Crne Gore. Na kraju u vojsci Srbije.
Magistrirala je 2001. godine, kada je i napravila izložbu svojih fotografija u Čačku, a nakon toga u Podgorici i na Tari. Iz vojne služne je prešla u Institut za strategijska istraživanja 2008. godine, odakle je i otišla u penziju. Na pitanje postoji li nešto za čime žali u proteklom periodu, odgovorila je iskreno: „Žao mi je što imam samo jednog sina, što nemam još dece. Eto to mi je prosto žao.”
Sve tri svoje ljubavi odživjela je svaku na svoj način. Srećna je, jer je do kraja dala sebe za sve ono što je voljela. A za takve poduhvate čovjeku je potrebno mnogo hrabrosti i spremnosti na žrtvu. Svetlani toga nikada nije nedostajalo.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva fondacije Robert Bosch i Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Sara Velaga


text:
Bijeli grad i ,,nevidljivi” fotograf | Balkan Diskurs
Patrick McGovern
26. septembra, 2019.
Bijeljina je grad u sjeveroistočnom dijelu Bosne i Hercegovine (BiH). Grad je svoj naziv dobio od riječi Bijela. Iako nije bilo vizuelnih dokaza zašto je grad dobio ovo ime, ipak se čini kao pravo ime za njega.
To nije zbog obilja bijelih zgrada, jer ih uopšte nema puno, već zato što grad posjeduje prigušen i jednolik ten kojem nedostaje pigmentacije. Ima izgled grada koji je izgrađen po arhitetskom planu. Međutim, do dan danas to ostaje nejasno jer grad i nije baš arhitektonski uredan. Široke ceste koje prolaze kroz grad prepune su malih trgovina. U pozadini, mlade djevojke se rolaju na parkinzima bivših komunističkih zgrada, krećući se u koncentričnim krugovima naizgled bez nekog odredišta.
U junu ove godine, u gradu je održana prva izložba fotografija lokalnog fotoreportera Mitra Simikića. Njegove fotografije bilježe životna iskustva lokalnih ljudi koji su pretrpjeli ekonomsku, psihološku i političku izolaciju od društva. Izložba je održana u novoj gradskoj galeriji – velika staklena struktura nalik aerodromskom terminalu, koja se nalazi u jednom uglu glavnog trga. Glavna funkcija ove zgrade su naizgled njen kafić i bar. Izložbena soba se nalazi iza kafića, skoro pa sakrivena. Prethodna galerija, koja se nalazila na istom trgu, je bila puno starija i impozantnija. Ovaj transfer svjedoči o zanemarivoj ulozi umjetnosti u Bijeljini i ova izložba bila je prvi put da je projektor ikada korišten u novoj galeriji, koja je otvorena već deset godina.
S obzirom da je Mitrov rad fokusiran na lokalna pitanja, pomalo je čudno što biva tek sada izložen. Mitru generalno nije falilo priznanja – za svoj je rad primio nekoliko prestižnih međunarodnih nagrada. Međutim, čini se da je njegova fotografija najmanje poznata u njegovom rodnom gradu. Njegova suzdržanost i oklijevanje da prikaže svoja djela u rodnom gradu potiče iz zabrinutosti od toga kako će građani reagovati. Fotoreportaža nije baš nešto posebno priznata profesija u ovom gradu i Mitar nema prijatelja fotografa u svojoj zajednici. U Bijeljini su, kako on objašnjava, jedini fotografi oni koji su komercijalni.
Pored Mitrovog suzdržavanja, postoje strukturne prepreke protiv izlaganja radova u Bijeljini. U svakom razgovoru, Mitar izražava važnost uloge potpredsjednika Skupštine Grada Bijeljina Mustafe Gradaščevića za otvaranje njegove izložbe; to je čovjek za kojeg Mitar nije mislio da je pravi političar kada su se prvi put upoznali. Kada sam prvi put sjeo s Mitrom, na moje opšte iznenađenje, poveo je potpredsjednika na ručak s nama. Ovaj nesvakidašnji savez između lokalnog političara i umjetnika proizašao je u blisko prijateljstvo, koje je poslužilo kao pokretačka snaga nedavnog prikazivanja Mitrovog rada.
Mitar kaže da bi bilo vrlo teško održati ovu izložbu bez Mustafine podrške. Čak štaviše, izložba je bila Mustafin prijedlog. Bez umanjivanja Mitrovog talenta, žalosna je činjenica da su mu trebale posebne naklonosti lokalnih političara. Ovo služi kao sramotan odraz političkog okruženja u kojem se fotoreporteri moraju snaći u ovoj zemlji kako bi napravili nešto od sebe. Zaista je teško zamisliti napredak kada je jedina nada umjetnika da njihov rad dospije pod ruke jednog od rijetkih političara koji nisu korumpirani i koji ovakav rad podržavaju. Ne iznenađuje da Mitar većinu razgovora naglašava Mustafu i svoju zahvalnost prema njemu.
Čini se da je Mitrovo i Mustafino vjerovanje u pomoć zajednici ono što ih ujedinjuje. Mitar kaže kako Mustafa nije običan političar već da on posebnu pažnju posvećuje ljudima. Takođe, provodi više vremena van svoje kancelarije i sreće se sa građanima pokušavajući da stekne razumijevanje o lokalnim problemima. Bez takvog pristupa, šanse da se sretne sa Mitrom bi bile pravo male.
Jedna od radosti koju Mitar pronalazi u svom radu je dostojanstvo koje on vraća subjektima koje fotografiše – oni koji su naizgled nevidljivi i koji žive na margini društva. Mitar priča kako je ponosan kada nađe nekog ko želi da mu život bude dokumentovan i da na primjer djeca skakuću od uzbuđenja kada im pokaže fotografije na kojima su.
Objašnjava Mitar kako u budućnosti želi da njegov rad doprinese okupljanju ljudi iz grada ali i stvaranju veza između Bijeljine i drugih gradova kako bi njegova umjetnička djela održavala jednu razbijenu zajednicu i izlječila je.
U skladu s tim, činilo se da je Mitar bio najzadovoljniji činjenicom da su ljudi iz različitih sfera života došli da pogledaju njegov rad – od potpunih neznanaca do njegovog ponosnog šefa koji prethodno nije pokazivao nikakvo zanimanje za fotografiju.
Mitrova bliska povezanost sa zajednicom ogleda se i u njegovom fotografskom stilu i sadržaju u kojem se jedva primjećuje upad kamere u kadar. Kaže da mu je cilj postati ,,nevidljiv”, što postiže dubokim razumijevanjem svojih subjekata tako što provodi dosta vremena s njima. Na primjer, proveo je šest mjeseci sa Šarcem, očevim rođakom – muškarcem koji pati od teškog post-traumatskog stresnog poremećaja. To mu je dalo sposobnost da putem svojih fotografija uhvati neugledan prikaz stvarnosti, što takve stvarnosti čini teže zanemarivim.
Njegove fotografije kontrastiraju estetiku sa strepnjom njegovih subjekata, tako otkrivajući jadnu i neviđenu ljepotu u najtežim situacijama. Na mnogo načina je vizija svijeta fotografa izražena sa izborom teme, a Mitar nije izuzetak. ,,Ako želite znati više o meni, samo pogledajte šta dokumentujem”. U svijetu u kojem dominira umjetni sadržaj na Facebooku i Instagramu, Mitar tvrdi kako fotoreporterstvo nikada nije bilo važnije. U društvu u kojem ljudi žele samo svojih ,,15 minuta slave putem interneta”, on se osjeća primoranim da predstavi svoju neiskrivljenu verziju stvarnosti.
To ne znači da Mitrov rad ima vrijednost samo za one koji žive u Bijeljini ili u BiH. Možda je najimpresivnija njegova sposobnost da spoji ono posebno sa univerzalnim. Svaka njegova priča predstavlja specifičnu situaciju koja izražava širu poruku o čovječnosti. Ponudio sam mu sljedeći citat Johna Bergera: ,,Fotografija, iako snima ono što je viđeno, uvijek se po svojoj prirodi odnosi i na ono što se ne vidi.”
Izgledao je zainteresovano i rekao da se slaže s citatom. Potom je spomenuo jedan poseban projekat tokom kojeg je proveo šest mjeseci sa Rankom Mijatovićem zvanim Šarac, rođakom njegovog oca i muškarcem koji je patio od teškog slučaja post-traumatskog stresnog poremećaja. Sa ovim projektom je imao ličnu vezu, jer je u pitanju član porodice, ali Šarac je kasnije postao metafora za destruktivne posljedice rata na državu i čovječanstvo u cjelini.
Mitar objašnjava kako su se te slike razvile u priču o odnosu ovog čovjeka prema članovima njegove porodice koji se ne pojavljuju na fotografijama. Tradicionalne bosanske porodice su velike i ostaju zajedno, stoga ove slike ne pokazuju samo uništenje Šarca već i uništenje jedne tradicionalne bosanske porodice.
Šarac je imao jednu omiljenu fotografiju o sebi, jednu određenu sliku zbog koje se osjećao kao kauboj iz američkog filma. Kad je umro, njegov sin je tu istu fotografiju stavio u svoju dnevnu sobu. A Mitar objašnjava: „Na fotografijama pokazujem njegovu izolaciju, ali pokušavam pokazati i veze između njega i društva.“
Mitar je razgovor zaključio pozitivnom porukom, objašnjavajući da odlučnost i intervencija dobrih ljudi poput Mustafe pokazuju da možete uspjeti u ovoj zemlji ako radite mnogo i uporno. Kroz naše ležernije razgovore, Mitar bi tiho i rezervisano hvalio Bijeljinu i njene ljude, ne sa pogrdnom bahatošću, već sa stidljivom iskrenošću. Čini se da nije odustao od svog grada i da na kraju krajeva to možda i ne treba.
Da bi ste saznali više o Mitru i njegovom radu, posjetite: https://mitarsimikic.com/.

created: 26. septembra, 2019.

author: Patrick McGovern


text:
Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH: Uvod | Balkan Diskurs
Amer Macedonci | Christoffer Kjeldsen | Patrick McGovern
4. decembra, 2019.
Poslije sukoba, društva su suočena sa izazovom obnove obrazovnih sistema pod okriljem novih političkih krajolika. Djeca su najčešća grupacija kojoj ovi slomljeni obrazovni sistemi štete, posebno djeca sa fizičkim, mentalnim ili emocionalnim nedostacima.
Riječ urednika: Sabina Čudić, članica opozicione stranke ,,Naša stranka” je nedavno objavila fotografije koje pokazuju strahovite prizore života u Zavodu za zbrinjavanje mentalno invalidne djece i omladine Pazarić, nakon što su vladajuće stranke odbile da se suoče sa ovim problemima. Njena objava je pokrenula niz protesta širom države.
Balkan Diskurs je uradio serijal tekstova koji prezentuju izazove sa koja se suočavaju djeca sa posebnim potrebama i njihove porodice, u zajednicama u kojima se ranjivim kategorijama ne pruža ni osnovna pomoć. Niti jedna od majki sa kojima je Balkan Diskurs razgovarao ne bi bila iznenađena ovom nedavnom objavom, jer je nebriga društva prema nedaćama njihove djece njihova svakodnevica.
Često bez državne podrške, roditelji i skrbnici su primorani da pronađu vlastita rješenja za izazove koji se javljaju kao rezultat ovih slomljenih sistema. U svjetlu nedavnih navoda o zlostavljanju djece sa invaliditetom od strane državnih institucija, Balkan Diskurs je spremio serijal publikacija koje donose priče ljudi koji su morali pronaći vlastita rješenja u borbi za inkulzivno obrazovanje u BiH. Želimo da pružimo priliku ovim pojedincima da ispričaju svoje priče i da naglasimo razloge zbog kojih određene kategorije djece u BiH bivaju isključene iz obrazovnog sistema. Fokusiranjem na posljedice strukturalnih problema u obrazovnom sistemu nastojimo pružiti uvid u potencijalne korake koji bi mogli poboljšali život ranjivih grupacija našeg društva.
Bosna i Hercegovina (BiH) je pravi primjer kada govorimo o izazovima u obrazovanju sa kojima se suočavaju postkonfliktna društva. Dejtonski sporazum, koji je uspio okončati rat devedesetih se koristi kao ustavni dokument za upravljanje modernom BiH. Dokument trenutno služi za održavanje podjela, političkih i teritorijalnih, između tri primarne etničke grupe u zemlji – Hrvata, Srba i Bošnjaka.
U pogledu na obrazovni sistem u BiH, ove etničke podjele se manifestuju kroz „dvije škole pod jednim krovomˮ. Tokom jednog školskog dana, učenici su podjeljeni u odvojene učionice kako bi učili po nastavnom planu i programu koji odgovara njihovom etničkom identitetu. Odvojena nastava uključuje časove istorije, religije i jezika (s tim da gotovo svi nepristrasni lingvisti jezike u BiH smatraju jedinim te istim jezikom, a razlikuju ih samo naglasci i regionalni dijalekti). Pored ovoga, svaki entitet, kanton, te Brčko Distrikt imaju različite zakone i vlastite budžete, što rezultira neravnomjernom sprovedbom obrazovnih politika i nastavnog plana i programa.
Svi smo svjesni činjenice da ono što djeca uče u školama se kasnije prenosi na samo društvo. U BiH, način na koji je obrazovni sistem uspostavljen održava etničke podjele i performativni nacionalizam prije nego što školska godine uopšte započne. Sistem povezuje identitet i prostor i društvo posmatra kroz prepoznatljive kolektivne jedinice koje moraju biti odvojene. Pojedinac je potreban samo do mjere u kojoj se uklapa u jedan od kolektivnih okvira. Tamo gdje postoje „dvije škole pod jednim krovomˮ, oni koji se ne uklapaju ni u jedan od etničkih kolektiva su automatski i isključeni iz sistema.
Rasprostranjena društvena isključenost djece školskog uzrasta u BiH nadilazi čak i etničke podjele. Ovo je često slučaj sa djecom sa posebnim potrebama, djecom koja dolaze iz problematičnih porodica i onom koja su pripadnici manjinskih grupa. Na sve ovo moramo dodati i problem slabih političkih struktura, koje nemaju mehanizme kojima bi olakšali uključivanje ove djece u obrazovni sistem.[1]
Društvena stigma prati svaki zdravstveni problem koji nije direktno vidljiv. Raširena i kolektivna percepcija ,,problematične djeceˮ utiče na one kojima je dijagnosticirana posebna potreba, kao i na one koji potiču iz problematičnih porodica. Nedavni primjer uključuje taksistu koji je iz svog vozila izbacio dijete sa autizmom jer nije razumio njegovo stanje i, prema tome, neprikladno reagovao.[2] Ta djeca, koja zbog naizgled beskrajnog broja razloga izgube pravo na obrazovanje, prave su žrtve razbijenog postkonfliktnog obrazovnog sistema.
Djeca sa bilo kojom vrstom invaliditeta imaju poteškoće sa upisom i ponovnim primanjem u škole. Edukacija za sve (EDUS BiH), neprofitna organizacija za unapređenje obrazovanja djece, ističe da se ne vodi evidencija o broju djece sa invaliditetom koja ne pohađaju školu. Formirana je kantonalna međuagencijska grupa koja je trebala analizirati ovaj problem, ,,ali se nikada nije sastalaˮ. EDUS procjenjuje da je Bosni i Hercegovini potrebno oko 2,7 miliona KM za pravilno sprovođenje „strategije za uključivanjeˮ, ali je vlada izdvojila samo 600 hiljada KM.
Postoji, međutim, nekoliko uspješnih slučajeva u kojima su djeca ponovo primljena u školu nakon što su doživjela diskriminaciju. Slavko Mršević, sada 20-godišnjak iz grada Rudo u Republici Srpskoj je 2015. godine upisao srednju školu, ali mu je dijagnoza blagog oblika autizma otežala studije. Slavko je izbačen iz škole bez ikakvog objašnjenja, što ga je spriječilo da zajedno sa svojim vršnjacima završi srednju školu. Prema riječima njegovog oca Nenada Mrševića, Slavka su izbacili jer mu je dijagnoza otežala ispunjavanje školskih obaveza. Nakon tri godine pravnih svađa između škole i porodice Mršević, koje je podržao zakonski zastupnik Bojan Bajić, organizacija za ljudska prava Human Rights Watch je poslala otvoreno pismo Nataliji Trivić, ministrici prosvjete i kulture Republike Srpske. U pismu je skrenuta pažnja na nepoštovanje Konvencije o pravima djeteta ratificirane u BiH 1993. godine koja garantuje prava djece na obrazovanje bez diskriminacije. Dan nakon što je pismo poslano, 12. aprila 2019. godine, nakon tri godine pravnih svađa, objavljeno je da se Slavko konačno može vratiti u školu.
[1] https://www.unicef.org/media_5356.html
[2] https://www.klix.ba/vijesti/bih/sarajevo-taxi-ce-kazniti-vozaca-koji-je-iz-vozila-izbacio-autisticno-dijete/190602002

created: 4. decembra, 2019.


text:
Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH (Dio II): Mahmutova priča | Balkan Diskurs
Amer Macedonci | Christoffer Kjeldsen | Patrick McGovern
20. januara, 2020.
Mahmut je devetogodišnji dječak s autizmom. Njegova majka Samija je primjetila da ima problema kad mu je bilo samo godinu i po. Do tada se razvijao kao i svako tipično dijete.
Nije mi trebala pomoć, trebalo mi je razumijevanje.
Riječ urednika: Nedavno su objavljene fotografije koje pokazuju strahovite prizore života u Zavodu za zbrinjavanje mentalno invalidne djece i omladine Pazarić, nakon što su vladajuće stranke odbile da se suoče sa ovim problemima. Ova objava je pokrenula niz protesta širom države. Balkan Diskurs je uradio serijal tekstova koji prezentuju izazove sa koja se suočavaju djeca sa posebnim potrebama i njihove porodice. Ovo su njihove priče. Prvi članak možete pročitati ovdje.
Dijagnozu autizma je dobio tek sa četiri godine, i to nakon posjete specijalisti u Beogradu, na inicijativu njegove majke. Dvije godine prije postavljanja dijagnoze, problemi i prekidi u komunikaciji između Samije i medicinskog osoblja doveli su do pogoršanja Mahmutovog stanja.
Nakon Mahmutovog rođenja, Samija nije bila u mogućnosti da se zaposli, što je ovu mladu ženu lišilo finansijske nezavisnosti, društvenog života i osjećaja svrhe van njene uloge kao skrbnika o sinu. Briga o sinu je za Samiju postalo iscrpljujuće zanimanje od dvadeset četiri sata dnevno za koje nije dobijala nikakvu podršku. Na kraju se morala pomiriti sa realnošću „Nikada neću raditi, niti imati penzijuˮ, kaže uz teški uzdah. Od nestručnih njegovatelja i medicinskog osoblja do problema u državnim ustanovama, nedostatak podrške postao je ponavljajuća prepreka u njenom životu i brizi o sinu.
Samija nema drugog izbora nego da nastavi svoju bitku sa neadekvatnim i nefunkcionalnim vladinim, medicinskim i obrazovnim sistemima. Kada bi to mogla priuštiti, kaže da bi rado promjenila mjesto života. Međutim, zarobljena je u društvu u kojem država vrlo malo, ili nimalo, pomaže porodicama sa djecom sa autizmom i gdje mali broj ljudi ima primanja koja mogu pokriti troškove privatne pomoći.
Rane godine Mahmutovog života okupirale su redovne i nagle promjene, prelazeći iz jednog vrtića u drugi u potrazi za adekvatnim obrazovnim okruženjem. Bio je izolovan od druge djece i od svojih nastavnika – a u jednom su ga vrtiću učitelji čak uspjeli izgubiti. Ostala djeca su ga zadirkivala i, bez ikakvog realnog izlaza, svoje frustracije je morao iskaljivati na sebi. Uprkos brojnim izazovima, Mahmut je često postizao najbolje moguće ocjene koju god školu je pohađao. Srećom, nakon dvije godine potrage, sada je u školi koja prepoznaje njegov autizam i koja mu može pružiti podršku potrebnu za zdrav razvoj.
Slično kao i Samijina potraga za Mahmutovom dijagnozom, poboljšanje njegovog stanja nastalo je čisto kao rezultat njezine upornosti i odlučnosti. Otišla je direktno ministru obrazovanja koji je Mahmuta potom uputio u njegovu trenutnu školu. Samija vjeruje da je to najbolja opcija do sada, ne samo zato što su školski objekti znatno bolji od onih koje je ranije pohađao, nego zato što Mahmut sada ima učitelja koji ga razumije i koji radi u skladu sa njegovim potrebama.
Samija objašnjava da je najteži aspekt njenog i Mahmutovog puta bila reakcija društva na njegov autizam: „Glavna stvar koja mi je bila potrebna je bilo razumijevanje ljudiˮ. Ovo zaista ima smisla jer zajedničko razumijevanje i empatija za djecu sa posebnim potrebama su preduslov za stvaranje funkcionalnog sistema podrške. Socijalna stigmatizacija ogleda se u izolaciji koju osobe poput Mahmuta doživljavaju od same države što potkopava bilo kakav stvarni napredak na ovom polju. Samiju redovno osuđuju ljudi koji misle da je Mahmutovo ponašanje posljedica lošeg roditeljstva. Shodno tome, ona se ponosi elementima izgleda svog sina koje može kontrolisati, te čini sve napore da osigura da je on prikladno obučen u najbolju odjeću. Posebnu pohvalu ima za Colibri, udruženje koje su osnovali roditelji djece s posebnim potrebama, jer su oni naizgled jedini ljudi koji pokazuju stvarno razumijevanje uslova u kojima djeca poput njenog sina odrastaju.
Međutim, i pored postojanja grupa kao Colibri, Samija zna da će se ipak morati pretežno oslanjati na sebe i podršku svoje porodice kako bi prevazišla izazove koji je još čekaju. Ostavljena da se brine sama za sebe, nekako uvijek uspijeva pronaći način da svom djetetu osigura najbolji mogući odgoj, ali to ima svoju cijenu: mjesecima zna ne izaći na kafu sa poznanicima, a u kinu nije bila tri godine. Iako ponekad smatra da Mahmutu dozvoljava gledanje i više crtanih filmova nego što je to potrebno, barem zna da je on na sigurnom dok to radi.
Nije iznenađujuće što je Samijin najveći strah ono što je tek čeka. Ona je prožeta neizvjesnošću o tome kako će društvo i država reagovati na Mahmuta u odraslom dobu. To se razvilo u paranoju koja djeluje negativno na njen vlastiti život. Šta će mu se dogoditi ako se sistem ne poboljša i ako nje više ne bude da se bori za njega i da ga štiti?
Samijin strah od odvajanja od Mahmuta je, u stvari, logičan odgovor na oštru stvarnost u kojoj se našla – budući da „država ništa ne radiˮ, za sve je odgovorna ona sama. Kako razgovor privodimo kraju, postalo je jasno da se njeni strahovi mogu ublažiti samo ako društveno prepoznavanje i razumijevanje autizma postanu svakodnevnica.
**Zabilješka: Imena su promjenjena kako bi se zaštitila privatnost osoba.
Dio I – Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH: Uvod
Posjetite sljedeće linkove kako bi naučili više o radu EDUS-a i Colibria:
http://edusbih.org/en/
https://www.facebook.com/CentarColibri/


text:
Vojkan Krstić: Ključna veza u nizu dobrih djela | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
27. januara, 2020.
Beograđanin Vojkan Krstić, humanista i poduzetnik, pomaže osobama u teškoj materijalnoj situaciji bez obzira na vjeru i naciju. Za sebe kaže da je čovjek koji vidi srcem i zbog toga se odlučio pomoći braći Hamidu i Hakiji Šabanović, povratnicima iz Višegrada.
Donirajući sav potreban građevinski materijal za dio neuslovne kuće, omogućio je Šabanovićima da svoje pozne dane provedu u uslovima dostojnim čovjeka. Budući da često boravi u mjestu Vardište, nedaleko od Višegrada, od prijatelja je čuo za priču Hamida i Hakije.
,,Zaista mnogo ljudi prosto ne želi da govori o muci koja ih je snašla, te iz raznih razloga ne žele da iznose svoje probleme javno. Onda se ja trudim da ih prepoznam i da im pomognem. Tako stičem iskrene i prave prijatelje, bez ikakvog drugog interesa i na to sam jako ponosan”, kaže Krstić.
Ovim humanim činom želio je, kaže, da pokaže da je potrebno sarađivati i pomagati onima kome je najpotrebnije, bez obzira na vjeru i naciju. Smatra da se takvim vrijednostima trebaju učiti djeca, kako bi ih sačuvali od zle kobi prošlosti.
,,Postoje mnogi primjeri u svijetu gdje su susjedne države imale nesuglasica, ali su ih uspjele prevazići i pronaći zajednički jezik. Za takvo nešto potrebno je poštovanje. Smatram da nije lako i treba vremena, ali je ipak moguće. Moj primjer je samo jedan od onih koji su se pokazali efikasnim”, dodaje Krstić.
Vojkan Krstić ima 36 godina i uspješan je vlasnik građevinske firme u Beogradu. Kaže kako humana i dobra djela ne planira, već pomaže koliko može kad mu se ukaže prilika. Počeo je da misli o tome kada se razbolio. Imao je samo 24 godine, a prognoze ljekara nisu bile dobre.
To loše iskustvo, pomoglo mu je da shvati kako je biti bolestan i kako je nemati novca, te je tada i riješio da promijeni svoj život.
Učestvovao je u mnogim humanitarnim akcijama. Nekih slučajeva pomoći sjeti se tek kada ga pojedinci sretnu na ulici i napomenu ga na ono što je učinio za njih. Kaže da tada jedino primijeti osmijeh na zahvalnim licima i sretan je da su njihovi problem riješeni.
Krstić kaže kako je najponosniji kada vidi da su ljudi kojima je pomogao nastavili lanac dobrih dijela, te počeli u skladu sa svojim mogućnostima, pomagati drugima kojima je bila potrebna pomoć.
,,Lično sam iskusio i dobru i lošu stranu života, neimaštinu i bogatstvo, osjećaj bespomoćnosti kada ne znate kako da riješite problem. Zato pored mog humanitarnog rada, radim sa mladim i uspješnim ljudima, privrednicima i sportista. Želim da i oni shvate koliko je važno pomoći drugome kada ste to u prilici i poboljšati nečiji život. Jer, najjači smo složni”, kaže Krstić.
Sa prvom kućom koju je donirao petočlanoj porodici ove godine, Krstić je nastavio realizaciju životne misije, a to je da se svi, poput Šabanovića sa početka ove priče, vrate na svoje (prijeratno) ognjište.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Mirnes Bakija


text:
Priča Hasana Jusovića zvanog „Duša“ | Balkan Diskurs
Fatima Mahmutović
29. januara, 2020.
Hasan Jusović i Aco Nenadić su se upoznali u Sarajevu. Bio je još uvijek mir. Hasan je radio kao vozač generala Jugoslovenske narodne armije (JNA) Vojislava Đurđevca, a Aco je služio vojni rok u glavnom gradu Bosne i Hercegovina (BiH).
Rat je veliko zlo koje hoda,
u kuću dođe, u dušu uđe
i kuću i dušu uzme. (Abdulah Sidran)
U Sarajevu je počeo rat i Hasan je odlučio da postane dio Teritorijalne odbrane (kasnije: Armija Bosne i Hercegovine). Aco je morao ostati u JNA, ali je tada pomogao Hasanu da ode iz vojske. Sresti će se nekoliko mjeseci kasnije u Dobrovoljačkoj ulici, u potpuno drugačijim okolnostima.
Trećeg maja 1992. u tadašnjoj Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu, pripadnici Teritorijalne odbrane presreli su kolonu JNA, koja je na osnovu sporazuma o povlačenju izlazila iz Sarajeva.
Kolona je krenula iz kasarne na Bistriku, a plan je bio da vojnici JNA odu u Lukavicu, danas Istočno Sarajevo. Kolona sa vozilima i vojnicima JNA je presječena i zaustavljena. Zarobljeno je 215 vojnika. Među njima i devetnaestogodišnji vojnik Aco Nenadić.
Dok je ležao na asfaltu, glavom okrenutom prema dole, neko ga je udario nogom, Aco se okrenuo i ugledao poznato lice. Bio je to Hasan Jusović, poznatiji kao ,,Duša”, što mu je bio i ostao nadimak.
Kada je Hasan ugledao Acu zarobljenog sa ostalim vojnicima u koloni, shvatio je da mora da ga spasi.
„Pomislio sam kako da preživi, rat je, u državi, u Sarajevu već počeo, ginu ljudi, samo sam pomislio kako da ga spasim, da dođe živ svojim roditeljima“, priča Hasan.
Dok su zarobljenike vodili prema sarajevskom FIS-u, Hasan je bio u blizini. ,Kad su ih tamo smjestili, pitao sam komandanta da pusti Acu sa mnom. Komandant je onda pitao Acu hoće li da ostane ili ide sa mnom, a on je odlučio da ode sa mnom’’, govori Hasan.
Mladić je još uvijek na sebi imao JNA uniformu, i njih dvojica su pokucala na vrata od jednog stana. Otvorila je gospođa, koju su zamolili da im dâ košulju i pantalone. Aco se presvukao, a Hasan mu je rekao da, ako ga pita, kako se zove, odgovori sa ,,Mirsad’’. Tako su, u tišini i strahu, došli do Jusovićeve kuće na Sedreniku, gdje će Aco ostati narednih mjesec dana.
Povlačenje jedinica JNA je bilo dio dogovora postignutog 2. maja nakon što je odbijen pokušaj JNA da zauzme centar Sarajeva, a JNA odvela tadašnjeg predsjednika Predsjedništva BiH Aliju Izetbegovića, njegovu kćerku i člana pregovaračkog tima Zlatka Lagumdžiju u kasarnu JNA u Lukavici.
Hasanova porodica i sve komšije su prihvatili Acu, priča kako je lijepo prošao kod njih, te da je i sam bio iznenađen s obzirom na rat u Sarajevu. Strah je, kaže, postojao, ali niko ga nikad nije napao, niti uradio bilo šta loše.
Mjesec dana Aco je živio u sarajevskom naselju Sedrenik, nakon čega su Hasan i jedan od komšija uspjeli da ga dovedu do Špicaste stijene, mjesta poznatog kao jedno od najopasnijih snajperskih uporišta tokom trogodišnje opsade Sarajeva. Aco je uspio da pređe na stranu koju je kontrolisala Vojska bosanskih Srba.
Hasan, zvani Duša i Aco su se sreli ponovo 2008. godine. I danas su u kontaktu.
„Čujemo se, stalno sam u kontaktu sa njim i sa njegovom porodicom, i sa tim odnosom sam prezadovoljan, čestitali su mi i praznik“, kaže Hasan, koji danas radi kao taksista u Sarajevu.
Na pitanje, da li bi isto postupio, kada bi se našao u sličnoj situaciji, Hasan odgovara potvrdno.
,,Naravno da bih, uvijek želim da pomognem, i kad pomognem sretan sam, i zato me i zovu duša“, kaže sa osmijehom.
Priča o Hasanu i Aci, jedna je od onih koje govore o dobrim ljudima u lošim vremenima. To je priča koja budi nadu da ljudskost i dobrota pobjeđuju bez obzira na okolnosti, naročito one najstrašnije kakve donosi rat.
Rat u Bosni i Hercegovini, donio je masovna ubijanja i stradanja, patnju i tugu, ali je pokazao i da uvijek i svuda postoje ljudi spremni da rizikuju i sopstveni život kako bi pomogli drugome.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Fatima Mahmutović


text:
Jedinstvena definicija slobode: život divljih konja u Livnu | Balkan Diskurs
Sanela Tufekčić
31. januara, 2020.
Više od 400 divljih konja, godinama živi ispod planine Cincar, nadaleko od Livna, na jugozapadu Bosne i Hercegovine.
Fotografije i tekst: Sanela Tufekčić
Više od 400 divljih konja, godinama živi ispod planine Cincar, nadaleko od Livna, na jugozapadu Bosne i Hercegovine. U ambijentu nepreglednih pašnjaka i šuma, ove prelijepe životinje stvaraju jedinstven fenomen u ovome dijelu Evrope, uspijevajući, svo to vrijeme da se prilagode oštrom vremenu te da odole konjokradicama i grabežljivcima.
Njihove pretke, 50-tih godina prošlog stoljeća, vlasnici su, skoro 50 godina koristili za poljoprivrednu proizvodnju, a onda su ih pustili da žive slobodno u prirodi.
Otada do danas, divlji livanjski konji se uglavnom okupljaju na području visoravni Krug, ispod planine Cincar. Ali, često i prelaze preko Borove Glave, graničnog područja između Livna i Kupresa.
Tokom ljeta, oni koji putuju preko planine Cincar, mogu ih vidjeti kako u potrazi za pitkom vodom prelaze preko magistralne ceste, uz koju se nalaze dva izgrađena pojilišta, jer ovo područje nema rijeka niti drugih izvora. Zbog toga što je, naročito ljeti, u ovom kraju teško doći do vode, pojilišta su izgradili članovi Planinarsko-ekološkog društva ,,Borova Glava’’ iz Livna.
Tako se i desilo da je, vozilo gradonačelnice Knina iz susjedne Hrvatske, udarilo jednog konja, kojem je pukla noga, koja kod konja teško zarasta, pa su ga na kraju morali usmrtiti. Taj je slučaj ponovno privukao pozornost na divlje konje, koji su u posljednjih pet godina zaštićeni zakonom i o kojem se skrbi društvo ,,Borova glava’’.
Otkako je divlje konje općina Livno zaštitila, nije zabilježen niti jedan slučaj ubojstva iz vatrenog oružja i lova, što se prije masovno dešavalo, radi prodaje konjskog mesa. U posljednjih par godina zabilježeno je samo par slučajeva u kojima su vukovi napadali krda.
Broj konja je porastao sa 286 u 2013. godini na čak 418 u 2019. godini, od čega 65 ždrebadi rođene u 2019. Livanjski konji su postali atrakcija i veliki broj ljudi ih dolazi vidjeti i fotografisati.
Konji trenutno imaju 145 kilometara četvornih za ispašu i život, što je prostor dovoljan za održivi razvoj krda. Izgradnja novog pojilišta koja je planirana u podnožju planine Cincar bi takođe trebala pomoći da se konjima pruže bolji uslovi za život.
Divlji livanjski konji najveća su turistička atrakcija u ovom dijelu BiH. Veliki broj turista sa zanimanjem dolazi da vidi jedno od rijetkih divljih krda konja u Evropi koje potpuno slobodno živi. Oni se nikada ne kreću kao jedno veliko krdo, već ima 7 osnovnih manjih krda, a pojavi se i poneki pojedinac koji se zbog neslaganja sa ostalima udalji i živi sam.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Sanela Tufekčić


text:
Metak koji je započeo prijateljstvo | Balkan Diskurs
Armin Durgut
5. februara, 2020.
Daut Tihić, bivši vojnik Armije Republike Bosne i Hercegovine i Dane Vasić, bivši vojnik Vojske Republike Srpske sreli su se na ratnoj liniji u Skelanima kraj Srebrenice u jesen 1992. godine. Daut je pucao u Daneta i 14 godina je vjerovao da ga je ubio, dok ga nije sreo u sasvim drugačijim okolnostima.
Mjesto susreta nije bio plastenik, na tome će saradnju početi kasnije. Prvi put nakon ratnog susreta u Skelanima, njih dvojica su se srela u kafani. Daut je odmah prepoznao čovjeka kojeg je, kako je mislio, ubio. Od ratnih neprijatelja, susret u kafani, napravio je najbolje prijatelje.
Daut je 1994. godine otišao da živi u Švedsku, odakle se vratio nakon nekoliko godina, najprije u Brezu kraj Sarajeva, a zatim u rodne Skelane na Drini. Otvorio je farmu krava, prodaje mlijeko i bavi se poljoprivredom. Nakon što je u lokalnoj kafani ugledao Daneta prijateljima je rekao ,,Ovog sam čovjeka ubio”. „Ja sam tebe ubio, kažem mu“, čovjek se smije i odgovara „Kako si me ubio, kada vidiš da sam živ“?
Dane je bio živ i od tog su dana počeli češće da se viđaju, razmjenjuju ratna sjećanja, ali i današnja iskustva jedan sa poljoprivredom, drugi sa ljekobiljem, pa se lako došlo i do ideje o saradnji. Kada je došao na ratište u Skelanima Dane je imao tek 23 godine. On danas živi na drugoj obali Drine u Bajinoj Bašti u Srbiji. Bavi se otkupom ljekobilja, šumskog voća i plodova, ima vlastitu hladnjaču i lanac trgovina suvenirima.
Lako su došli do ideje da otvore zajedno firmu i izgrade pogon za preradu mlijeka u sir i vrhnje na tradicionalni način. Ideja je da nabave i hladnjaču i manji pogon za preradu šumskog bilja. Bili su u potpunosti zaokružili finansijsku konstrukciju, dobili zeleno svjetlo od gradonačelnika, a onda se promijenila vlast i sve je zaustavljeno. Posao nisu mogli pokrenuti. Opet je politika zaustavila obične ljude, koji žele drugačiji i bolji život.
,,Obični građani ne prave probleme, čine to političari. Strahovlada je, ako nećeš kako oni hoće, pošalju ti kordon policije, nije bitno je li riječ o Srbinu ili Bošnjaku”, tvrdi Daut.
On vjeruje da nekada dobra saradnja i dobri odnosi ,,nisu svima po volji”, i da bi političari više voljeli svađe i da svako živi u svom nacionalnom toru, kako bi oni lakše vladali.
Dane kaže da su on i Daut riješeni da sarađuju i siguran je da će u tome i uspjeti. Rat nije želio nijedan od njih dvojice, poručuje Dane. Oni su bili samo obični vojnici koji kažu da rat nikom nikad ništa dobro nije donio.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

created: 5. februara, 2020.

author: Armin Durgut


text:
Kemal Nedžibović: „Odrasti na Balkanu najveći je izazov’’ | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
7. februara, 2020.
Kemal Nedžibović je primjer mlade osaobe iz Bosne i Hercegovine koja je svoj aktivizam pretvorila u djelo. Ovaj dvadesetčetvorogodišnji Tuzlak stručnjak je u području evropskog prava i politike, te evropskih integracija.
Njegova posvećenost aktivizmu počinje ,,od malih nogu’’, pa je tako već u osnovnoj školi izabran za đačkog lidera Osnovne škole ,,Slavinovići’’. Nakon toga slijedi predsjedavanje gimnazijskim Vijećem učenika, prvi honorarni poslovi na projektima za Američku ambasadu u Bosni i Hercegovini, njemačku fondaciju Konrad Adenauer, CENSOR i univerzitet Europa-Universität Flensburg.
Odrasti na Balkanu, a posebno u Bosni i Hercegovini (BiH), ističe Kemal, jedan je od najvećih izazova za mlade. Kaže kako njegovi vršnjaci rođeni u zapadnoevropskim zemljama imaju sve prilike za razvoj, a mladi u BiH jednak broj izazova da odrastu, razvijaju se i napreduju u post-ratnom društvu.
Kemal mlade vidi kao buduće pokretače napretka u BiH, no kaže da su sistemski diskriminisani, politički nepodržani, ekonomski neosnaženi i da svoju budućnost vide tamo gdje ih sistem podržava, korupcija ne postoji, a postoje prilike za obrazovanje i zaposlenje.
„Mlade ljude ne možemo kriviti za ovakvo stanje u BiH, ali ih možemo osnažiti da svojim izlaskom na izbore, stalnim upitima ka vlastima, protestima i javnim okupljanjima zahtijevaju rezultate u radu institucija’’, navodi Kemal.
Smatra da su glavni problemi u bosanskohercegovačkom društvu korupcija, nepotizam, tenderske prevare, plaćena radna mjesta, izmišljene etničke tenzije i strateški nerazvijena ekonomija.
,,Pozitivne pomake vidimo, ali smo daleko od cilja gdje treba da budemo 25 godina nakon rata. Vjerujem da moramo pronaći novi način da se obračunamo sa političkom mafijom, objavimo rat korupciji i na vlast biramo stručne ljude. Samo znanjem i rezultatima u radu možemo promijeniti naše stanje, svaka druga alternativa neće zaživjeti’’, poručuje Kemal.
Školovanje u Njemačkoj mu je bilo ponuđeno, kako kaže, već od srednje škole, međutim odlučio je ostati u BiH, završiti srednju školu, dodiplomski studij i tek onda otići vani u potrazi za novim znanjima. Kao stipendista njemačke fondacije Konrad Adenauer, Kemal je magistrirao na evropskim studijima na Europa-Universität Flensburg u Njemačkoj kroz interdisciplinarno istraživanje „Migracijske tendencije i integracijske perspektive bh. dijaspore u Njemačkoj’’.
Kao dobitnik nagrade za izvanredne rezultate u radu i posvećenost evropskim integracijama od strane Evropskog foruma Alpbach, Kemal vjeruje da je njegova životna misija da bude svojevrsni ambasador BiH. Promocija BiH u svijetu jedan je od njegovih najvećih ciljeva, te svoju zemlju predstavlja odgovorno i ponosno na brojnim konferencijama i programima.
,,Težina zadatka dolazi iz svih problema sa kojima se susreće naše društvo, dok vještinu da govorimo o pozitivnim stvarima u BiH crpimo iz naše ljubavi prema domovini. Jer domovina su ljudi, ravnice i gore, prelijepa mahala i duša bosanskih planina i njenog hercegovačkog krša. Ne bih da zvučim kao pjesnik, ali Bosna jeste pjesma’’, opisuje Kemal.
Ovaj mladić vjeruje da je moguće podići standard života u BiH i veoma ga interesuju pitanja interkulturalne i prekogranične saradnje, pomirenja i zbližavanja ljudi. Kemalov rad je prepoznat kroz nekoliko priznanja, te je nedavno kao jedan od pet mladih iz srednje i istočne Evrope dobio nagradu Erhard Busek za izvanrednu predanost i rad na evropskim integracijama. Takođe je osvojio i UNICEF-ovu nagradu za najbolji omladinski projekt u BiH, te nagradu od strane Schuler Helfen Leben organizacije za projekt prekogranične saradnje, između ostalih priznanja.
Uskoro će kao kruna njegovog rada, biti objavljena knjiga u kojoj će biti uključen i njegov magistarski rad koji se bavi temom integracije i migracije bosanskohercegovačke dijaspore u Njemačkoj.
,,Kroz istraživanje koje sam sproveo u dvije njemačke pokrajine Baden-Würtemberg i Schleswig-Holstein potrudio sam se da otkrijem razloge zbog kojih naša dijaspora migrira u određena njemačka područja, šta su razlozi njihovog odlaska i kako vide svoju integraciju u njemačkom društvu’’, objašnjava on i dodaje kako su rezultati ohrabrujući kada se govori o ekonomskoj integraciji, dok uključivanje i dalja integracija zavisi od bh. dijaspore i njemačkog društva u cjelini.
Školovanjem je izgradio sebe, ali i stvorio mehanizme koji mogu pomoći daljnjem razvitku BiH.
,,Moj plan je podržati integraciju našeg stanovništva, pratiti njihov razvoj i predlagati na koji način možemo domovini pomoći i izvana. Moramo biti svjesni da se izvan BiH nalazi više od pola njenog stanovništva, da je bh. dijaspora raskoš profesionalaca, akademika, uspješnih biznismena, sportista pa i političara. Ovo je resurs koji moramo vratiti našoj domovini i sa njim rješavati okove i oklop problema koji je uništavaju’’, vjeruje Kemal.
Unatoč brojnim ponudama, Kemal se vratio u region i odlučio raditi za Regionalnu kancelariju za saradnju mladih (RYCO) u Tirani. Objašnjava da je RYCO jedinstvena međuvladina institucija koja ima mandat da poveže mlade u regionu, omogući im da se upoznaju i sarađuju jedni sa drugima, da putuju i vole svoj region.
,,Kada sam kao student implementirao svoje projekte za mlade, osnivanje RYCO – Regionalne kancelarije za saradnju mladih za mene je bilo iskreno ohrabrenje da našoj regiji može biti bolje. Ova činjenica zaista me raduje, iako danas imamo sve više negativnih političkih poruka, administrativnih prepreka za putovanje mladih, jako niskih budžetskih izdavanja za mlade i cjelokupna situacija ne obećava mladim ljudima da planiraju budućnost u svojoj domovini’’, zaključuje Kemal.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

created: 7. februara, 2020.

author: Kristina Gadže


text:
Uspomene na Marš smrti: Povratak na planinu Udrč | Balkan Diskurs
Leslie Woodward
10. februara, 2020.
Planina Udrč, sa nadmorskom visinom od 1042 metra, je najveći podrinjski vrh u centralnoj Bosni i Hercegovini (BiH), također poznat kao dolina Drine. Ova planina, i obližnje brdo Kamenica, su dva mjesta koja su bila ključna za preživljavanje muškaraca koji su se u julu 1995. godine pokušavali domoći slobodne teritorije grada Tuzle, te su izrazito značajni za gradnju historijskog narativa o genocidu u BiH.
Staza opasna po život
U zalazak sunca 11. jula, 1995. godine svijetom se počela širiti vijest da je pad Srebrenice neminovan, te da će je general Ratko Mladić i Vojska Republike Srpske (VRS) preuzeti. Tada je donijeta odluka da ako Bošnjački muškarci iz ove enklave žele preživjeti, moraju se pokušati domoći slobodne teritorije grada Tuzle. Njihova ruta preživljavanja će ih voditi kroz šume planine Udrč, preko brda Kamenice do mjesta Nezuk. Formirana kolona je zajedno sa vojno sposobnim muškarcima 28. divizije Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH), krenula putem Marša smrti. U koloni je bilo između 10 i 15 hiljada muškaraca, uzrasta od 16 do 65 godina. Pričalo se kako je kolona znala biti duga i do 15 kilometara, te da je bilo potrebno dva i po sata da se dođe sa početka na začelje kolone.
Čak i prije početka ovog opasnog putovanja, mnogi su već bili slabi zbog nedostatka vode i hrane. Kolona se kasnije raspala u manje grupe jer je bila konstantno bombardovana i napadana od strane VRS. Neki su muškarci izvršili samoubistvo, neki su bili nasamareni na predaju, a neki su zarobljeni pa kasnije ubijeni na mjestima masovnih pogubljenja poput livade Sandići i fudbalskog polja Nova Kasaba. Mnogi preživjeli tvrde kako su napadi uključivali i hemijska sredstva zbog kojih su halucinirali i bili dezorijentisani.
Preživjeli Marša smrti
Za one koji su uspjeli proći dio puta od Šušnjara preko Kameničkog brda, te preći asfaltni put između Nove Kasabe i Konjević Polja i stići do planine Udrč, slobodna teritorija Tuzle je bila vidljiva na horizontu. Preživjeli su bili tako blizu, a ipak tako daleko. Njihova sljedeća misija je bila domoći se Nezuka i teritorije koju je kontrolisala ARBiH. Sa obzirom da je posljednji dio njihove rute bio blokiran od strane VRS, mnogi su ostali na brdu Kamenica i čekali danima da se ukaže pravi trenutak za prelazak.
Prve grupe koje su uspjele proći Marš smrti su počele stizati u Tuzlu oko 16. jula 1995. godine. Ipak, na kraju ih je samo 3 hiljade uspjelo stići na svoje finalno odredište. Nekoliko prisutnih novinara koji su izvještavali sa lica mjesta su opisali preživjele kao „vojsku duhovaˮ.
Između 7 i 8 hiljada muškaraca koji se nisu domogli slobodne teritorije su zarobljeni od strane VRS-a i skoro svi su pogubljeni. Oni koji su preživjeli Marš smrti kasnije su svjedočili pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Tokom svjedočenja, oni su detaljno opisali strahote i masovna pogubljenja od kojih su oni, nekim čudom, uspjeli pobjeći.
Povratak na planinu Udrč: 25 godina poslije
Skoro 25 godina nakon genocida u Srebrenici, 4. februara 2020. godine, tim Memorijalnog centra Srebrenica-Potočari zajedno sa Centrom za postkonfliktna istraživanja, posjetio je planinu Udrč. Tim su pratila tri vodiča koji su preživjeli Marš smrti, i to Fahro Mustafić iz sela Raševo, Enver Sečić – bivši vojnik iz Bratunca i Ramiz Nukić, tzv. „sakupljač kostijuˮ iz Srebrenice.
Obilazeći planinsku šumu punu četinara, tim je krenuo u potragu za predmetima koje su iza sebe ostavili svi oni koji su se hrabro borili da 1995. godine pobjegnu od sigurne smrti. Na vrhu planine, mjestu poznatom kao „Pišanicaˮ,  tim je našao ostatke kolibe gdje se jedna grupa iz Srebrenice krila tokom tih sudbonosnih julskih dana. Na povratku sa planine, tim je našao još predmeta koji su bili razbacani duž planinske putine.
Scene su bile zloslutne. Sudovi za hranu i odjevni predmeti su bili razbacani po šumskom tlu, ostavljeni tu prije toliko godina. Lične stvari, koje su bile razbacane posvuda, bile su dokaz kako se nešto užasno dešavalo u ovim šumama.
Tim je pažljivo spakovao svaki predmet koji će se čuvati u Memorijalnom centru Srebrenica-Potočari. Memorijalni centar će formirati kolekciju predmeta koji će uz svjedočenja preživjelih zauvijek prepričavati tragične priče svojih vlasnika, od kojih su samo rijetki uspjeli preživjeti genocid 1995. godine.
Video: Ahmedin Đozić
Ukoliko ste preživjeli genocid u Srebrenici, ili ako imate ikakvo znanje ili iskustvo vezano za događaje koji su se desili na planini Udrč i u njenoj blizini, ili ako prepoznajete bilo koje od ovih predmeta na slikama, molimo vas da nam se javite na e-mail ([email protected]) ili na broj telefona (056 991 945). Vaša priča, kao živih svjedoka, biće nam od velike važnosti da upotpunimo historijski narativ o genocidu u BiH. Namjera nam je da sve informacije sačuvamo kako bi im buduće generacije mogle pristupiti i učiti iz njih.

author: Leslie Woodward


text:
Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH (Dio III): Harunova priča | Balkan Diskurs
Amer Macedonci | Christoffer Kjeldsen | Patrick McGovern
12. februara, 2020.
Nedavno su objavljene fotografije koje pokazuju strahovite prizore života u Zavodu za zbrinjavanje mentalno invalidne djece i omladine Pazarić, nakon što su vladajuće stranke odbile da se suoče sa ovim problemima.
Moj najveći strah je budućnost. – Muamera –
Ova objava je pokrenula niz protesta širom države. Balkan Diskurs je uradio serijal tekstova koji prezentuju izazove sa koja se suočavaju djeca sa posebnim potrebama i njihove porodice. Ovo su njihove priče. Prvi članak možete pročitati ovdje.
Harun je rođen u Sarajevu u februaru 2010. godine. Kao dijete nije pokazivao nikakve znakove poteškoća u razvoju, ali kada mu se zdravlje počelo naglo pogoršavati, našao se u sedmomjesečnoj bitci za život.
U očajničkoj potrazi za odgovorima, porodica ga je vodila u brojne državne medicinske ustanove, ali u njima nisu dobili nikakve konkretne smjernice niti podršku. Na kraju su se za rješavanje većine Harunovih zdravstvenih problema morali osloniti na privatne ljekare, gostujuće specijaliste iz Austrije i skupe steroidne tretmane. Harunova majka Muamera i njena porodica morali su da pokriju sve troškove bez ikakve finansijske podrške od države.
Nakon sedam mjeseci, Harunovo zdravstveno stanje se poboljšalo, ali borba je bila daleko od kraja, te mu je dijagnosticiran autizam, hiperaktivnost i nerazvijen govor. Mnogi ljekari su Harunove zdravstvene probleme pripisivali činjenici da je u vrijeme rođenja sina Muamera imala 35 godina. Muamera je, međutim, imala sumnje u vezi ovih dijagnoza. Na primjer, posmatrajući Haruna kako mirno sjedi satima bez ometanja ili problema, shvatila je da njegovo ponašanje ne spada u klasične simptome hiperaktivnog poremećaja ponašanja.
Probleme u komunikaciji sa ljekarima i nedostatak razumijevanja od strane medicinskog osoblja, Muamera smatra prekretnicom u životu. To je bio moment kada je shvatila da će sama morati preuzeti proaktivnu ulogu u pronalaženju najboljih ljekarskih usluga za svog sina.
Muamera i njen sin su dio pomoći dobili od lokalnog centra za rehabilitaciju govora i još jednog centra za pomoć djeci koja imaju oštećenja vida. Međutim, od države nisu dobili nikakvu pomoć. Muamera se za podršku i pomoć morala obratiti nevladinim organizacijama i udruženjima poput Edukacija za sve (EDUS) i Colibri.
Nepostojanje podrške za djecu i mlade sa autizmom u BiH se itekako osjeća, kao i nedostatak resursa u državnim ustanovama. Niko nije odgovoran za nadzor ovih institucija ili lokalnih centara, poput onog za rehabilitaciju govora, kako bi se osiguralo da su institucije i radnici spremni da udovolje potrebama djece s autizmom ili djece sa drugim oblicima potreba.
Kao najveću prepreku u kreiranju sistema podrške za svog sina, Muamera navodi: „Najveći problem nije što ljudi ne znaju za ovakve probleme, već što ne žele da znaju.ˮ i dodaje da su oboje dolazili u situacije u kojoj ljekari i specijalisti za ovu oblast u BiH, Haruna označavaju kao ,,nenormalnog’’, te ga često svrstavaju u kategoriju invalida.
U jednoj situaciji su problemi u zdravstvenim institucijama eskalirali u nasilje, što prečesto porodice poput Muamerine u potrazi za podrškom ostavlja u očaju. ,,Čim sam spomenula da Harun ima autizam, pet medicinskih sestara ga je okružilo i uhvatilo kao životinju. Počela sam vrištati. Zamislite da vas neko zgrabi sa leđa. Kako biste vi reagovali?ˮ
Slična nemarnost prisutna je i u obrazovnom sistemu protiv kojeg se Muamera bori u svojim naporima da Harunu osigura najbolje moguće obrazovanje. Škole su jasno stavile do znanja da nisu spremne podnijeti Harunove posebne potrebe i, uprkos svim njenim naporima, Muamera je uporno nailazila na nespremnost i prepreke u pokušajima da njen sin krene u školu.
Bez podrške bilo kakvih relevantnih institucija, Harun i Muamera dobili su pomoć na neočekivan način. Harunova sestra je sa samo četiri godine preuzela odgovornost da Haruna nauči kako da se igra i komunicira sa drugima, što su neke od svakodnevnih aktivnosti koje mogu biti zahtjevne za osobe sa autizmom. Njena kćerka je na ovaj način pomogla Muameri i podigla veliki dio tereta sa njenih ramena.
Stanje u bosanskohercegovačkom obrazovnom i zdravstvenom sistemu često ne daje porodicama nikakve nade za svjetliju budućnost njihove djece. U zemlji u kojoj se veliki broj ljudi bori da preživi, vlada ostavlja sve veće troškove doktora, terapeuta i lijekova na pojedincima kojima su potrebni. Ovo ljude kojima je potrebna pomoć ostavlja u stalnom stanju alarmantnosti jer znaju da im trenutni sistem neće pomoći i da su prepušteni sami sebi.
Slično kao u slučaju Mahmutove majke Samije, ostaje pitanje šta će se dogoditi sa Harunom nakon što Muamera više ne mogne više brinuti za njega. „Kada ja ne budem tu za njega više, ko će biti? Harun možda pronađe neku sigurnost, ali je sigurno neće pronaći unutar granica BiH ukoliko autizam ne bude bolje prepoznat i shvaćenˮ, zaključuje Muamera.
Dio I – Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH: Uvod
Dio II – Isključenost iz obrazovnog sistema za najranjivije kategorije društva u BiH: Mahmutova priča


text:
Škola rokenrola koja ujedinjuje: Stvaranje potražnje za multietničke aktivnosti u podijeljenoj Mitrovici | Balkan Diskurs
José Carpintero Molina
21. februara, 2020.
Škola rokenrola u Mitrovici je jedna od rijetkih inicijativa koja je uspjela da kreira popularne aktivnosti, da se širi i napreduje, a sve zato što to žele ljudi iz lokalnih zajednica i različitih etničkih grupa.
Intervencije međunarodne zajednice u oblasti prevencije konflikta i jačanja pomirenja su kreirale povoljna okruženja za rast civilnog društva. Međutim, aktivnosti civilnog sektora koje su podržane od strane međunarodnih donatora ne uspijevaju uvijek da se približe lokalnoj zajednici i održe svoj rad kao aktualan. Ove organizacije su često okarakterisane kao ,,strani agenti’’ koji predstavljaju stavove samo jedne etničke grupe, što im koči potencijal za gradnju pomirenja u podijeljenim zajednicama.
Škola rokenrola u Mitrovici je jedna od rijetkih inicijativa koja je uspjela da kreira popularne aktivnosti, da se širi i napreduje, a sve zato što to žele ljudi iz lokalnih zajednica i različitih etničkih grupa. Ova škola je svoj rad započela 2008. godine kao ,,tipični’’ međunarodno podržan projekt, da bi 2012. godine, uz pomoć Ministarstva vanjskih poslova Holandije, postala nezavisna nevladina organizacija.
Rad u gradu poput Mitrovice gdje podjele po etničkim linijama sežu duboko, uključujući odvojene vladine usluge, telefonske linije, škole i valute, nije nimalo jednostavan.
Prema riječima direktora za istraživanje u Kosovskoj fondaciji za civilno društvo (KCSF), Drena Puke: „Društvene podjele ograničavaju zajedničko građansko djelovanje. Jedna od glavnih karakteristika koje definišu Mitrovicu je totalno odsustvo nade…. Kada se vratite kući nakon neke aktivnosti, okruženi ste nekim strahom koji se uvijek koristi kako bi se grad dalje izolovao.ˮ
Sa ovim se slaže i Wendy Hassler-Forest, predstavnica organizacije Muzičari bez granica, jednog od međunarodnih donatora škole: „Raditi u gradu gdje se ljudi ne mogu čak ni sresti na nekom zajedničkom mjestu je pravi izazov. Rad u ovom gradu me doveo do spoznaje da ljudi sa dvije strane Mitrovice ne znaju ništa jedni o drugima.ˮ
Uprkos svim preprekama, škola je postepeno počela da okuplja i Srbe i Albance, kao dvije etničke grupe koje rijetko komuniciraju u ovom podijeljenom gradu, u jedan kolektiv u kojem sviraju i pjevaju zajedno. Blizu 1300 studenata je prošlo kroz školu, formirano je 49 multietničkih bendova, te su organizovani mnogobrojni koncerti, od kojih su neki održani i u multietničkom Kosovu. Samo u 2019. godini, 112 studenata je učestvovalo u 1782 časa i 179 treninga za bendove, a 10 bendova koji imaju kao članove mlade iz različitih etničkih grupa je izvelo 96 proba i 13 koncerata u sjevernoj i južnoj Mitrovici, Prištini, Leposaviću, Brezovici, Novom Selu, Skoplju i Beogradu.
Korisna prošlost i transcendentna moć muzike
Škola je osnovana pod motom „Želimo da zajedno obnovimo ponosnu muzičku baštinuˮ. Često se zaboravlja da je Mitrovica nekada bila multikuturološko čvorište sa bogatom umjetničkom i kulturnom scenom. Osnivači su odlučili privući pažnju javnosti promocijom specifičnog žanra muzike – rokenrola, a kroz naglašavanje univerzalnih vrijednosti poput poštovanja i tolerancije su privukli pažnju velikog broja publike svih generacija.[1]
Fokus na rokenrol, školi je omogućio čitav spektar aktivnosti poput predavanja, treninga, radionica, koncerata i priliku za stvaranje bendova. Škola također, od 2015. godine, pomaže mladim bendovima kroz studio za snimanje pjesama, te prostore za probe i zajednički rad, u sjevernom i južnom Kosovu, što je napredak koji je bio malo vjerovatan kada je škola počela sa radom 2008. godine.
Hassler-Forest nam je pokušala dočarati ovu moć muzike za prevazilaženje podjela: ,,Mogućnost da u jedan bend stavite Jelenu koja pjeva i Drenu gitaristu koji piše nevjerovatne pjesme, bez ikakvog vezanja za politiku je nevjerovatna. Njih dvoje su prevazišli prepreke koje im je nametnulo društvo.ˮ
Škola je pomogla da se među umjetnicima, a i ostalim korisnicima napravi atmosfera povjerenja, pa čak i prijateljstva. Kako navodi Milizza, jedna od lokalnih direktorki škole: „Poslije svog vremena konačno se mogu vidjeti studenti koji su se istinski povezali i oformili jaka prijateljstva…[Ali] trebalo nam je dosta vremena da dođemo gdje smo sada.“
Od neutralnosti do lokalnog mjesta za okupljanje
S obzirom da je održavanje sigurnosti jedna od glavnih briga za građane Mitrovice, i ova škola je morala pronaći rješenje kako da osigura sigurna mjesta gdje se muzičari iz različitih zajednica mogu okupljati i raditi zajedno.
,,Prvobitno smo našli lokaciju u podrumu centra za kulturu, koji se nalazi odmah kod glavnog mosta…. u nadi da će omladina, sa dvije različite strane, dolaziti tu na časove muzike. Ali to je bilo naivno razmišljanje. Ljudi u Mitrovici jednostavno ne prelaze taj most, pogotovo ne za neke male povode kao što su časovi muzike“, objašnjava Hassler-Forest.
Osnivači su potom odlučili da pozovu mlade muzičare na ljetnu školu u Skoplju u Makedoniji, kako bi se mladi iz različitih zajednica družili zajedno, vježbali pjevanje i sviranje i na kraju izveli koncert zajedno. Po povratku sa te škole, mladi su rekli da žele da imaju isto takvo mjesto za druženje i u Mitrovici.
Hassler-Forest se prisjeća: „Ovi mladi muzičari su, odmah po povratku, rekli da zahtijevaju jednu ovakvu školu u svom gradu. Tada smo odlučili da restrukturiramo cijeli projekt, i stvorimo jednu školu na svakoj strani u kojoj ćemo organizovati redovne ljetne škole, treninge i turneje.“ Tako su se rodile dvije grane ove škole, jedna na sjeveru i jedna na jugu Mitrovice.
Oblik mješovitog lokalnog i međunarodnog menadžmenta je također pomogao razvoj ove inicijative. „Kako bi na najbolji način pružili podršku našem lokalnom timu nastavnika i umjetnika, u školi rokenrola uvijek imamo jedan glavni tim za menadžment u kojem su dva lokalna člana sa obje strane grada i jedan međunarodni član. Na ovaj način smo osigurali balans i ravnopravno uključivanje svihˮ, objašnjava Hassler-Forest.
Interes lokalnog stanovništva nije bilo lako razviti. Tim škole i dalje organizuje siguran prevoz za mlade muzičare sa jednog na drugi dio grada, ali sve veći broj mladih odlučuje da sami organizuju prevoz ili pješače sa jedne na drugu stranu. Sve ovo su jasni pokazatelji da povjerenje i povezanost u gradu raste. Učenici škole također slobodnije promovišu svoj muzički rad, pjesme i koncerte na društvenim mrežama, što je radikalna primjena koja nije bila zamisliva do prije par godina.
Milizza zaključuje: „Svi učenici škole su uzeli učešće u prošlogodišnjem koncertu u Mitrovici. Iskreno, i sama sam bila malo iznenađena, pogotovo kada sam vidjela koliku podršku su ovi mladi dobili od svojih roditelja.ˮ Nakon svega „najteža je stvar napredovati polako i ne očekivati brze rezultateˮ.
[1] Web stranica Škole rokenrola u Mitrovici: https://www.mitrovicarockschool.org/
Ovaj članak je dio šireg istraživanja podržanog od strane Kosovske Fondacije za otvoreno društvo kao dio projekta „Izgradnja znanja o Kosovu (3.0)ˮ, čiji će rezultati biti objavljeni uskoro.

author: José Carpintero Molina


text:
Edhem Čustović: Ulaganje u mlade za bolju budućnost BiH | Balkan Diskurs
Luka Čavar
27. februara, 2020.
Za Balkan Diskurs, između ostalog govorio je o fondaciji koju je nedavno osnovao, ,,BH Futures Foundationˮ, koja pomaže mladim ljudima, te o centru koji je pokrenuo u Srebrenici proteklog ljeta.
Edhem Eddie Čustović je kao sedmogodišnjak, na samom početku rata u BiH, iz Tuzle sa roditeljima i bratom stigao u Australiju. Njegova interesovanja od djetinjstva usmjerena su na nauku i inovacije. Autor je nekoliko inovacija, a jedna od njih doprinijela je smanjenju stope smrtnosti australskih beba. Postigao je izuzetne rezultate u svjetskim razmjerama, no sada želi da pomogne svojoj zemlji da postane primjer uspješnog razvoja.
Balkan Diskurs (BD): BH Futures Foundation (Fondacija budućnosti u Bosni i Hercegovini)  pomaže mladim ljudima kroz edukaciju i mentorstvo. Koliko teško je bilo u početku doprijeti do mladih ljudi u Bosni i Hercegovini?
Čustović: Mladi ljudi su željni znanja, pogotovo ako imaju priliku učiti od stručnjaka koji su ispisali impresivne karijere, a mi im to kroz našu Fondaciju omogućavamo potpuno besplatno. Prepoznali su našu ideju ,,širimo znanje za bolju BiHˮ i rado nam se pridružuju. Nismo imali problema da ih motiviramo, jer, mladima je potrebna prilika da se usavršavaju, dobra motivacija da ipak mogu živjeti od svog znanja, ukoliko se dobro potrude da ga steknu, i uspjeh je zagarantovan. Mladi žele sigurnost, potrebno im je da se mogu nekome obratiti za savjet, a to im pružaju naši mentori. Kada nesebično dijelite znanje, ljudi žele biti dio toga.
Također, dobar mentor je jako bitan faktor uspjeha mlade osobe. Mentorstvo je oblikovalo moju karijeru, od srednje škole pa na dalje. Mladi ljudi treba da se posvete usmjeravanju karijere kroz savjete ljudi koji su već prošli kroz ono što njih čeka. Naša želja je uputiti mlade ljude na pravi put da stvore što uspješnije karijere. Također, želja nam je da stvorimo veliku mrežu mladih, da oni koji steknu znanje sada, mogu u budućnosti da ga prenesu nekome drugom.
BD: Vide li mladi svoju budućnost u Bosni i Hercegovini i koliko Fondacija pomaže u tome da ostanu u domovini?
Čustović: Kroz različite događaje koje organiziramo za mlade, želimo probuditi patriotizam u svakom od njih, jer oni su bolja budućnost Bosne i Hercegovine (BiH). I mi im to vrlo otvoreno govorimo. Pružamo im mogućnost da svoje znanje nadograđuju u mnogim svjetskim zemljama, da uče od svjetskih stručnjaka, ali ih isto tako savjetujemo da to naučeno prenesu u svoju domovinu.
Pomažemo im da grade konekcije, da razvijaju svoje start-up ideje, da putuju i uče, kako bi kod kuće svoje ideje sproveli u djelo. Inženjerstvo je takav posao, da vi iz bilo kojeg grada u BiH, iz udobnosti svog doma, možete raditi za kompanije širom svijeta. Naše iskustvo pokazalo je da BiH ima mlade koji je vole.
BD: Nedavno ste u Srebrenici otvorili i tehnološki park (Futures Makerspace). O kakvom projektu je riječ?
Čustović: Ovo je, zapravo, priča o tome kako jedna Facebook poruka i jedna posjeta mogu da pokrenu veliku društvenu akciju sa beneficijama za jedan cijeli region. Prošle godine, putem Facebooka, kontaktirala me Valentina Gagić-Lazić iz Srebrenice. Ona me pohvalila za sve što radimo kroz Fondaciju i iskazala želju da se upoznamo. Krajem novembra Valentina je došla u Tuzlu na našu akademiju, gdje se upoznala sa našim radom. Tog dana rekla mi je: „Ovo je stvarno fantastično. Vi imate studente iz Banja Luke, Mostara, Sarajeva, Tuzle, Zenice na jednoj lokaciji. Oni ne poznaju etničke barijere koje se svakodnevno nameću. Oni su vezani zajedničkim ciljevima. Da li postoji mogućnost da jednom dođete u Srebrenicu sa studentima i da motivišete mlade ljude?ˮ Tih nekoliko rečenica Valentine za mene je bilo dovoljno da odmah pristanem. Sedmicu dana kasnije sam, zajedno sa našim studentima, posjetio Srebrenicu i razgovarao sa mladim ljudima.
Ono što me posebno obradovalo jeste činjenica da je tog jutra, iz Bratunca, Srebrenice, ali i drugih mjesta, stigao veliki broj mladih bošnjačke i srpske nacionalnosti. Njih je objedinjavala želja za znanjem i napretkom. Futures Makerspace centar je mjesto na kojem će srednjoškolci i studenti iz Srebrenice i okoline moći da se bave tehnologijom, da imaju pristup svemu onome što vršnjaci u zapadnim zemljama imaju, da razvijaju projekte. Cilj nam je, ne samo da obrazujemo naše mlade ljude, nego da kroz povezivanje sa lokalnom privredom (poljoprivreda, kultura, turizam) napravimo preporod u cijelom gradu.
BD: Srebrenice se mnogi sjete samo zbog jednog datuma/događaja, zašto ste baš otvorili Futures Makerspace u Srebrenici?
Čustović: U vašem pitanju je i naš odgovor. Baš zato jer se tog grada, koji je preživio golgotu na kraju prošlog stoljeća, sjete samo 11. jula. Naziv naše Fondacije je Fondacija za bolju budućnost BiH, dakle, ne samo Sarajeva, Mostara, Banje Luke, Tuzle, nego cijele BiH, gdje svakako nismo željeli, i nismo mogli zaobići Srebrenicu.
Naša je moralna i ljudska dužnost mladima Srebrenice pružiti priliku da uče zajedno i da se druže, da kroz obrazovanje pokušaju izgraditi bolje međuljudske odnose. Pokazalo se da smo otvaranjem Makerspace-a u Srebrenici učinili pravi korak, jer, u tom prostoru sada djeca različitih nacionalnosti uče zajedno. A mi to želimo. Želimo multikulturalnu i pametnu BiH, jer u tome je ključ bolje budućnosti. Naravno, ne smijemo zaboraviti šta je stanovništvo Srebrenice sve propatilo. Ako smo sposobni da se suočimo sa prošlošću, spremni smo da krenemo dalje, i da ne dozvolimo da se takvo nešto ikada ikome ponovi.
BD: Na koji način Futures Makerspace pomaže mladim ljudima da se usavršavaju, pomognu svojoj zajednici i povežu se sa stručnjacima?
Čustović: Centar smo opremili računarima, informatičkim tehnologijama, 3D printerima, elektronskim razvojnim pločama, dronovima i raznim drugim alatima koje će moći koristiti mladi ljudi bez ikakvih uslova, osim jednog: da uče i pomažu lokalnu zajednicu. Naš centar će biti digitalno povezan sa našim partnerskim organizacijama iz svih gradova BiH, uključujući JSGuru Kliker školu iz Banjaluke, DKR Robotički centar iz Tuzle i SPARK iz Mostara.
Plan aktivnosti je već sastavljen i mi ćemo nastojati da u Srebrenicu svakog vikenda dovedemo vrsne stručnjake, volontere i studente koji će raditi sa mladim ljudima, lokalnom zajednicom i privrednicima. Želimo da se u Srebrenici uvijek odvijaju aktivnosti koje će mladima davati poticaj da dolaze i ostanu u ovom divnom kraju.
BD: Kako zaustaviti odlazak mladih, obrazovanih osoba i stručnjaka iz Bosne i Hercegovine?
Čustović: To je jako teško zaustaviti dok se ne promijeni sistem i ne izbace sve one stvari koje trenutno nisu kako treba. Generalna atmosfera se mora promijeniti, te znanje treba biti više cijenjeno i nagrađivano. Ipak, kao Fondacija se trudimo da počnemo sa malim koracima, mijenjajući živote malog broja ljudi za početak, a u budućnosti ćemo svoje djelovanje i proširiti i nadamo se da ćemo uticati na ovaj negativan trend.
BD: Koji su budući ciljevi Fondacije za bolju budućnost BiH?
Čustović: U protekle nepune četiri godine našeg djelovanja uspjeli smo da unesemo pozitivne promjene u desetine života mladih ljudi u našoj zemlji. Omogućivši im pristup znanju, tehnologiji i globalnom liderstvu, što su naša tri stuba djelovanja, pokazali smo im da se može puno postići i iz male zemlje kakva je BiH, i da ukoliko ste dovoljno dobri, ne morate ići u svijet, nego da svijet može doći vama.
U narednom periodu planiramo da proširimo svoje aktivnosti kako bismo uključili što veći broj studenata. Izuzetan primjer ovoga jeste novi mentorski program koji smo pokrenuli u saradnji sa MarketMakers inicijativom, u sklopu kojeg ćemo obezbijediti mentorisanje za 140 srednjoškolaca i studenata iz cijele BiH. Ovo je veliki korak naprijed s obzirom da smo dosad mentorisali samo oko tridesetak studenata godišnje.
Osim toga, planiramo nastaviti sa našim standardnim aktivnostima kao što su otvaranja Makerspace centara širom BiH, Arduino Outreach program za srednjoškolce, webinari, naše Futures akademije, te nekoliko novih aktivnosti, o kojima ćemo obavijestiti javnost uskoro.
BD: Vaša poruka za mlade?
Čustović: Poruka mladim je da više vjeruju u sebe, da ulažu u znanje, jer je to jedina investicija koja se uvijek isplati. Neka nam se pridruže, i sigurni smo da će uz naše mentore biti dovoljno motivisani da od svog života naprave uspješnu priču.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Realizacija programa za omladinske dopisnike Balkan Diskursa je omogućena kroz sredstva Nacionalnog fonda za demokratiju.

author: Luka Čavar


text:
Osporeni pokušaj tranzicijske pravde: Specijalizovana vijeća Kosova | Balkan Diskurs
Meris Mušanović
9. marta, 2020.
Novi pokušaj dostizanja pravde za zločine počinjene na Kosovu zvanično je odobren 2015. godine kada je Parlamentarna skupština Kosova usvojila odluku o kreiranju Suda, odnosno Specijalizovanih vijeća Kosova.
Niz prethodnih sudova, uključujući Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), Misiju Ujedinjenih nacija na Kosovu (UNMIK), lokalne sudove i Misiju vladavine prava Evropske unije na Kosovu (EULEKS) su pokušali, ali bez većih uspjeha, osigurali suđenja za počinitelje ratnih zločina.
Obećanja Specijalizovanih vijeća da će popraviti ove propuste leže u činjenici da je riječ o tzv. hibridnom sudu. Sud je dio kosovskog pravosuđa, ali je sastavljen od međunarodnih sudija i smješten u Hagu, te predstavlja novu vrstu pravosudne institucije koja kombinuje snagu međunarodnih tribunala sa prednostima lokalnog vlasništva. Ova obilježja hibridnog suda bi trebala pomoći da se izbjegne etnička pristrasnost, prijetnje, te politički pritisci koji uglavnom prate istrage ratnih zločina.
Uprkos obećanjima ovog novog institucionalnog modela, Specijalizovana vijeća i dalje nailaze na jaka osporavanja na Kosovu uoči izdavanja prvih optužnica. Najveće kritike dolaze zbog ključnih problema, poput etnički pristrasne nadležnosti, nejasnih optužnica i tajnosti rada, što ukazuje na redovne mane sudskog rada kako bi sprovedene istrage zaista bile nepristrasne. Ovi problemi postaju sve vidljiviji kada se uzme u obzir društvena klima na Kosovu i očekivanja od sudova koja su, u većini slučajeva, zasnovana na etničkoj pristrasnosti koja karakteriše poslijeratno Kosovo i kreira lošu atmosferu za rad vijeća.
Pristrasna nadležnost
Kosovski Albanci su od samog početka žestoko osporavali ideju vijeća, zbog dokumenta koji je primarno i doveo do formiranja vijeća, a to je izvještaj Dika Martija iz 2011. godine. Sama nadležnost Specijalizovanih vijeća obuhvata zločine protiv čovječnosti, ratne zločine i druga krivična djela prema kosovskim zakonima koja su počinjena na teritoriji Kosova u periodu između 1. januara 1998. i 31. decembra 2000. godine, a obuhvaćena su u Martijevom izvještaju. Nadležnost uključuje i zločine koji su bili predmet istrage od strane Specijalnog istražnog tima (SIT). Svi prethodni sudovi koji su istraživali ratne zločine jasno su utvrdili da se većina takvih zločina odnosi na upotrebu pretjerane sile od strane Vojske Jugoslavije i srpskih policijskih snaga. Martijev izvještaj se, naprotiv, fokusira samo na pripadnike Oslobodilačke vojske Kosova (OVK) tokom gore spomenutog vremenskog okvira.
S obzirom na ovaj specifični fokus, mnogi na Kosovu vide vijeća kao selektivni oblik pravde. Prema riječima analitičarke Njomze Haxhibeqiri, koja je porijeklom kosovska Albanka: ,,Glavni nedostatak Specijalizovanih vijeća jeste što njihova nadležnost cilja samo članove OVK, što uzrokuje problem validnosti iz perspektive kosovskih Albanaca.ˮ
Anketa iz aprila 2017. godine, potvrđuje da 76,4% kosovskih Albanaca smatra nepravednim činjenicu da će vijeća uglavnom procesuirati ratne zločine i zločine protiv čovječnosti povezane sa OVK. Haxhibeqiri dalje objašnjava: „Ako bi Zakon o vijećima proširio svoje područje primjene izvan samo Martijevog izvještaja i sudio o zločinima koje su počinili i drugi, bilo bi puno manje problema… Na ovaj način, vijeća bi imala podršku Kosova i mogla bi doista doprinjeti otkrivanju punopravne istine, umjesto da se skoncentrišemo na samo jedan dio.ˮ
Agon Maliqi, analitičar koji je takođe porijeklom kosovski Albanac, upozorava da ovaj ograničeni fokus vijeća nosi rizik da stvori veću ogorčenost nego osjećaj pravde. „Ako tužilaštvo bude uspješno, rad Specijalizovanih vijeća bi mogao proizvesti osjećaj pravde među zajednicama kosovskih Srba i Albanaca, koji su bili mete OVK-a. Ipak, ciljanje na počinitelje sa samo jedne strane će na kraju stvoriti osjećaj nepravde među širom albanskom zajednicom.ˮ
Stav o pristranosti vijeća zavisi od toga sa kim razgovarate. Prema riječima srpskog aktiviste Aleksandra Rapajića, uloga suda je da odredi individualnu, a ne grupnu odgovornost: „Percepcija da su vijeća uspostavljena protiv kosovskih Albanaca potiče od onih koji se plaše da će im ova institucija suditi i presuditi. Pojedinci koji su počinili ratne zločine i stekli značajnu finansijsku korist pripisuju „više interese“ svojim djelima kako bi izbjegli odgovornost.ˮ Ipak, argument pojedinačne odgovornosti bi se trebao primjenjivati na sve etničke grupe i samim time ne pruža dovoljno dobro opravdanje na pitanje zašto bi Albanci trebali biti jedini odgovorni.
Nejasne optužnice
Osporavanje nadležnosti vijeća ide ruku pod ruku sa slabim dokazima iz Martijevog izvještaja koji prezentuju optužbe protiv jedne određene grupe. Ovome idu u prilog i dokazi koji potvrđuju da su većinu ovih zločina počinili pripadnici Vojske Jugoslavije i policijskih snaga. Postojeći lokalni i međunarodni sudovi imali su šire ovlasti da istraže Martijeve optužbe, ali nisu pružili dokaze niti istražili ove navodne zločine, zbog čega je vrlo teško opravdati  usredsređenost vijeća na samo jednu etničku grupu.
Prema riječima Haxhibeqiri, „Izvještaj Dika Martija o nehumanom postupanju i nezakonitoj prodaji organa, u članu 19. postavlja jasne preporuke za kosovske i srpske institucije i, što je najvažnije, EULEKS. Martijev izvještaj je dostupan javno od 2010. godine, što je EULEKS-u dalo dovoljno vremena i mandat da rasvijetli te navodne zločine, međutim to se nije desilo.ˮ
Za one koji prate rad vijeća, protek vremena zasigurno ne pomaže pri rasvjetljavanju ratnih zločina. Prema riječima Leonore Aliu, novinarke koja redovno izvještava o radu suda: „Skoro 20 godina je prošlo od rata i sve institucije koje su pokrenule istrage ili podigle optužnice za ratne zločine, prije nego što su vijeća uspostavljena, su imale veće šanse da privedu ratne zločince na suđenje. Bilo je više šansi da pronađemo svjedoke žive, sa svježim sjećanjima i dokazima. Stoga će ova institucija biti samo još veće razočaranje.ˮ
Kao i kod skoro svakog problema na Kosovu, kosovski Srbi različito doživljavaju navode Martijevog izvještaja i protek vremena. Prema Rapajiću: ,,Ratni zločini nemaju zastaru. Suđenja za ratne zločine moguće je sprovoditi i nakon dužeg vremena. To nam daje nadu da će slučajevi u nadležnosti vijeća biti procesuirani i da će porodice žrtava dobiti pravdu.ˮ
Rad pokriven velom tajni
S obzirom da većina skepticizma prema radu vijeća dolazi zbog propusta ranijih sudova, Specijalizovana vijeća bi trebala bolje promovisati svoj način rada, ali za sada većina javnosti na Kosovu nije detaljnije upoznata sa obimom rada i aktivnostima vijeća. Maliqi navodi: ,,Promocija rada i komunikacija sa javnošću je minimalna. Čini se kao da i nema pokušaja i napora vijeća da se bave percepcijom javnosti koja sud smatra selektivnim prema jednoj etničkoj grupi.ˮ
Haxhibeqiri se slaže i dodaje: „Oni [vijeća] čak nemaju ni kancelariju na Kosovu, što je zaista čudno. Čak i da mandat nije pristrastan, ovo distancirano ponašanje uzrokuje da ih stanovništvo doživljava kao neki vanjski uticaj, a ne nešto što se radi unutar države. Njihovih odgovora na ove stavove nema, a javni nastupi su vrlo ograničeni.ˮ
Bez komunikacije sa javnosti otvara se prostor za pogrešno tumačenje i dezinformacije. Prema Aliu, „Svaki put kada se neki poznati bivši vođa OVK vrati iz Haga, on pred TV kamerama ne govori ništa osim da je postupak isključivo protiv OVK i da je nepošten. U ovom trenutku, sve što ljudi znaju o vijećima dolazi kroz herojske izjave bivših pripadnika OVK koje se prikazuju u medijima ili kroz glasine. Ne postoji ništa konkretno što bi pomoglo ljudima da stvore logično i realno mišljenje o specijalizovanim vijećima.ˮ
Specijalizovana vijeća sada djeluju u jednoj nepogodnoj društvenoj i političkoj atmosferi koju su sami stvorili. Izvještaj Grupe pravnih i političkih studija zaključuje da vijeća moraju više sarađivati sa Vladom Kosova, civilnim društvom i međunarodnom zajednicom u stvaranju sveobuhvatnog i inkluzivnog programa javnog dijaloga koji bi kontrirao opštoj percepciji da su vijeća neka uvreda ili čak zavjera protiv OVK i njihovog rata za slobodu.
Ovaj članak je dio šireg istraživanja podržanog od strane Kosovske Fondacije za otvoreno društvo kao dio projekta „Izgradnja znanja o Kosovu (3.0)ˮ, čiji će rezultati biti objavljeni uskoro.

author: Meris Mušanović


text:
Projekt Ele Mostar ujedinjuje grad na obalama Neretve | Balkan Diskurs
Sanela Tufekčić
24. marta, 2020.
Projekt Ele Mostar je zamišljen kao doprinos pomirenju u Mostaru, ali i kao primjer pomirenja u cijeloj zemlji. Ovaj prilično nov projekt počeo je 2019. godine, sa idejom da približi špansku kulturu studentima Univerziteta „Džemal Bijedić“ u Mostaru i Sveučilišta u Mostaru, ali ih i poveže kroz razne radionice, kurseve, cikluse španske kinematografije i slične aktivnosti. Ovakvi projekti su važni i mogu pokrenuti dalje političke diskusije o rješavanju problema i mogućim promjenama u Bosni i Hercegovini (BiH).
„Ideja je dovesti špansku kulturu bliže mladim ljudima Mostara i predstaviti Španiju i španjolski jezik kroz svakodnevne aktivnosti.ˮ, navodi profesorica Celia Jimenez koja je i pokrenula ovaj projekt.
Celia objašnjava da je organizacija zajedničkih aktivnosti za studente dva različita univerziteta na početku bila komplikovana zamisao, te da je pravo rješenje došlo kroz organizaciju događaja poput ciklusa španskih filmova, kurseva jezika i večeri latinoameričkih plesova – aktivnosti tokom kojih mladi moraju boraviti u istim prostorijama. ,,Zapravo učenje jezika i kulture je po meni dobra prilika da se mladi bolje upoznaju jedni s drugima kroz praksu i zajedničke zadatke. Uostalom, jezici su stvoreni za međusobnu komunikaciju i omogućuju izgradnju mostova između ljudi različitog porijekla.’’
Najbolji pokazatelj i primjer da ima dosta mladih ljudi iz oba dijela grada koji žele da se druže, treniraju i da sjede zajedno u istoj klupi pod istim školskim krovom je bila „Šetnja za mir“.
Naime,Studentski zbor Sveučilišta u Mostaru i Unija studenata Univerziteta ”Džemal Bijedić” u Mostaru u saradnji sa International Peace Youth Group (IPYG), svjetskom organizacijom mladih sa sjedištem u Koreji, organizovali su događaj pod nazivom ,,Šetnja za mir”. Zajedničkom šetnjom od Španjolskog trga do Starog mosta poručili su da je za njih suživot jedini ispravan put za Bosnu i Hercegovinu. Svrha ovog događaja je bila da se ukaže na činjenicu kako su mladi Mostara uvjereni da rat nikad ne može biti rješenje, a mir i suživot vide kao uvjet pozitivnog razvoja Mostara i BiH.
Profesorica Celia navodi još i da ovaj projekt nije podržan od strane vlade Hercegovačko-Neretvanskog Kantona i grada Mostara, već je pomoć došla od strane Ambasade Španije u BiH, koja je rado izašla u susret i podržala projekt kroz pomoć oko pronalaska prostorija za aktivnosti, organizacije aktivnosti i glavnih troškova.
Studenti su sretni što mogu da doprinesu svojoj zajednici i pokažu da i unatoč nametnutoj podjeli, oni su ipak ujedinjeni i druže se.
Cilj ovog projekta sa sobom nosi ideju koji je izjavio Rabindranath Tagore (indijski pjesnik): „Nijedan narod se ne može spasiti sam odvajajući se od drugih. Ili se spašavajmo zajedno, ili zajedno propadamo.“
___________________________________________________________________________
Projekt Ele Mostar možete pratiti i podržati kroz Instagram profil @elemostar.


text:
Školom kritičkog mišljenja Štefica Galić mijenja stvarnost | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
27. marta, 2020.
Štefica Galić je urednica, novinarka, aktivistica, ali prije svega borkinja za ljudska prava podrijetlom iz Ljubuškog. Sve je počelo sredinom Domovinskog rata kada je Galić, svjesna ratnih dešavanja, zajedno sa svojim mužem Neđom spašavala bošnjačke civile od Hrvatske vojske krivotvoreći njihove dokumente da ih ne bi odveli u logor Heliodrom, Dretelj ili Gabelu, iako je i sama Hrvatica. Dvadeset godina kasnije, Galić se suočava s brojnim prijetnjama, a za Balkan Diskurs je otvoreno govorila o tome kako se danas bori s prošlošću.
Zbog ratnih događaja i njene uloge, Galić učestalo prima prijetnje, bilo zbog njenog aktivizma ili uređivačke politike. Nakon smrti supruga napravljen je dokumentarni film „Neđo od Ljubuškog“, a samo dva dana nakon projekcije dogodio se fizički napad na Galić što je okončano njezinim preseljenjem u Mostar. No, ni u „gradu na Neretvi“ nisu prestali govori mržnje i napadi.
Kao glavna urednica portala Tačno.net bavi se temama kao što su sloboda govora i prepoznavanje govora mržnje. Njen aktivistički angažman, koji je počeo u vrijeme rata, je često dočekivan na nož. „Izgubila sam sve materijalno, morala sam napustiti grad u kojem sam živjela, prijatelji, pa i dio familije me se odrekao. Tužila sam za klevetu neke kanalizacijske desničarske portale i sve izgubila na sudu. Bh. pravosuđe ne želi razumjeti novinarsku profesiju ili je u službi politike. Već treću godinu su mi zaplijenili pola penzije kako bi naplatili troškove suda i klevetnika i ko zna kad ću je dobiti nazad ponovo i koliko još treba da se svi naplate. Za njih sam bila i ostala izdajica ‘svog naroda’, komunistička kurva… Za druge sam opet heroina, hrabra žena, itd. Ja sam normalna osoba koja radi ono što smatra normalnom ljudskom vrijednošću. Sve je jednostavno“, kazala je Galić.
Ona je 2018. dobila nagradu Johann Philipp Palm za slobodu govora u Njemačkoj što potvrđuje njen dugogodišnji aktivistički angažman. U njenom rodnom gradu mnogi ljudi smatraju da je izdajnica hrvatskog naroda što je samo jedan od brojnih govora mržnje upućenih prema njoj i njenom pokojnom mužu.
Budući da su danas novinari često izloženi napadima, Galić je svjesna opasnosti koju ova profesija nosi. „Kritički pisati često nije nimalo jednostavno jer ste izloženi svakakvim poniženjima, uvredama, prijetnjama ili čak fizičkim napadima. Pogotovo su izloženi oni koji rade istraživačke priče ili otvoreno govore kritički o kriminalcima koji vode ovu zemlju ili njihovim slugama u sistemu, o suočavanju s prošlošću ili korupciji itd.. Vlast ne podnosi kritiku čak ni konstruktivnu, a onda nema ni šanse da se nešto promijeni na bolje“, opisuje Galić.
Već drugu godinu zaredom Škola kritičnog mišljenja u sklopu Centra za kritičko mišljenje, a u vodstvu Štefice Galić okuplja različite ljude s jednim ciljem, da u zajedništvu stvaraju vlastito kritičko mišljenje i objektivnost. Škola traje cijelu akademsku godinu i okuplja ljude iz cijele Bosne i Hercegovine, a ono što je ističe jest da je besplatna.
Predavači su istaknuti lijevi intelektualci koji svojim kredibilitetom i znanjem nastoje prenijeti našim studentima znanje, vrijednosti intelektualnog poštenja i samokritičnosti. „Cilj projekta je promijeniti paradigmu obrazovanja koja obrazuje mlade ljude kao sljedbenike mišljenja i ideologija“, kazala je Galić, istaknuvši da veliki broj mladih ne pronalazi perspektivu zbog zaostalosti sistema nakon ratnih dešavanja i onda odlaze u inozemstvo.
U društvu punom stereotipa teško je boriti se protiv laži, korupcije i otuđenja, ali Galić nastavlja borbu za pravedno društvo. „Vjerujem u ovo što radim, vjerujem da možemo bolje jer nismo onakvi kakve nas žele predstaviti svijetu i sebi. Ne želim vjerovati u ovo što nam nameću najgori među nama, vjerujem svojim očima i svome prosuđivanju, u dobro kao takvo, u dobre ljude i dobru energiju. Ne želim dijeliti ljude po naciji, vjeri ili bilo kako i tačka. Koliko god da me to koštalo, a koštalo me je puno, radit ću ovo što radim dok budem mogla, a naša ekipa radit će i kad mene više ne bude“, zaključuje Galić.