text:
Arhitektura Jugoslavije - Mjesto gdje se sreću Istok i Zapad | Balkan Diskurs
Alma Mustafić
19. februara, 2024.
„Na području bivše Jugoslavije (1945-1991) bogatom prirodom i pitomim narodom, sretali su se Istok i Zapad, Sjever i Jug, ispreplitali su se krvavi, burni zapleti, sa periodima prosperiteta“, počinje priču o arhitekturi bivše Jugoslavije Tatjana Neidhardt, arhitektica i kćerka legendarnog arhitekte Juraja Neidhardta.
Jugoslavija je, kaže ona, bila uspješan model emancipatorskog projekta usmjerenog na dobrobit svih njenih naroda. Jugoslavija se u svojim fragmentima gradila sa velikim entuzijazmom, nadom i povjerenjem, radeći zajedno i solidarno. Opće obrazovanje stanovništva, javna i stambena infrastruktura, planski proces urbanizacije i zapošljavanje bili su osnovni ciljevi razvoja.
Savjetovanje jugoslavenskih arhitekata 1950. godine u Dubrovniku, kako kaže Neidhardt, predstavlja prekretnicu u razvoju arhitekture Jugoslavije, gdje se odbacuje socijalistički realizam po sovjetskim uzorima i zahtijeva se puna sloboda stvaralaštva. Vlada tadašnje Jugoslavije shvatila je značaj dizajna u obnovi zemlje. Za svaki veći urbanistički i arhitektonski projekat su se raspisivali konkursi, stambena područja su imala prateću društvenu infrastrukturu što ukazuje na značaj socijalizacije.
,,Sve to je dovelo do unikatnog regionalnog modernizma, sa izraženom pedagoškom dimenzijom, koji se razlikovao od regije do regije, zavisno od toga da li je naklonjena zapadnim ili istočnim uticajima i koliko su jaki tradicionalni i religijski uticaji, kvalitet obrazovanja arhitekata i njihove imaginacije. Jugoslavenska poslijeratna arhitektura je bila u srži moderne arhitekture“, ističe Neidhardt.
Na visoke domete regionalnog modernizma u svjetskoj arhitekturi ukazuju dva velika javna jugoslavenska javna konkursa – Konkurs za rekonstrukciju bivše Jevrejske sinagoge 1951. godine, u izvedbi Zdravka Kovačević i Milivoja Peterčića. Sinagoga je izgrađena po ideji Rudolfa Lubinskog 1930. godine, a razrušena 1941. godine od strane okupatora.
Drugi konkurs bio je za urbanističko rješenje užeg područja sarajevskog naselja Marijn Dvor i Narodne skupštine 1955. godine u izvedbi Juraja Neidhardta i saradnika.
Prva značajna izvedba u stambenoj arhitekturi je stambeni kompleks u naselju Džidžikovac u centru Sarajeva 1947. godine, a po projektu braće Kadić koji su svoje znanje stavili u funkciju obnove.
Nizala su se mnoga uspješna ostvarenja sarajevskih arhitekata na području Bosne i Hercegovine (BiH), ali i u ostalim dijelovima Jugoslavije. Već 1958. godine na konkursu za Muzej revolucije (danas Historijski muzej BiH) prvu nagradu su osvojili zagrebački, dok su ostale nagrade osvojili sarajevski arhitekti.
Publicitetu su doprinijeli tekstovi u štampi koji su pored isticanja rezultata razvijali i diskusije sa arhitektima i građanima, kao i izložbe.
Beogradski dnevni časopis Borba 1965. godine uvodi godišnju nagradu za najuspješnija arhitektonska ostvarenja što je doprinijelo afirmaciji i značaju oblikovanja prostora i arhitekture u okviru ostalih stvaralačkih djelatnosti i gradskog života. ,,Urbanisti, arhitekti i pejzažni arhitekti bili su veoma poštovani građani toga doba“, kaže Neidhardt.
Idejno rješenje i gradskog groblja Bare je pored ostalih značajnih dobitnika, među prvim bosanskohercegovačkim arhitektima dobilo nagradu Borba. ,,Gradsko groblje Bare u Sarajevu po projektu pejzažnog arhitekte Smiljana Klaića povezuje katoličku, pravoslavnu, islamsku, jevrejsku i ateističku kapelu i predstavlja izuzetno uspješno kreativno rješenje u području sa narodima različite etničke pripadnosti“, ističe Neidhardt.
Od negacije do romantizma
Jedinstveno arhitektonsko multifunkcionalno prostorno rješenje koje objedinjuje niz funkcija, poput  kulturne, sportske, trgovačke i ugostiteljske predstavlja izgradnja Kulturno-sportskog centra Skenderija 1969. godine koje također osvaja Borbinu nagradu za autore Živorada Jankovića i Halida Muhasilovića.
,,Osim nekoliko nabrojnih većih i uspješnih zahvata iz bogatog opusa lokalnih bosanskohercegovačkih arhitekata iz područja stambene arhitekture i javnih objekata, nižu se vremenom brojni uspjesi širom bivše Jugoslavije. Ako se tome dodaju školski objekti u razvojnom obrazovnom projektu ,,Hiljadu škola“, zatim industrijski i hidro pogoni, privredni objekti, sportski objekti, objekti kulture, turistički objekti, spomenički kompleksi, pruža nam se puna panorama zemlje koja se podigla iz pepela“, objašnjava Neidhardt.
Nakon Drugog svjetskog rata u bivšoj Jugoslaviji organizovane su dobrovoljne radne akcije za izgradnju pruga, na kojima su mladi od ideje do izvedbe u rekordnom roku postizali izvanredne  rezultate.
,,Poslije raspada Jugoslavije i rata 1992-1995, nesposobnost postjugoslavenskog društva da realno sagleda doba bivše Jugoslavije i naslijeđe koje je ostavilo, stvorilo je dva oprečna mišljenja – potpuna negacija tog naslijeđa i drugo – nostalgija i romantičarska mitologizacija koja također nekritički sagledava to razdoblje“, navodi Neidhardt.
Prema njenim riječima, činjenica je da se urušavaju i nestaju svi ostvareni pozitivni rezultati naslijeđa bivše Jugoslavije, a do danas nisu stvoreni uslovi za izgradnju boljeg, progresivnijeg i pravednijeg društva.
,,Sve je jasnije da je model Jugoslavije bio jedini mogući model za dobrobit svih naroda na ovim prostorima, naročito na prostoru BiH sa miješanim etničkim zajednicama, koja se našla u sredini između razdvojenih nacionalnih država bivše Jugoslavije, a nacionalne elite ih i dalje razvlače i sistematski ubijaju duh zajedništva“, dodaje Neidhardt.
Očevim stopama
Prvobitna želja Tatjane Neidhardt bila je da studira slikarstvo. Međutim, tada u Sarajevu nije bilo Likovne akademije, a odlazak na neko drugo mjesto bio je preveliki „zalogaj“, i emotivno i materijalno.
„Iako sam kao dijete zavirivala iza tatinih leđa na njegov radni sto i divila se njegovim crtežima i radovima uočavala sam i naličje uspjeha moga oca Juraja Neidhardta. Rad, rad, danima i noćima, često dramatični preokreti u životu i karijeri. Trpjela je i porodica, ali nekako smo svi znali da je njegov cilj uvijek perfekcija izvedbe, borba za humanost u urbanizmu, arhitekturi, životu ljudi u gradu i selu“, sjeća se ona.
U vrijeme rada na nekom konkursu, koji su imali određene rokove predaje radova, a bilo ih je mnogo, kako priča, cijeli stan je bio pun saradnika, podovi prekriveni nacrtima, kartonima, maketama.
„Ja sam bila nevidljiva, sklonili su me u moju sobu da im ne smetam, a mama je pored toga što je bila tatina sekretarica i kucala na pisaćoj mašini potrebne tekstove i dopise, morala pripremiti i obroke za ljude koji su tu bili po cijeli dan, ponekad i noć“, prisjeća se ona.
Upisala je studij na Arhitektonskom fakultetu u Sarajevu, gdje je njen otac bio profesor. Kaže kako su svi očekivali da ima očev talenat, ali se to nije desilo. „Osim toga, bila sam veoma stidljiva, bojažljiva, isprepadana testovima i ispitima na fakultetu“, kaže ona.
Dodaje da je ipak zahvaljujući svojoj upornosti i savjesnom radu za rekordne četiri i po godine završila fakultet, a iste godine dobija i posao nastavnika u Građevinskoj tehničkoj školi gdje ostaje raditi 25 godina.
„Osim struke nastojala sam im otvoriti vidike i u druge oblasti života, razgovarali smo o raznim temama, odlazili smo na aktuelne izložbe i druge kulturne manifestacije. Kasniji susreti sa učenicima su mi potvrdili da moj trud nije bio uzaludan. Njihova zahvalnost mi je najveća nagrada“, zaključuje Neidhardt.
Promocija kulturnih vrijednosti Sarajeva
Ona podsjeća kako su četiri ratne godine ostavile pustoš u ljudskim dušama, zbog čega se uključila u niz humanitarnih aktivnosti, kako bi se izvukla iz letargije.
Tatjana je sa saradnicima putem kalendara, plana grada, bookmarka, razglednica i slično, nastojala promovisati kulturne vrijednosti grada Sarajeva kojeg granate nisu uspjele razoriti. Rodila se ideja da naprave knjižicu o Sarajevu ,,Sarajevo kroz vrijeme“ malog formata sa akvarelima i tekstovima o svim historijskim periodima i svim najznačajnijim elementima kulturnog naslijeđa grada.
„Radili smo na tome nekoliko godina. Uspjeli smo. Knjižica je doživjela veliki uspjeh na promociji prvog izdanja na bosanskom jeziku 2004. godine, i nekoliko drugih izdanja. Nadovezalo se englesko, pa njemačko i francusko izdanje. Nismo imali namjeru raditi francusku varijantu, ali jednog dana me je, ne znam kako, pronašao stariji gospodin, dr. Mustafa Hadžihalilović, koji živi u Francuskoj, ali povremeno dolazi u Sarajevo jer je njegova porodica imala veliku imovinu na Ilidži. Oduševio se našom knjižicom i ponudio da prevede na francuski jezik bez ikakve naknade. Trajalo je, možda dvije godine, ali knjižica na francuskom jeziku stoji pored drugih, skoro u svakoj većoj knjižari u gradu. Njegovim angažmanom knjižica je uvrštena u UNESCO katalogizaciju u Parizu“, pričala Neidhardt.
Velika je šteta, prema njenim riječima, što se ne daje dovoljno pažnje održavanju objekata arhitektonskog i urbanog naslijeđa kao i njihovoj valorizaciji, bilo to iz osmanskog, austrougarskog perioda ili objekata Moderne.
„Ima pokušaja kroz razne aktivnosti, ali nedovoljno u praksi. Žalosno je gledati oronule fasade, nadogradnje gdje im nije mjesto ili devastaciju prostora grada neprimjerenom izgradnjom u sarajevskoj kotlini koja ima limite u svakom segmentu gradskog života. Umjesto poštovanja ventilacionih koridora i sadnje drveća, sade se zgrade“, zaključuje.

author: Alma Mustafić


text:
Festival mira 2024: Kako mladi grade mir u BiH | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
21. februara, 2024.
U srcu Bosne i Hercegovine, malom gradiću Vitezu, već tri godine se okupljaju mladi da uče o očuvanju mira, suživota i tolerancije. Festivale mira organizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI), a tokom prva dva izdanja su okupili skoro 100 mladih iz različitih dijelova Bosne i Hercegovine da zajedno rade na izgradnje bolje i mirovne budućnosti naše zemlje.
Treće izdanje Festivala mira održava se od 22. do 26. februara u Vitezu sa mladima iz Visokog, Tuzle, Zenice, Glamoča, Sarajeva, Tešnja, Travnika, Banja Luke, Kozarske Dubice, Bihaća, Bugojna, Mostara, Jablanice, Bosanskog Grahova, Sanskog mosta, Hadžića, Busovače, Milića i Kaknja.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, kazala je da Festivali mira okupljaju mlade iz zajednica širom BiH, a kako bi mogli da kroz umjetnost, dokumentarne i druge sadržaje uče o razbijanju etničkih predrasuda, te da daju aktivniji doprinos izgradnji mira u svojim gradovima.
Uz Festival, Centar je kreirao i MIR Magazin – prvi mirovni magazin na Balkanu posvećen promociji mladih, inovativnih ljudi koji pomiču društvene i kreativne granice širom BiH i regiona.
„Na oba Festivala smo uvidjeli najveće vrijednosti Bosne i Hercegovine, a to su multikulturalnost i multietničnost. Kroz umjetnost i razne obrazovne sadržaje nastojimo motivisati mlade i pružiti im potrebne alate da u svojim zajednicama rade na formiranju klime održivog mira i tolerancije“, dodala je Šarić.
Ovogodišnji Festival mira organizuje se uz podršku Slovačke Ambasade u BiH kroz program podrške Slovak AID, Ambasade Kanade u Mađarskoj, Sloveniji i Bosni i Hercegovini kroz Kanadski fond za lokalne inicijative (CFLI), te uz razvojne grantove CPI. Partneri Festivala su Etno selo Čardaci Vitez i Al Jazeera Balkans.
Festival će takođe uključiti rad mladih kroz umjetničke radionice ,,Subjektivni atlas” – projekt CPI, belgijske organizacije Subjective Editions i New Castle Univerziteta. Subjektivni atlasi su kartografske publikacije koje mapiraju zemlju, regiju ili grad prema perspektivama stanovnika tog područja, a u BiH ga kreiraju mladi ljudi širom zemlje koji su učesnici aktivnosti CPI-a.
Radionice tima Subjektivnog atlasa potiču učesnike da podijele proživljena iskustva svog okruženja kroz umjetnički izraz. Ova metodologija ima za cilj osporiti i zaobići vokalni i pisani jezik kao standardna sredstva za proizvodnju i prenošenje znanja. „Cilj je demistificirati kartografiju i naglasiti druge načine izražavanja pripadnosti mjestu, što je i u središtu serije Subjektivni atlas“, objašnjava Annelys De Vet, osnivačica i glavna urednica Subjektivnog atlasa.
U saradnji sa Al Jazeera Balkans, Festival donosi priču o Tomislavu Cvitanušiću koji je osvojio Mount Everest što je tek četvrti uspon nekog bosanskohercegovačkog alpiniste na najviši vrh svijeta. Kroz dokumentarni sadržaj govoriti će se o moralnoj hrabrosti u zlim vremenima, bosanskohercegovačkim građanima koji su u proteklom ratu spašavali pripadnike drugih etničkih pripadnosti, kao i o fenomenu dosezanja vrhova i uspona, a sve u ciju inspirisanja mira u pojedincima i zajednicama.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Balkan Diskurs


text:
Sjene prošlosti nad izgradnjom mira | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
23. februara, 2024.
Ratna prošlost zemalja regije je, za mnoge njene stanovnike, kroz traumu, veličanje ratnih zločinaca i podjele po nacionalnoj osnovi, još uvijek dio sadašnjosti. Neriješena pitanja prošlosti, kroz lažne narative, danas predstavljaju prepreku ka stabilnijoj budućnosti.
Ozbiljna i objektivna historija ratom uništenog „bratstva i jedinstva“ ispisana je na životnim stranicama onih koji su ni krivi ni dužni izgubili život. Zvanični historijski narativi u zemljama regije često su potpuno suprotni jedan drugom. Vesna Teršelič, mirovna aktivistica, feministica i voditeljica udruge „Documenta – Suočavanje s prošlošću“ iz Hrvatske, kaže da je u demokratijama normalna pojava da se isti historijski događaji interpretiraju na različite načine.
„Normalno je da imamo različite interpretacije i narative. Smatram da je legitimno iste činjenice interpretirati na različite načine, no ipak postoji granica. Poricanje činjenica o zločinima trebalo bi biti nepristojno, a poricanje najgorih zločina poput holokausta i genocida zabranjeno zakonom. Uz zabrane koje su kod nas nažalost neophodan korektiv, najvažnije je odgovorno oglašavanje u javnosti jer same zabrane ne mogu ʻprebrisatiʼ različite narative“, kaže ona.
Različitim interpretacijama i različitim narativima ratne prošlosti treba prići s dozom opreza jer oni često dovode do produbljenja netrpeljivosti i širenja mržnje. Zbog toga je izuzetno važno suočiti se s prošlošću na zdrav i objektivan način. Za Natašu Maksimović, predsjednicu Mreže za izgradnju mira iz Bosne i Hercegovine, suočiti se s prošlošću je izuzetno važno za budućnost.
„Izgraditi mir, po meni, znači, biti svjestan sebe, ali i svih oko sebe. Prihvatiti ih sve sa svim onim što oni jesu i ne osuđivati nikog. Bitno je stati u tuđe cipele, važno je ući u sve te narative, osjetiti ih kako bismo shvatili zašto su kreirani, i koji se osjećaji kriju iza toga“, kaže ona.
Neizostavan dio izgradnje mira
Suočavanje s prošlošću je težak ali neizostavan dio izgradnje mira. Vesna Teršelič ističe kako je to veoma složen proces u samom dokumentarističko-istraživačkom radu. Veliki je izazov i objaviti rezultate istraživanja zbog osjetljivosti teme.
„Često upozoravamo na slojevitost povijesnih zbivanja uz nova istraživanja i pripremu publikacija stvarajući nove interpretacije, ne samo u vezi ratnih zbivanja iz devedesetih nego i iz drugih razdoblja 20. stoljeća oko kojih se vode prijepori“, ističe ona.
Mišljenja mladih obojena su iskustvima i sjećanjima starijih što, kada se počnu negirati ratni zločini, a slaviti njihovi izvršitelji, postaje problematično. I mladi i stari su postali taoci prošlosti koja se uveliko isprepliće sa sadašnjošću. Nataša Maksimović objašnjava da stoljećima odrastamo sa sviješću da je rat svakih 50 godina na ovim prostorima normalna pojava.
„Toliko tih trauma iz prošlosti nosimo kroz generacije. Na neki način živimo prošlost, a ne sadašnjost, a budućnosti kao da ni nemamo. Upravo iz razloga da bi imali sadašnjost i budućnost za nove generacije, važno je suočiti se sa prošlošću i početi graditi mir“, kaže ona.
U ratovima na prostoru bivše Jugoslavije, prema dostupnim podacima, poginulo je između 130 i 140 hiljada ljudi. Od toga, u Bosni i Hercegovini više od 100 hiljada, u Hrvatskoj više od 20 hiljada, a na Kosovu više od 13 hiljada osoba. Oko četiri miliona ljudi zbog rata su postali izbjeglice, a samo u Bosni i Hercegovini raseljeno je 2,2 miliona osoba.
U post-konfliktnim društvima bivše Jugoslavije, više od dvije decenije nakon ratova, sukobi se vode oštrim mačevima netačnih informacija. Više se govori o „tuđim zločinima i vlastitim žrtvama“, a isticanje činjenica često je trn u oku onih koji ignorišu istinu.
Istina se često smatra napadom na identitet, na ‘narodnost’, a identitet – religija, nacija, predrasude, propaganda – su zidovi koji se postavljaju ispred činjenica.
Za pravdu je potrebna istina
Objektivna historija o ratnim dešavanjima devedesetih za prosperitni razvoj društva je od krucijalne važnosti, ali njeno negiranje ne dopušta joj da podjednako zaživi u podijeljenim društvima. Podloga pravdi je istina, a ignorisati sudsku istinu znači iznova poticati ratnu svijest.
Svemu tome doprinose nacionalističko-orijentisani političari koji odbacuju presude Međunarodnog krivičnog suda. Na takav se način umanjuju žrtve i stvara lažni osjećaj patriotizma i ideologija dinajalizma. Kada se spoje patriotizam, nacionalizam i dinajalizam ne poriče se samo ono što je u suštini istina – nego se stvara nova dimenzija istine koja se kosi sa svim zakonima logike.
Oni koji se opiru lažnim narativima, utiru put ka svjetlijoj budućnosti. Taj put grade činjenicama, ljubavlju, znanjem, tolerancijom. Oni prihvataju činjenice i brane ih bez obzira na sve.
„Ne dam da me proguta malodušje jer uvijek iznova otkrivam ljudske neiscrpne potencijale“, kaže Vesna. A ljude poput nje, kako ona kaže, pokreće ,,nada u promjenu i nepresušni optimizam“.
__________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Amina Sejfić


text:
Iz srca BiH: Mladi ljudi šalju poruke mira i tolerancije | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
24. februara, 2024.
Razumijevanje, nenasilje, ljubav, poštovanje, tolerancija, zdravlje i prijateljstvo su samo neke od riječi kojima je 50 mladih iz Bosne i Hercegovine opisalo shvatanje mira. Četvrti Festival mira otvoren je 22. februara u Etno selu Čardaci u Vitezu.
Mladi ljudi iz 20 različitih gradova u Bosni i Hercegovini učestvovat će naredna četiri dana na ovogodišnjem Festivalu mira koji već treću godinu zaredom organizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI).
Tatjana Milovanović direktorica Centra za postkonfliktna istraživanja pojasnila je kako je Festival mira prilika da se mladi ljudi iz različitih gradova u Bosni i Hercegovini upoznaju i druže, te da lekcije za budućnost koje su naučili podjele u svojim zajednicama i zajedno rade na izgradnji bolje i mirnije budućnosti.
Pozdravnim govorima se pridružila i Ambasada Slovačke u Bosni i Hercegovini kroz program SlovakAid-a koja je svojom podrškom utemeljila Festival mira. Konzul i Zamjenik ambasadora Slovačke Ambasade u BiH, Patrik Turošik kazao je ovom prilikom kako je prije tri godine, tokom prvog Festivala mira, ostao impresioniran prisutnim i aktivnim mladim ljudima.
„Iskoristite svoje prilike. Pričajte o tome kako vi vidite vašu zemlju. Kakvu budućnost želite i borite se za nju. Vi mladi ste najbolji ambasadori vaše zemlje, gdje god da putujete promovišite njene ljepote i vašu viziju bolje budućnosti,“ navodi Turošik.
Ispred Misije OSCE-a u Bosni i Hercegovini, još jednog od partnera Festivala, prisutne je pozdravila Glorija Alić, zahvalivši se ogranizatorima što su izabrali jednu malu gradsku zajednicu – Vitez – da iz nje pošalju poruke mira cijeloj BiH.
„Do sada smo vidjeli da se o miru na ovim Festivalima govorilo kroz različite formate i to je zaista jedna od lijepih stvari i ovog Festivala što ste pokazali da se o miru može govoriti i kroz muziku, ples, poeziju, kao i različite oblike umjetnosti“, kazala je Alić.
Na Festivalu mira otvorena je izložba „Na Marginama“ urađena u saradnji Centra za postkonfliktna istraživanja i Misije OSCE-a BiH, a koja ima za cilj da razbije predrasude o romskoj populaciji, navodeći pozitivne primjere.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja podsjetila je na ideju stvaranja Festivala mira, pojasnivši da je prevashodno prilika da mladi kroz alternativne sadržaje uče o miru, multietičnosti i različitosti, pričaju i druže se. „Želimo da objedinimo što više mirovnih sadržaja na jednom mjestu i kreiramo jedinstvenu platformu za mlade i civilni sektor“.


text:
Festival mira 2024: Poštivanjem ljudskih vrijednosti gradimo mir | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
26. februara, 2024.
Tolerancija, pacifistička koegzistencija i odsustvo nasilja, uz poštivanje univerzalnih životnih vrijednosti, neophodni su za izgradnju održivog mira u Bosni i Hercegovini.
Tolerancija, pacifistička koegzistencija i odsustvo nasilja, uz poštivanje univerzalnih životnih vrijednosti, neophodni su za izgradnju održivog mira u Bosni i Hercegovini. Ovo je zajednička poruka mladih iz različitih zajednica u Bosni i Hercegovini koji su učestvovali na Festivalu mira 2024 u Vitezu, koji je organizirao Centar za postkonfliktna istraživanja.
„Ovakvi Festivali mira su prilika da mladi izraze svoje mišljenje i stavove i pored kulturnog sadržaja koji je dostupan, ovo su prilike da se radi na informacijskoj deblokadi i dekontaminaciji mladih“, kazao je Ljupko Mišeljić a koji je na Festival mira došao iz Banja Luke.
Tematika mira je zainteresirala i mladu studenticu medicine, Andreu Milojević koja je na Festival mira došla iz Dervente. Smatra da je mir krucijalan ne samo u Bosni i Hercegovini, već i u svijetu te da posebno mladi trebaju da budu uključeni i rade na izgradnji mira. „Mir je za mene ljubav, a ljubav je sveobuhvatna i podrazumijeva razumijevanje i neosuđivanje“, istakla je Andrea.
Učesnici Festivala mira 2024 su jedan dan bili u Travniku, gdje su istražili bogatu historijsku, kulturnu i religijsku raznolikost. „Intenzivan osjećaj mira danas se prožimao Travničkom tvrđavom koja je tu godinama. Ispratila je razne vojske, pregrmila ratove kako bi danas ponosno mamila uzdahe divljenja njenoj ljepoti. Šetnjom kroz Travnik sreli smo Bošnjake koji odlaze na džumu, u podne nam se pridružilo zvono sa katoličke crkve, dok smo išli ka pravoslavnoj crkvi“, opisala je Lejla Ćirić, koja je na Festival miraʼ24 došla iz Glamoča.
Dodala je da je njen um u potpunosti preplavljen mirom ulaskom u rodnu kuću Ive Andrića, a za kojeg su „svi učesnici Festivala u glas rekli da je NAŠ“.
Na interaktivnoj sesiji o izgradnji mira, mladi su govorili o moralnoj hrabrosti u njihovim lokalnim zajednicama, nakon što su pogledali jednu od epizoda iz dokumentarnog serijala ,,Obični heroji“ koji je urađen u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja i Pinch media.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, pojasnila je da su Obični heroji dio multimedijalnog programa, a predstavljaju pozitivne priče o moralnoj hrabrosti pripadnika različitih etničkih grupa koji su u vremenu zla odlučili da koristeći ljudske vrijednosti u pravom smislu riječi budu ljudi.
„Rat je završen, ali smo okruženi ljudima koji su suočeni sa transgeneracijskim prenosom traume. Pričama poput ovih mladi trebaju da budu okruženi jer ako iscijelimo sebe, iscijelit ćemo sve oko nas“, kazala je Dženeta Fazlić iz Sarajeva, učesnica Festivala mira 2024.
Na Festivalu je prikazan i film “Svako ima svoj Everest”, urađen u koprodukciji AL Jazeera Balkans i MY TV. Nagrada „obični heroj“ uručena je Tomislavu Cvitanušiću, bosanskohercegovačkom alpinisti koji se popeo na Mont Everest. Razgovarao je sa mladima o osnovnim životnim vrijednostima, snazi i energiji koji su mu pomogli da osvoji najviši planinski svjetski vrh.
„Za moju generaciju je kasno, mi ne možemo napraviti puno promjena, jedina nada ste vi. Vi ste naša budućnost. Imate pravo da sanjate snove, to vam nije zabranjeno. Dok sanjate svoje snove, živi ste, kada prestanete sanjati nisam siguran šta se s vama desi. Svojim radom i svojim trudom sve je moguće“, poručio je Cvitanušić.
Uručenjem nagrade završen je ovogodišnji Festival mira 2024, koji je održan uz podršku Slovačke Ambasade u BiH kroz program podrške Slovak AID, Ambasade Kanade u Mađarskoj, Sloveniji i Bosni i Hercegovini kroz Kanadski fond za lokalne inicijative (CFLI) te uz razvojne grantove centra za postkonfliktna istraživanja. Partneri Festivala su Etno selo Čardaci Vitez i Al Jazeera Balkans.


text:
Časopis „Liceulice“ angažuje ljude sa margine: Svi smo isti, samo nismo imali iste šanse | Balkan Diskurs
Danica Novaković
27. februara, 2024.
Prije 11 godina, grupa ljudi u Beogradu saznala je za koncept uličnih novina. Uvidjevši da se kroz štampu i prodaju novina može pomoći socijalno i ekonomski ugroženim ljudima, prije svega beskućnicima, odlučili su da takav projekat pokrenu i u svom gradu.
Međunarodna asocijacija uličnih novina pomogla im je da usvoje niz novih znanja i vještina, te ih povezala sa sličnim inicijativama u Evropi. Uslijedio je rad na razvoju koncepta medija i distributivne mreže. U julu 2010. godine osnovali su neprofitnu organizaciju pod nazivom „Liceulice“, na čelu sa Milosavom Marinovićem (68). Od početka je posvećena podršci marginalizovanim grupama. Pokrenula ju je neformalna koalicija nekoliko organizacija civilnog društva i pojedinaca. Cilj je bio jasan, poboljšati društveni i ekonomski položaj najugroženijih.
„Sam koncept uličnih novina nije tako nov. U svetu trenutno deluje oko 125 uličnih novina u 35 zemalja. Ono gde smo mi otišli korak ili dva dalje od većine drugih, jeste uređivački koncept i kvalitet samog magazina. Mnoge ulične novine u svetu su na nivou fanzina, dok smo mi od samog početka hteli više. Kada sam nekim profesionalcima pre deset godina izlagao koncept, mnogi nisu verovali da je tako nešto moguće. Pisati o ’dosadnim temama’ zanimljivo, biti ozbiljan, a prohodan za većinu, pisati o problemima ali ne tražeći krivce već moguća rešenja“, objasnio nam je Milosav.
Osim kvaliteta tekstova, „Liceulice“ mnogo radi i na vizuelnom identitetu. Godinama su radili na uspostavljanju i unaprjeđivanju mreže dizajnera, ilustratora i umjetnika. Njih su kroz konkurse i pozive motivisali da razmišljaju o socijalno-odgovornim temama.
„Dok smo u početnoj fazi izlazili neredovno i u daleko manjem broju primeraka, ‘Liceulice’ već nekoliko godina izlazi deset puta godišnje, a nedavno smo objavili i 70. broj. Trenutno je više od 180 prodavaca i prodavačica aktivno u Beogradu, Kikindi i Novom Sadu. Za sve one koji žele da čitaju ‘Liceulice’ a nisu u prilici da sretnu naše prodavce, postoji mogućnost pretplate na papirno ili digitalno izdanje. ‘Liceulice’ se danas čita i u Australiji, Norveškoj, Emiratima i mnogim drugim zemljama“, ispričao nam je Milosav.
Kada su u pitanju teme koje svojim čitaocima nudi „Liceulice“, odlučili su se da veći prostor posvete medijskim sadržajima koji su socijalno osjetljivi, stručno potkovani ali u isto vreme prijemčivi i komunikativni, savremeni u jezičkom i vizuelnom izrazu. Zbog toga teme poput ekologije, borbe protiv diskriminacije i unaprjeđenja javnog interesa i javnog prostora, dobijaju posebnu pažnju. U svakom izdanju objavljuju se priče prodavaca ovog časopisa, autentične ispovijesti ljudi, a povremeno i literarni ili likovni radovi njihovih korisnica i korisnika.
„Ponosni smo da je magazin ‘Liceulice’ postao zapaženi član Međunarodne asocijacije uličnih novina, koja nas je do sad ukupno osam puta nominovala za najbolje tekstove, naslovnicu i dizajn, i dodelila nam nagradu za najbolju naslovnicu, koju je radila naša saradnica Sanja Stojkov 2017. godine za broj koji je bio posvećen borbi za ženska prava. Pre tri godine smo od strane BEFEM festivala dobili i nagradu za feminističko savezništvo u medijima“, pohvalio nam se urednik časopisa.
Ipak, najvažniji segment ovog časopisa jesu sami prodavci. Njihovu uličnu prodajnu mrežu čine pripadnici različitih marginalnih, te teško zapošljivih kategorija stanovnika, kao što su beskućnici, osobe sa smetnjama u razvoju, korisnici psihijatrijskih usluga, Romi, te starije osobe. „Liceulice“ angažuje ljude suočene sa siromaštvom i socijalnom isključenošću, čime im nudi šansu da rade, zarade i steknu korisna znanja i motivaciju. Polovina zarade od svakog prodanog primjerka se isplaćuje prodavcu.
„Primenjujući ’hand up, not a handout’ pristup radimo na podizanju kapaciteta naših korisnika za osamostaljivanje, povratak u regularne društvene tokove i uključivanje u tržište rada“, kazao je Milosav.
Osim zarade, prodavcima je jako bitna komunikacija sa kupcima i prolaznicima. Specifičnost uličnih novina je upravo u tome što grade veze između prodavaca i čitaoca, jer se prodaja obavlja „lice u lice“. Ovakva interakcija pomaže u građenju mostova između onih koji su na margini i šire javnosti. Takođe pomaže svima da shvate ključna pitanja socijalnog isključivanja i da smo svi isti, samo nismo imali iste šanse u životu.
„Za ovih deset godina, trudeći se da pomognemo našim prodavačima pokrenuli smo i realizovali još dosta toga. Deo naše redovne produkcije su i specialno dizajnirane kolekcije Liceulice majica. Pokrenuli smo još  i ulični festival aktivizma ‘Vreva’,  onlajn inicijativu za pomoć beskućnicima ‘Moj komšija bez krova’, kao i platformu za promociju angažovanog dizajna ‘Iz dobrih razloga'“, pojasnio nam je.
Kako bi pomogli svojim saradnicima, Liceulice je prodavcima u Beogradu obezbijedio svakodnevan rad sa njihovim stručnim timom. Takođe, o novosadskim prodavcima brinu partneri iz udruženja Patrija, a podršku prodavcima u Kikindi daje lokalni Centar za pružanje usluga socijalne zaštite. Ova podrška odnosi se na savjetovanja, pravljenja individualnih finansijskih planova, planova prodaje i rješavanje nekih akutnih problema. Pored toga, prodavci kojima je to potrebno uključuju se i u grupe za psiho-socijalno osnaživanje.
„Tokom vanrednog stanja je podrška prodavcima izgledala nešto drugačije nego u redovnim okolnostima. Naš tim je bio na redovnoj telefonskoj vezi sa svim korisnicima, kojima je taj gubitak rutine izuzetno teško pao, a tokom istog perioda smo im nekoliko puta distribuirali i pakete pomoći. Pojedinim prodavcima smo pomagali i pribavljanjem specijalnih dozvola za izlazak tokom policijskog časa za osobe sa autizmom, pomaganjem u nalaženju smeštaja ili na druge načine“, kazao nam je Milosav.
Uz pomoć novca koji zarade,mnogi prodavci časopisa „Liceulice“ uspjeli su da se konačno osamostale, pronađu adekvatan smještaj, pobijede alkoholizam ili zavisnost od droga. Njihove dirljive i inspirativne priče dostupne su na sajtu Liceulice.org.

author: Danica Novaković


text:
Ćilim, sevdalinka i baklava mogu da dobiju sasvim novu dimenziju | Balkan Diskurs
Vanja Šunjić
1. marta, 2024.
Nevladine organizacije, kompanije i ustanove kulture iz Bosne i Hercegovine tokom posljednjih šest godina dobile su oko četiri miliona eura iz fonda Kreativna Evropa. To domaćim radnicima iz oblasti kulture predstavlja sjajnu mogućnost da se susretnu i sarađuju sa svojim kolegama iz cijele Evrope, unaprijede svoj rad i produciraju međunarodne programe visoke kvalitete.
Desk Kreativna Evropa u Bosni i Hercegovini (BiH) djeluje od jula 2015. godine, a vodi ga Aida Kalender, inženjerka elektrotehnike i magistrica kulturnog menadžmenta i kulturnih politika. Aida već 20 godina radi u sektoru kulture i najodgovornija je za kampanju ,,Ja sam Muzej“, kojom je, nakon tri godine prekida u radu, otvoren Zemaljski muzej BiH. Ova kampanja je 2016. godine nagrađena najvećom evropskom nagradom za kulturno nasljeđe, Europa Nostra.
Kreativna Evropa je fond za finansiranje projekata kulturnog i audiovizuelnog sektora na nivou Evropske unije (EU). U periodu od 2014. do 2020. godine u Fondu su se našla sredstva u iznosu od 1,36 milijardi eura.
,,Ova sredstva se distribuiraju aplikantima u svim zemljama članicama Kreativne Evrope. To su članice EU i susjedne zemlje koje su potpisale sporazum sa Evropskom komisijom i ušle u program Kreativna Evropa. Sredstva se distribuiraju kroz više od 20 konkursa koji se objavljuju svake godine“, objašnjava Aida Kalender.
Osim najvećih i najrelevantnijih kulturnih događaja, Kreativna Evropa pomaže i male institucije kulture u nerazvijenim sredinama. Dobijene aplikacije ocjenjuju međunarodni eksperti. Ocjenjuje se kvaliteta projekta, njegova evropska dimenzija, te koliko se projekat uklopio u prioritete koje je postavila Kreativna Evropa. Jedan od glavnih prioriteta Kreativne Evrope je razvoj publike, kao i rad sa djecom, mladima i marginaliziranim grupama.
,,Tu se ne pravi razlika između velikih festivala ili projekata udruženja iz malih gradova. Ono što se isključivo vrednuje je kvaliteta projekata! Do sada su bh. organizacije dobile oko četiri miliona eura iz fonda Kreativna Evropa, što je veoma dobar rezultat“, kaže Aida Kalender.
Kroz svoje projekte Kreativna Evropa usmjerava kulturni sektor prema profesionalizaciji i osavremenjavanju, kako bi se mogla kreirati kulturna produkcija koja odgovara 21. stoljeću.
,,To naravno ne znači zanemarivanje kulturnog nasljeđa. Dapače, ono je vrlo prominentno prisutno u pozivima Kreativne Evrope, ali se insistira na novim formama reprezentacije i interpretacije nasljeđa kako bi se ono približilo mlađoj publici koja već odrasta na novim tehnologijama. Tako da i ćilim, i sevdalinka i baklava kada se dovedu u kontekst vještačke inteligencije, na primjer, mogu dobiti neku sasvim novu dimenziju“, navodi ona.
Podrška filmu i teatru
Voditelj MEDIA deska Kreativne Evrope je Zoran Galić, filmski producent iz Banjaluke. Osnivač je i vlasnik VizArt produkcije, a u svom portfoliju ima više od 30 dugometražnih i kratkometražnih igranih, dokumentarnih i animiranih filmova. Član je Evropske filmske akademije i evropski stručnjak za projekte u kulturi i kulturnim politikama.  Kaže kako je BiH prostor koji je aktivan u filmskoj industriji još od kraja pedesetih godina prošlog vijeka.
„Ovaj kontinuitet je prekinut tokom devedesetih, ali sa filmovima i nagradama koje su došle u novom milenijumu ponovo smo se vratili na mjesto koje nam pripada. Bosanskohercegovački film je naš najvažniji i najveći izvozni proizvod, a MEDIA potprogram (dio programa Kreativna Evropa koji finansira film i komplementarne djelatnosti) je od 2014. godine postao važan način finansiranja mnogih filmskih projekata“, objašnjava on.
Tokom posljednjih šest godina više od stotinu projekata je sufinansirano ovim programom, a mnoge evropske filmove smo mogli vidjeti u bh. bioskopima zahvaljujući ovoj podršci.
„Naše najznačajnije filmove smo razvijali uz MEDIA program, a Sarajevo Film Festival i CineLink Industry Days su od početka podržani na svakom pozivu za podršku festivalima i marketima. Dobar odziv i veliki uspjeh na pozivima MEDIA-e, možemo zahvaliti agilnim i na koprodukcije naviknutim filmskim producentima koji su na najbolji mogući način iskoristili priliku koju im nudi ovaj panevropski fond“, objašnjava Galić.
Projekat „Shift Key“ dobio je 2018. godine podršku programa Kreativna Evropa. Nosilac projekta je Festival MESS iz BiH, a partneri su festivali iz Holandije, Španije, Velike Britanije i Italije.
„Festivali su odabrali 12 mladih kompanija, umjetnika i umjetnica koje su u dvije godine trebali podržavati po pitanju njihove afirmacije. Projekat tematski tretira fluidnost evropskog identiteta i slavi bogatstvo različitosti. Svi umjetnici i umjetnice koji/e su dio projekta imaju porijeklo iz više zemalja Evrope ili su rođeni/e u jednoj državi, a žive i rade u drugoj. Svi/e su na određeni način migranti/kinje“, kaže direktor festivala MESS Nihad Kreševljaković.
Nihad Fond Kreativne Evrope vidi kao važnu mogućnost za realizaciju ideja i projekata koja im pored finansijske pomoći omogućava i da steknu vrijedno iskustvo.
Aida Kalender vjeruje da BIH u idejnom i kreativnom smislu ne zaostaje za Evropom, ali nedostaje joj sistemski pristup kulturi, transparentno i na kvaliteti bazirano finansiranje kulture, sistemska podrška mladim talentima, odgajanje publike i profesionalizacija kulturnog sektora. Ukratko, savremena kulturna politika.
Kandidature za Evropsku prijestolnicu kulture izuzetno važne
Kandidature Mostara i Banjaluke za Evropsku prijestonicu kulture (EPK) Aida Kalender vidi kao izuzetno važne za kulturni sektor Bosne i Hercegovine. Prije svega, zbog činjenice da se prvi put gradska administracija zainteresovala i podržala dugoročni razvojni projekat u oblasti kulture. Drugo, inicijativa je došla iz samog sektora gdje su kulturni radnici osjetili potrebu da pokušaju da nagovore svoje gradove da uđu u ovaj veoma komplikovani proces apliciranja.
,,Dalje, procesi su trajali dugo i kreirana je atmosfera zajedništva među kulturnim akterima koji su obično fragmentirani i podijeljeni. I konačno, po prvi put nakon Dejtona, napisane su kulturne strategije dva bh. grada, koje predstavljaju viziju razvoja kulture u narednih 10 godina. To je ogroman uspjeh“, smatra ona.
Vjeruje da je ogroman uspjeh to što su i Mostar i Banjaluka prošli u uži krug kandidata za EPK i što su svoje aplikacije ‘branili’ pred stručnom komisijom evropskih eksperata.
„Ono što je bilo jasno članovima ove komisije je da nijedan od ta dva grada ne može dati garancije da će financiranje tako velikog programa biti istinski podržan od lokalnih aktera iz BiH, a to je obaveza svakog grada koji ponese titulu EPK. Udio lokalnih sredstava u višemilionskom budžetu EPK je dosta veliki, dok iz Evrope samo stiže milion i po eura. EPK proces traje od pet do sedam godina i niko ne može garantovati kakva će biti politička konstelacija u našoj zemlji u tom periodu. Da li će, naprimjer, novi ministar prihvatiti ili opstruirati odluku koju je njegov prethodnik donio u vezi EPK. Ekspertska komisija je ispravno procijenila da politička podrška za ovako ogroman projekat nije stabilna i donijela, ipak, ispravnu odluku, da titulu EPK dodijeli norveškom gradu“, dodaje ona.
Kako objašnjava, ukoliko bi se desilo da je izabran bilo koji od bh gradova kandidata, potpisao bi se ugovor o realizaciji programa EPK, koji je za grad obavezujući i za slučaj da se ne realizira planirani budžet grad dolazi u finansijske probleme, kakav je recimo slučaj sa Mariborom.
„Tako da je možda odluka da ni Mostar ni Banjaluka ne dobiju titulu EPK ipak stvarna slika naših realnih mogućnosti, a ne naših želja“, zaključuje Aida Kalender.
__________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Vanja Šunjić


text:
Almin Zrno “U mojim fotografijama nema maski, tu smo ogoljeni i slobodni, a istovremeno mali i krhki” | Balkan Diskurs
Adelisa Mašić
4. marta, 2024.
Ljubav prema fotografiji osjetio je još kao mladić kada je, kako kaže, zahvaljujući svojoj intuiciji pokucao na vrata poznatog fotografskog kluba CEDUS. To ga je uvelo u svijet njegove buduće profesije. Njegovu karijeru obilježili su različiti fotografski izričaji, a danas satisfakciju pronalazi u aktovima i portretima.
Almin Zrno jedan je od najznačajnijih bosanskohercegovačkih fotografa koji je organizovao 18 samostalnih izložbi u Bosni i Hercegovini i inostranstvu. Član je Udruženja likovnih umjetnika primijenjenih umjetnosti i dizajnera BiH. Autor je dvije monografije i dobitnik sedam prestižnih nagrada Collegium Artisticum za najbolju fotografiju. Također nosi status istaknutog samostalnog umjetnika Kantona Sarajevo.
Za sebe kaže da je sasvim običan čovjek, zaljubljenik u život i sve ono što život pruža. Ne voli se nazivati umjetničkim fotografom, već stvaraocem i to u pokušaju. Inspiraciju crpi iz svega što ga okružuje a voli je pretočiti u djela akromatskih boja.
„Većina mojih fotografija satkane su u valerama akromatskih boja iz tog razloga da bi ih svako mogao obojiti na svoj način. Svako od nas kada stane pred određeno djelo treba da proživi ono što on sam jeste. Takvi tonovi u meni bude najviše empatije, jer su i moji snovi obojeni tim bojama“, slikovito objašnjava Almin Zrno.
Dugo se bavio dokumentarnom fotografijom, a jedan od njegovih najpoznatijih radova „Majka Srebrenice“ bio je prekretnica u njegovom umjetničkom stvaralaštvu. Zbog ove fotografije odlučio je da se više neće baviti tim žanrom.
„Fotografija ,,Majka Srebrenice“ nastala je 2001. godine. Nakon što sam je izradio, shvatio sam da ne mogu graditi svoju sreću na tuđoj nesreći jer niti jedna ratna fotografija nije zaustavila niti jedan rat. Mi stalno propitujemo prošlost i pravimo revizionizme, ali tu umjetnost ne stanuje, ona stanuje na nekom drugom mjestu. Da sam nastavio da radim u tom pravcu, ja bih sebe poništio a to ne vodi nikuda“, kaže on.
Zrno smatra da je umjetnost jak poriv koji čovjek ima iznutra, a ne izvana. Njegov lajt motiv je da volimo umjetnost u sebi, a ne sebe u umjetnosti. Stoga, njegovo stvaralaštvo poprima nove obrise u vidu akt fotografije koja mu, kako kaže, nudi bezbroj mogućnosti za razotkrivanje. Kako tijela, tako i duha.
Atipično za ovo podneblje, Zrno stvara monografiju pod nazivom „Apologija Erosa“. Ona se sastoji od 53 fotografije podijeljene u dva ciklusa – Fresco i Nude, te dva stručna teksta prof. dr Amele Hadžimejlić i prof. dr Fehima Hadžimuhamedovića.
„Nije to samo senzibilitet prema aktu, već i senzibilitet prema duhu. Svi mi posjedujemo maske od kojih, kada ustanemo, vješto biramo koju ćemo staviti taj dan. U mojim fotografijama nema maski, tu smo ogoljeni i slobodni, a istovremeno mali i krhki. Trebamo zaroniti u sebe i pronaći sebe, jer tu se nalazi centar svemira i centar svih naših problema i rješenja, a to jedino možemo ako se potpuno ogolimo. To je moja ,,Apologija Erosa“. To je moj odgovor na svijet koji me okružuje i ogledalo moje stvarnosti“, objašnjava Zrno koncept svoje monografije.
Dodaje da njegovi aktovi kroz određene geste i poze sugeriraju određena emotivna stanja, tjerajući nas da slavimo ljubav i slobodu, na taj način predstavljajući protutežu besmislu svijeta kojim smo danas okruženi.
Kroz promociju sebe i svoje umjetnosti van granica Bosne i Hercegovine, on promoviše i državu iz koje dolazi. Na taj način pokušava srušiti stereotipe o ovom području.
„Trudim se da podignem svijest o određenim tabuima u našem društvu i razbijem predrasude. Problem je što je neko sveo umjetnost na crnjake. Neko je tretira i govori da je samo to umjetnost, te se očekuje od nas da se referiramo samo na to. Nadam se da ćemo jednog dana dosegnuti taj nivo slobode da uistinu možemo biti slobodni“, kaže on.
Zrno fotografiju ne smatra poslom, već ljubavlju, a za njega ljubav nije posjedovanje nego davanje.
„Čim se dobije želja za posjedovanjem to već nije ljubav“, zaključuje Zrno svojom životnom filozofijom iz koje proizilazi potreba za stvaranjem.

author: Adelisa Mašić


text:
Poruke mladima i ženama od bh. sportiskinja: „Ne dozvolite predrasude. Budite hrabre, uporne i vjerujte u sebe“ | Balkan Diskurs
Neda Vukadin
8. marta, 2024.
Mlade žene i uspješne sportiskinje – Milena Nikolić, Lana Pudar, sestre Sipović, Ajla, Nejra i Emina, najbolji i najveći su ambasadori naše države koje ponosno stoje rame uz rame sa sportskim velikanima, obaraju svoje ali i tuđe rekorde i ponosno se upisuju u bosansko-hercegovačku i svjetsku historiju.
Saglasne su u jednom – boriti se za boje svoje zastave i slaviti uspjehe u svojoj državi i sa svojim ljudima su osjećaji koje nikada ništa neće moći nadmašiti. Poruka djevojčicama, ali i svim ženama: „Budite hrabre, uporne i sanjajte. Svijet sporta čeka na vas“, a najpoznatija bosansko-hercegovačka sirena iz Mostara dodaje: „Vjera u sebe i težak rad. Prečica nema!“
Milena Nikolić je jedna od najboljih fudbalerki koja pokazuje da granice za njen talent i rad ne postoje, ali se i dalje bezuslovno vraća da igra za boje svoje države kad god joj se ukaže prilika. Čuvene sestre Sipović – Ajla, Nejra i Emina, zajedno i pojedinačno su zacrtale nove putanje bh. karateu u svijetu i pokazale da podrška i te kako može biti okidač za uspjeh. Sa njima se slaže i najpoznatija bh. sirena u historiji – Lana Pudar, mlada plivačica čije ime je odjekivalo u svijetu još dok nije imala ni osamnaest godina te koja je još tad zavrijedila mjesto na tronu najpoznatijih sportistkinja koje je Bosna i Hercegovina ikada imala.
O svom sportskom putu govorile su za Balkan Diskurs povodom Međunarodnog dana žena – 8. marta, uz poneki savjet za djevojčice koje će tek možda poželjeti ponijeti titulu uspješnih bh. sportiskinja pored svog imena.
Od dječije borbe s predrasudama do trona ženskog fudbala
Svoje fudbalske početke Milena Nikolić napravila je u rodnom gradu Trebinju i „Leotaru“, koji nije bio poznat u javnosti postojanja ženskog fudbala. Iako se sjajno snalazi na svim pozicijama na terenu, ova 32 – godišnjakinja u švicarskom FC Basel zauzima poziciju napadača. Njene osvojene nagrade i priznanja nemoguće je pobrojati. Istaknuta je bh. reprezentativka, a njena rečenica „čast mi je nositi dres sa državnim grbom, nećemo se predati“, probudila je simpatije cijelog regiona.
Kao dijete gajila je ogromnu ljubav prema najvažnijoj sporednoj stvari na svijetu. Kada je počela da trenira još u djetinstvu, žene su općenito bile u podređenom položaju i susrela se sa predrasudama. Pored toga, uslovi za trenranje nisu bili na zavidnom nivou jer se treniralo na terenima koji nisu bili uređeni, bez svlačionica i klupskih prostorija. Bilo je, kako naglašava, teško opstati ali pobjedila je ljubav. Danas je profesionalna sportiskinja s maksimalnom posvećenošću i svaki dolazak u Bosnu i Hercegovinu joj mnogo znači.
Općenito za sportski rast u BiH, smatra da je napredovao u posljednjih deset godina i dosta više djevojčica žele da se bave fudbalom, ali i reprezentativne selekcije razvijaju se u dobrom pravcu i igraju iz godine u godinu sve bolje. Ipak, dodaje da ima još mnogo toga da se radi i razvija kako bi se malo približili evropskim standardima, pogotovo što se tiče infrastrukture i medijske pažnje.
Kao prednosti treniranja u Bosni i Hercegovini, navodi činjenicu da je bliže porodici i prijateljima, dok joj je mana što se još uvijek malo ulaže u ženski fudbal, pa je samim tim i kvalitet slabiji jer djevojke biraju neke druge poslove ili sportove gdje se više ulaže ili gdje su primanja veća. Ističe da je infrastruktura za bavljenje fudbalom na jako niskom nivou, ali i da ženski fudbal je medijski jako slabo ispraćen.
„Žene u sportu u BiH definitivno ne dobijaju onoliko pažnje koliko zaslužuju, kako od strane vlasti, tako i od običnih ljudi. Generalno, sport u BiH nije ispraćen koliko bi trebalo, jer sistemski su nam nametnute neke druge stvari i sport je gurnut u drugi plan, što je po meni zastrašujuće. Sve manje i manje ljudi se bave sportom i samim tim interesovanje za praćenje sporta je sve manje i manje“, kazala je Milena.
Osvrćući se na fudbal kao najvažniju sporednu stvar na svijetu, naglašava da su tribine na muškim utakmicama Premier lige u većini utakmica skoro prazne, uz navode da i ne treba spominjati ženski fudbal jer postoje ljudi koji čak i ne znaju da postoji ženski fudbal u BiH, što je jako poražavajuće. S druge strane, pojašnjava da je jako mali broj onih koji ih redovno prate i podržavaju, to su uglavnom familija i prijatelji, i zbog toga im duguju ogromnu zahvalnost.
Za sada ne planira povratak u BiH, bar ne u skorije vrijeme, a u švicarskom Baselu gledaćemo je do 2025. godine, a kako i sama kaže, vidjet će šta budućnost nosi sa sobom. Njena poruka za sve djevojčice u BiH koje bi voljele da kao ona zakotrljaju profesionalno loptu na travnatom terenu: „Vjerujte i pratite svoje snove i nikako ne dozvolite predrasudama da stanu na put do ostvarenja vaših snova“.
Sarajevski dijamanti imaju svjetski odsjaj
Koliko često čujete da tri sestre zajedno i jedna pored druge nižu samo najveće uspjehe u jednoj oblasti. Takvih primjera je, istina, malo, ali jeste li znali da se baš jedan takav krije u srcu Bosne i Hercegovine. Sestre Ajla, Nejra i Emina Sipović su bh. karate za samo nekoliko godina podigle na najveći nivo tako da se ime naše zemlje ne može postidjeti na svjetskim podijumima. U Bosnu i Hercegovinu do sada su donijele na stotine medalja. O njihovom umijeću najbolje govori činjenica da su znale pobjeđivati konkurenciju i do 5.000 takmičara.
Jedan dan sestara Sipović se sastoji od tri treninga dnevno. To su veliki napori, odricanja ali i borba da se postigne uspjeh. Uprkos izazovima, Nejra naglašava da radost i zadovoljstsvo koje donosi sportski rast i predstavljanje svoje zemlje nadmašuje sve te teškoće.
Kada je riječ o treniranju karatea u Bosni i Hercegovini, postoji nekoliko prednosti, ali i izazova s kojima se sestre Sipović suočavaju, a nažalost, često se naglašava nedostatak adekvatnih uslova i podrške vlasti, što često može umanjiti entuzijazam i motivaciju sportista.
„Država nedovoljno investira u sportiste, što rezultira finansijskim poteškoćama s kojima se mnogi sportisti suočavaju. U poređenju s drugim zemljama, naš sistem za podršku sportistima možda nije tako razvijen, što može otežati postizanje vrhunskih rezultata“, kazala je Nejra, dodajući da uprkos tim izazovima, postoji svjetla tačka u njenom životu, a to je podrška porodice.
Kako naglašava, podrška i ohrabrenje porodice su neizmjerno važni. „Njihova prisutnost me čini jačom i više motivisanom. Zajedno, uspijevamo da se izborimo s preprekama i prevaziđemo izazove koje donosi treniranje u našoj zemlji. Upravo ta podrška mi daje snagu da nastavim dalje i ostvarim svoje sportske snove, uprkos svim izazovima koji se mogu pojaviti na mom putu“, pozitivna je Nejra.
Kada je riječ o podršci ženama u sportu u Bosni i Hercegovini, saglasna je sa Milenom da postoji određeni napredak, ali i dalje ima prostora za poboljšanje.
„Vlasti su počele prepoznavati važnost podrške ženskom sportu, ali se još uvijek suočavamo s izazovima kao što je nedovoljna finansijska podrška. Potrebno je više ulaganja i konkretnih mjera kako bi se stvorili bolji uslovi za razvoj ženskog sporta. Što se tiče podrške običnih ljudi, možemo primijetiti sve veći interes i podršku za ženski sport. Međutim, još uvijek postoji potreba za većom vidljivošću ženskih sportskih događaja i rezultata kako bi se podigla svijest i promovisala podrška ženskom sportu“, pojasnila je Nejra.
Nejrin cilj je ostanak u Bosni i Hercegovini i nastavak građenja sportske karijere u svojoj domovini.
„Vjerujem da imamo izvanredne potencijale i resurse koji mogu podržati razvoj sporta u BiH, i želim biti dio tog procesa. Planiram nastaviti trenirati i takmičiti se, ali isto tako želim biti i inspiracija mladim sportistima u BiH. Vidim svoju budućnost u BiH kao sportistkinju koja će ne samo postizati uspjehe na sportskom polju, već i doprinijeti društvenoj zajednici kroz promociju sporta, zdravog načina života i pozitivnih vrijednosti. Vjerujem da zajedno možemo izgraditi bolju budućnost za sportiste i građane Bosne i Hercegovine“, istaknula je Nejra, osvrnuvši se na poruku koju želi da prenese budućim djevojčicama karatistkinjama.
Savjetuje svim mladim djevojčicama, ali i sportiskinjama da vjeruju u sebe i svoje snove: „To je jedno zlatno pravilo koje itekako vrijedi bez obzira na izazove koji se mogu pojaviti na putu, važno je da ostanete uporni i vjerujete u svoje sposobnosti. Nema granica onome što možete postići ako imate vjeru u sebe. Drugo, budite spremne da radite naporno i budete predane svom sportu. Postizanje uspjeha zahtijeva puno rada, truda i odricanja. Budite spremne da uložite napore i budete posvećene svom treningu i ciljevima. Također, budite otvorene za učenje i rast. Nikada nemojte prestati tražiti načine kako možete postati bolje u svom sportu“.
Nejra dodaje da budu spremne da slušaju trenere, prihvate savjete, kritike, ali i da rade na poboljšanju svojih vještina.
„Na kraju, nikada ne zaboravite da je sport putovanje puno izazova, ali i radosti. Uživajte u svakom trenutku, naučite od poraza i slavite svoje uspjehe. Vaša ljubav prema sportu će vas voditi i inspirisati vas da postignete sve što želite. Sve što je potrebno je vaša hrabrost, upornost i vjera u sebe. Budite hrabre, budite uporne i sanjajte veliko. Svijet sporta čeka na vas“, ohrabrila je Nejra sve djevojčice i buduće odrasle žene, koje će svoje karijerne početke graditi baš u BiH.
Ajla i Emina većinski su se poistovjetile sa riječima svoje sestre, ali ipak, Ajla je imala još par riječi za dodati.
„Biti sportistkinja u BiH nosi sa sobom strast prema sportu i izazove u suočavanju s ograničenjima. Opisala bih svoj život kao pun izazova, ali i nevjerojatnih trenutaka rasta i uspjeha u sportskom svijetu BiH. Prednosti treniranja u BiH su zajedništvo i podrška među sportistima, kao i mogućnosti za razvoj i napredak. Mane su nedostatak adekvatnih resursa i infrastrukture, koji mogu otežati profesionalni razvoj“, rekla je Ajla.
Mišljenja je da su žene u bh. sportu danas prepoznate i podržane, ali može biti još prostora za napredak. Ulaže se u bh. sport, ali ponekad nedovoljno, a realnost je da publika cijeni žene u sportu i prati njihove uspjehe, ali podrška može biti veća. Njeni planovi za budućnost je rad na sportskom razvoju jer je još mlada i smatra da je čeka velika budućnost. Vidi sebe u Bosni i Hercegovini, gdje će, kako naglašava, nastaviti se boriti svim srcem za svoju dragu domovinu.
Mladim sportistkinjama i djevojčicama koje maštaju o ulasku u svijet sporta poručuje da slijede svoje snove, budu uporne i vjeruju u sebe. „Savjetovala bih im da se okruže pozitivnim ljudima i da se ne obaziru na prepreke. Poruka je da mogu postići sve što žele ako se trude i vjeruju u sebe“, naglasila je Ajla.
Mostarski biser pobjeđuje i u najvećim svjetskim dubinama
Izabrati dovoljno jake riječi koje bi mogle opisati veličinu i značaj Lane Pudar za Bosnu i Hercegovinu na svakom aspektu, sigurni smo da ne bi bio lak posao ni onim najrječitijim piscima. Ova 18-godišnja djevojka specijalistica je i višestruka rekorderka za stil delfin, a njena tehnika probijanja kroz vodu za samo nekoliko godina pokorila je cijeli svijet, podižući Bosnu i Hercegovinu na ljestvici uspješnih zemalja u sportu. Publika joj je dala nadimak „sirena“, a ova umjetnica u vodi svoje dane još od djetinjstva provodi trenirajući i boreći se kako bi sutra ponovo osvijetlila ime cijele Bosne i Hercegovine.
Pudar, trenutno jedna od najpoznatijih sportskih imena u regionu poručuje našim ženama i svim čitaocima, da prepoznatljivost žena u sportu određuje njen rezultat, u principu isti slučaj kao i s muškarcima. Ne vidi neku razliku ili diskriminaciju po pitanju odnosa prema ženama, odnosno ona je nije osjetila na svojoj koži.
Kada je u pitanju ulaganje u sport, Pudar je kazala da je na njenom početku profesionalne karijere bilo vrlo teško. „To znaju najbolje iz mog matičnog kluba ‘Orka’ i moja porodica. Kasnije kada sam napravila prve ozbiljnije rezultate, krenula su i malo ozbiljnija ulaganja koja nam dozvoljavaju da ne razmišljamo o tome da li ćemo moći isfinansirati neke naše osnovne potrebe, poput odlaska na takmičenja ili na pripreme“, kazala je Lana.
Nastavila je da je podrška koju ima i osjeća je od ljudi iz naše zemlje i dijaspore „naprosto nevjerovatna“.
„Fascinantno je gdje god da sam otišla na neko veliko takmičenje, od Australije do Japana, bio je ogroman broj naših ljudi na tribinama koji su mi davali veliku podršku. Naročito na zadnjem svjetskom prvenstvu u Dohi gdje je na tribinama bilo preko 200 navijača iz BiH. Tako da ljudi iz naše države zaista puno cijene i poštuju ovo što radimo moj tim i ja“, pohvalia se Lana.
Kao i u svim oblastima života u našoj državi, pa tako i u sportu, fali sistemskog uređenja, smatra Lana, a to sportisti u našoj zemlji i te kako osjećaju na svojoj koži.
„Sve to ima i neku svoju draž i meni takva situacija često da dodatni motiv da budem još bolja. Mislim da ne postoji nikakva razlika između muškaraca i žena po tom pitanju. Naročito, kada je riječ o vrhunskom sportu koji ima svoja posebna pravila i zakonitosti, a koja su isti i za muškarce i žene. Moj sportski rast je bio upravo onakav kakav je trebao biti i mislim da to moji rezultati i dokazuju“, rekla je Lana.
Na pitanje o budućnosti odgovara da pogled ima samo na kratkoročno, a to je period do olimpijskih igara i same Olimpijske igre, dok će svi drugi planovi sačekati.
„Ima vremena da donesem kvalitetne odluke za moju budućnost, ali definitivno najviše bih voljela kada bih u svom gradu imala olimpijski bazen i kada bi iz svog grada mogla ići na najveća svjetska takmičenja. Ljepšeg grada od Mostara nema nigdje na svijetu. A vidjela sam ih zaista mnogo u prethodnih par godina“, navela je Lana.
Njena poruka za sve mlade koji žele da se okušaju u bilo kojem sportu u našoj državi je: „Kada želite da budete dobri u nekom poslu koji radite, poruka koju trebate poslati je univerzalna i vrlo jednostavna. Vjera u sebe i težak rad. Prečica nema!“

author: Neda Vukadin


text:
Jelena Milušić i Merima Ključo: Balkanska duša u muzičkom izričaju | Balkan Diskurs
Luka Čavar
11. marta, 2024.
Dok specifični kontra-alt Jelene Milušić miluje svojim glasom, na harmonici je uz nju jedna od najpoznatijih svjetskih harmonikašica, Merima Ključo. Obje su muziku odabrale kao svoj životni put a svoju saradnju nazivaju sudbinom.
Njihov album “Lume” sadrži 10 obrada pjesama iz različitih krajeva svijeta i pet autorskih numera inspiriranih rumunjskom, hrvatskom, kosovskom i sefardskom tradicijom. Za neke od pjesama odmah su znale da su pravi izbor, za druge je trebalo nešto više vremena.
Jelena priča kako je rad na albumu i izboru pjesama bio intenzivan i predivan proces. Obje su predlagale pjesme a od suštinske važnosti bilo je da se sve pjesme aranžmanski i programski uklapaju te čine muzičku cjelinu. Album je producirala Merima, za koju je „Lume“ produkt prekrasne saradnje.
“Lume znači ljubav, što ovaj album za mene uistinu jeste”, dodaje ona.
Za Jelenu, rad na ovom albumu je ogromno iskustvo iz kog je jako puno naučila o poimanju i tumačenju muzike i njihovom značaju za interpretaciju.
“Vrlo često se zanemaruje da je tekst osnova interpretacije za glas jer se previše fokusiramo na tačno i lijepo pjevanje i tehniku da zaboravimo doživjeti i prenijeti poruku koju tekst pjesme nosi. Merima mi je ukazala na to i pomogla da osvijestim jedan jako bitan dio moje kreativne ličnosti. Čitav proces koji je trebalo proći – od izbora pjesama, pripreme, vježbanja i snimanja, a iznad svega  je poseban osjećaj nastupati uživo s Merimom”, kaže Jelena.
Reakcije publike na program sa njihovog albuma, bile su, kaže Jelena, iznimno pozitivne i emotivne.
“Imale smo priliku nastupati u regionu i Evropi, kao i u Americi. Neovisno o podneblju, publika nakon nastupa  s nama dijeli osjećaje koji odražavaju ushićenje, kao i komplimente za nastup i energiju između Merime i mene. Posebno oduševljenje odnosi se na Meriminu kompoziciju zbog  toga što je puna iznenađenja”, dodaje.
Takođe su skupa oživjele i bajkovitu poemu Alekse Šantića “Pahulje”. Počelo je tako što je Merima predložila da producira Jelenin solo album, što je ona rado prihvatila.
“ Meni se tekst veoma dopao, jer me vratio u bezbrižne dane djetinjstva i oživio Mostar iz najljepših sjećanja. Odlučile smo snimiti audio i video za ‘Pahulje’ i tom pjesmom najaviti moj solo album”, priča Jelena.
Merima dodaje da su pjesme Alekse Šantića jako vizualne.
“Naprosto, vidite svaku njegovu riječ i misao, što me inspirisalo i podstaklo da kreiram i zvučnu sliku”, govori ona.
Obrada šlagerskog klasika ”Potraži me u predgrađu”, koju Merima izvodi s poznatim hrvatskim jazz glazbenikom Matijom Dedićem nagrađena je Porinom. Prija joj, kaže priznanje struke, ali naročito joj je drago su im ljudi iz regiona također odali priznanje, te da su upoznati sa njenim radom, budući da je većinu života provela van regije.
Njena inspiracija je i muzika sefardskih Jevreja, koja je prisutna i na albumu „Lume“. A ljubav za tu muziku traje još od njene četrnaeste godine.
“Šetala sam ulicama Sarajeva i prolazeći kraj prodavaonice instrumenata čula sam divnu melodiju. Zvuk mi je bio nekako poznat, ali drugačiji od bilo čega što sam do tada čula. Nisam mogla da se oduprem potrebi da uđem u prodavnicu i pitam kakva je to muzika. Rekli su mi da je riječ o sefardskoj muzici. Bila sam i još sam opčinjena tom muzikom, tako da sam uradila niz kompozicija i aranžmana sa sefardskim temama. Moja kompozicija ‘Sarajevska Hagada: Muzika knjige’ je doživjela veliki uspjeh i pet godina nakon premijere i brojnih nastupa, još uvijek se izvodi širom Amerike”, kaže Merima.
Jelena je s Attilom Aksojem snimila nedavno i drugi album “Yo Hanino, Tu Hanina” koji je sve slušatelje odveo u svijet sefardske muzike.
“Sefardska muzika je posebna i magična i ljudi to osjete iako ne razumiju tekst jer se ona sluša srcem. Pored toga, muzika sefardskih Jevreja je dio našeg kulturnog nasljeđa. S obzirom na to da nema puno umjetnika u našoj zemlji i regionu koji izvode sefardske pjesme, smatram da je veoma važno očuvati ovu tradiciju”, zaključuje Jelena.
Fotografije: Miki Olabarri Powell, Marko Ercegović, VTF Studio
__________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Luka Čavar


text:
Borba za (puno) priznanje braka u queer zajednicama u Bosni i Crnoj Gori | Balkan Diskurs
Melani Isović
15. marta, 2024.
U bosanskohercegovačkom društvu još uvijek je taboo tema istospolno partnerstvo. Diskriminirajuće je da istospolne zajednice nisu priznate u pravnom sistemu Bosne i Hercegovine, odnosno nije moguće sklopiti istospolni brak, što sa sobom vuče i niz drugih problema, od prava nasljeđivanja, upravljanja imovinom, izdržavanja partnera, ostvarivanja socijalnih i zdravstvenih beneficija, penzije i poreskih olakšica, kao i ograničenja prilikom posjete partnerima u slučaju teške bolesti.
Uzimajući u obzir konzervativnost, religiju i patrijarhalne elemente prisutne u porodičnim strukturama, postaje očigledno da većinska heteroseksualna populacija negativno gleda na LGBTIQ osobe i njihove zahtjeve. Ovakvi društveni faktori dodatno otežavaju borbu za priznavanje prava i prihvatanje LGBTIQ zajednica u Bosni i Hercegovini.
Prema istraživanju Sarajevskog otvorenog centra (SOC) iz 2017. godine, čak 80 posto istospolnih parova u Bosni i Hercegovini želi da zaključi životno partnerstvo, ali njihove višegodišnje veze, kao i zajednički život, državne institucije ni na koji način ne prepoznaju.
Amil Brković, pravnik i pravni savjetnik iz SOC-a, napominje da je Bosna i Hercegovina napravila jako malo i nedovoljno u pogledu priznavanja prava istospolnih parova. Pravna regulacija prava istospolnih partnera je u nadležnosti entiteta i Brčko Distrikta, i u tom smislu proces pravnog priznanja je započet samo u Federaciji Bosne i Hercegovine (FBiH) u oktobru 2018. godine.
„Prvi korak je podrazumijevao da Interresorna grupa uradi sveobuhvatnu analizu pravnih propisa i njihov utjecaj na istospolne parove, te donošenje zaključaka koji bi obuhvatio preporuke što je potrebno uraditi da bi se poboljšao položaj istospolnih parova u FBiH“, pojasnio je Brković.
Prema riječima Brkovića, drugi korak podrazumijeva da resorna ministarstva po nalogu Vlade FBiH imenuju eksperte/ice koji bi napravili nacrt Zakona o životnim zajednicama osoba istog spola u FBiH.
„Od juna 2023. godine do momenta održavanja ovog intervjua ovaj drugi korak nije ni započet zato što se čeka Federalno ministarstvo zdravstva da imenuje svog eksperta/icu dok su druga ministarstva to uradila na vrijeme“, naglašava Brković.
Bez priznanja nema prava
Istospolna partnerstva suočavaju se s brojnim izazovima i preprekama. Stabilne veze istospolnih parova ne uživaju priznanje, niti pravnu zaštitu, što im značajno ograničava ostvarivanje različitih prava koja su istovremeno dostupna heteroseksualnim parovima bez obzira da li su u braku ili vanbračnoj zajednice. Brković je naveo da istospolnim partnerima/kama nisu dostupne poreske olakšice za stambene kredite koje imaju vjenčani heteroseksualni parovi. Isto tako, ukoliko jedan partner/ka premine, drugi nema pravo da zakonski naslijedi prava preminulog partnera ili ukoliko je hospitalizovan njegov partner ili partnerica nema pravo na posjete u bolnici jer se ne smatra članom porodice.
Rezultati direktnog istraživanja problema i potreba LGBTI osoba u Bosni i Hercegovini iz 2023. godine kojeg je sproveo SOC, obuhvatili su ocjene više od 250 ispitanika i ispitanica, koji su procijenili značaj regulisanja različitih aspekta istospolnih partnerstva koristeći skalu od jedan od pet.
Kod percepcije i mišljenja šire javnosti primjetne su određene predrasude.
„U istraživanju javnog mnijenja Zapadnog Balkana iz 2015. godine i ponovljenom istraživanju 2023. godine, preko 66 posto ispitanika/ispitanica iz Bosne i Hercegovine smatralo je da LGBTI osobe ne bi svoj identitet trebalo ispoljavati izvan svoja četiri zida“, naveo je Brković.
Međutim, kada su ispitanicima predočena prava koja su nedostupna istospolnim partnerima, poput prava na zdravstveno osiguranje, prava na posjetu bolesnom partneru, poreske olakšice, nasljeđivanje imovine i penzije, obaveze uzdržavanja, pravo na starateljstvo nad biološkim djetetom partnera/ice, većina ispitanika smatra da ih trebaju uživati. Prema pojašnjenju Brkovića, podrška ispitanika/ica se smanjila kod pitanja usvajanja djece. Podsjetio je da se pred Ustavnim sudom Bosne i Hercegovine vodi postupak zbog toga što osoba nije mogla naslijediti pravo svoje preminule partnerice iz istospolne veze.
„Ovo su realne životne priče osoba koje žive u BiH i kojima država mora omogućiti jednaka prava“, ustvrdio je Brković.
U nedostatku zakonske zaštite, istospolni parovi pokušavaju pronaći alternativne opcije kako bi bili prepoznati pred zakonom.
„Postoje situacije u kojima su istospolni parovi iz BiH odlazili u susjedne države da sklope istospolno partnerstvo i onda su po povratku u BiH tražili od domaćih matičnih organa da im se prizna strana javna isprava o registriranom partnerstvu kako bi ostvarivali svoja prava u BiH. Svi ti predmeti su završili pred sudovima i čekaju odluke“, navodi Brković.
Osim razmatranja sudskog priznanja, neki istospolni parovi opredijelili su na zaključivanje ugovora o doživotnom uzdržavanju kod notara, a pitanje nasljeđa reguliraju putem testamenta. Ovi alternativni pravci, prema riječima Brkovića, nisu stabilno a ni dugoročno rješenje za zaštitu porodičnog života istospolnih parova u BiH.
„Potrebno zakonski i sveobuhvatno regulirati pravni položaj osoba u istospolnim zajednicama“, kazao je Brković.
Zakonskoj zaštiti istospolnih partnera ili partnerica, tradicionalno se suprotstavljaju desničarske političke struje. Postoje i stranke koje podržavaju i zagovaraju prava istospolnih partnera, poput Naše stranke, ali Brković dodaje da ih nije mnogo na političkoj sceni i da treba dosta vremena da se situacija na ovom polju promijeni.
„Političari/ke uglavnom istupaju da govore o LGBTI temama kada je vidljivost LGBTI zajednice povećana. Na primjer, uoči ili nakon održavanja BH. Povorke ponosa. Na taj način se prikupljaju politički poeni a sve na račun jedne od najmarginaliziranijih zajednica u BiH“, smatra Brković.
Zakonsko prepoznavanje istospolnih partnerstava u Bosni i Hercegovini, na njenom entitetskom i nivou Brčko Distrikta, za Anisu Pračić Šehić, članicu organizacionog odbora BH Povorke ponosa, bi svakako olakšalo život istospolnih partnera, samim činom konačne zakonske potvrde stvarnog stanja u društvu.
„Promjene u zakonodavstvu bi dale konačnu potvrdu vidljivosti i zahtjeva LGBTQ+ zajednice. Zahtjevi su vrlo jasni a to je pravo na dostojanstven život, zaštita privatnog i porodičnog života, zabrana diskriminacije nad LGBTIQ+ osobama i sprječavanje nasilja u svim njegovim oblicima“, kazala je Pračić Šehić.
Prava znače mentalno zdravlje
Donošenjem i implementacijom zakona o legalizaciji istospolne veze došlo bi i do značajnog poboljšanja mentalnog zdravlja članova LGBTQI zajednice, kao i smanjivanja stigme.
„Svakako da bi prepoznavanje istospolnih partnerstava dalo osjećaj slobode. Društvena svijest bi trebala i morala krenuti u smjeru smanjenja homofobije, transfobije i bifobije“, smatra Pračić Šehić, dodajući da bi se stopa nasilja smanjila, a nadležne institucije bi bile obavezne za zaštitu LGBTQ+ zajednice.
Admir Adilović, predsjednik Tuzlanskog otvorenog centra, je kazao da je uvijek pravo vrijeme za promjene i da kao društvo nikada nismo bili spremniji za promjenu.
„Uvijek se pitamo da li je pravo vrijeme ili nije, ne postoji pravo vrijeme. Postoji samo ovo koje trenutno živimo. Samim tim, sada je vrijeme za promjenu i revoluciju. Da li je naše društvo dovoljno senzibilizirano ili ne je zasebna tema. Moj stav je da se društvo mora prilagoditi jer se radi o osnovnim pravima i slobodama koje kao takve moraju biti dostupne svima nama“, navodi Adilović.
Queer zajednice u susjednoj Crnoj Gori
U susjednoj Crnoj Gori, Miloš Knežević, direktor Queer Montenegro, pojasnio je da LGBTIQ+ zajednica za sada ima samo mogućnost sklapanja životnog partnerstva ali ne i braka, koji prema crnogorskom ustavu je moguć jedino između muškarca i žene. Dobijanjem te mogućnosti, dodao je, da se vratila ogromna nada u mogućnost promjene društva.
„Još uvijek nijesu usvojeni svi potrebni podzakonski akti koji nam omogućavaju da ovaj Zakon sve LGBTIQ+ osobe žive u svom punom kapacitetu. Najviše stagniraju zakoni koji se odnose na porodicu i porodične „norme“. Sve to nam šalje vrlo jasnu poruku – institucije sistema ne žele da se bave dalje ovim obavezama koje su direktno u njihovoj nadležnosti pa tako godinama unazad mi prolazimo kroz direktnu institucionalnu diskriminaciju“, objašnjava Knežević.
Kada razgovaramo o crnogorskom društvu, smatra da trenutno žive određenu „zamaskiranu“ toleranciju, na način da se društvo generalno zaslugom najviše aktivista i aktivistkinja i civilnog sektora sada već i prividno pomirilo sa činjenicom da LGBTIQ+ osobe postoje i žive u Crnoj Gori. Međutim, prava se i dalje osporavaju.
„Pored institucionalne diskriminacije, napadi na LGBTIQ+ aktiviste/kinje i naše prostorije gdje radimo se dešavaju i dalje, a govor mržnje na internet prostoru je nikada veći“, naglašava Knežević.
Dodaje da prema istraživanjima najmanje sklopljenih životnih partnerstava ima među crnogorskim građanima/kama koji su iskoristili ovu zakonsku mogućnost i nastavili da žive u Crnoj Gori. A to je, prema Knežević, jasan pokazatelj koliko su prihvaćeni u društvu.
„Uprkos činjenici da postoje određena zakonska rješenja, nažalost LGBTIQ+ osobe u Crnoj Gori se i dalje tretiraju kao građani/ke drugog reda – što nas svakodnevno opominje da se borba za naša prava nikako ne smije zaustaviti“, navodi Knežević.
Jelena Đukić, crnogorska glumica, istakla je da nakon legalizacije istospolnih brakova, svakodnevni život građana i građanki Crne Gore nije dramatično izmijenjen. Iako je postignut značajan korak, napominje da LGBTIQ osobe i dalje suočavaju s izazovima jer žive u tradicionalnom društvu koje često odbacuje i negira osnovna ljudska prava.
„Usvajanje zakona o istospolnim zajednicama je trebalo da stavi tačku na diskriminaciju po osnovu seksualnog opredjeljenja. Međutim, osim što ljudi koje poznajem nakon toliko godina zajedničkog života mogu da prijave svoju zajednicu, kao i svi građani naše zemlje sjutra da imaju jednaka prava nasljeđivanja, zajedničke imovine, penzije i sl.(iako bih pričekala sa odgovorom na pitanje cjelokupne primjene ovog zakona), nisam sigurna koliko se bilo kome svakodnevni život promijenio“, navela je Đukić, ističući da zakon nije smanjio netrpeljivost i nasilje prema pripadnicima LGBT populacije u Crnoj Gori.
U Crnoj Gori, ali i generalno u cijelom svijetu, prema Đukić, sve više jača diskriminacija, pogotovo u javnom diskursu.
„Političari, generalno javne ličnosti i mediji, održavaju i vrlo često podržavaju vatru koja se nerijetko sruči baš na marginalizovane grupe. Tako da bih nažalost rekla da iako nam zakonski okvir možda napreduje, bojim se ovog osjećaja da mi kao ljudi nazadujemo i sve više mrzimo po raznim osnovama (izvan tradicionalnih normi)“, stav je Đukić.

author: Melani Isović


text:
Dizajnerice koje su oduševile i Beyonce | Balkan Diskurs
Anja Zulić
18. marta, 2024.
Grafičke dizajnerice Lejla Nuhić i Ajla Šarić ljubav prema grafikama ukomponovale su u dobro poznat brend“Werkstatt“. Njihov nakit dizajniran je za sve autentične žene, specifičan po svom minimalističkom industrijskom stilu, a oduševio je i popularnu divu Beyonce.
Nakon završene Akademije likovnih umjetnosti u Sarajevu, Lejla i Ajla radile su duži niz godina kao grafičke dizajnerice. Kako nam na početku razgovora govore, grafike su štampale u slobodno vrijeme, a istovremeno su maštale kako će se time jednog dana i baviti. Godinama su opremale atelje i čekale pravi trenutak koji je i došao 2015. godine. Odlučile su da pored grafika zajedno dizajniraju i prave nakit, te tako započinje njihova “Werkstatt“ priča.
Za naziv brenda odabrale su njemačku riječ “werkstatt”, što znači radionica, jer najbolje opisuje njihov zajednički radni prostor. Kako to obično biva, počeci nisu bili laki. Prvobitno su nakit izrađivale za sebe, zadovoljavajući vlastite estetske potrebe i impulse, a nakon nekog vremena njihov nakit počeo je da privlači i pažnju okoline.
„Tako nekako su pristigli i prvi zahtjevi i prve narudžbe. Obzirom da smo obje uživale u kreiranju i proizvodnji, nakon nekog vremena smo shvatile da je neophodno da se odlučimo u kojem pravcu da nastavimo, tim prije što smo tada obje radile i druge poslove i osjetile smo da je vrlo važno biti iskren prema sebi i drugim kolegama gdje želimo da se posvetimo“, govore.
Od hobija do profesije
Rastuća potražnja i reakcija okoline na njihov nakit pomogla im je da lakše donesu konačnu odluku i iz faze hobija pređu u ”profesionalnu”. Započeti jednu takvu priču ručne izrade nakita u Bosni u Hercegovini, nije bilo lako. Dinamika kreiranja, proizvodnje i razvoja brenda zahtijevala je dosta vremena u kojem su i same Lejla i Ajla saznavale i učile. Kako nam govore, na početku nisu bile svjesne koliko je važna ozbiljna promocija za sam razvoj brenda i pozicioniranje na tržištu. Pokazalo se da je nakon kvalitete proizvoda, promocija drugi najvažniji čimbenik.
„Srećom, nismo se libile istraživati, osluškivati i tražiti podršku i savjete drugih, sa više iskustva u poduzetničkom oblikovanju i brendiranju. U tom otvaranju smo imale uglavnom pozitivno iskustvo s reakcijama okoline, tada uglavnom ljudi u Sarajevu, nekada i same  zatečene brzinom saznavanja drugih o nama i prihvatanja onoga što radimo“, prisjećaju se kako je sve izgledalo prije pet godina.
Za sam razvoj “Werkstatta” neizostavna je bila podrška, koju su dizajnerice dobijale od ljudi koji su svojim djelovanjem ili načinom života bili povezani sa modom ili umjetnošću, a koji su afirmativno podržali njihov rad tada, a i danas.
„U samom pozicioniranju “Werkstatt-a”  kao brenda, velika i korisna prilika su bile i društvene mreže, koje su jako brzo doprinijele da budemo vidljive i prepoznatljive i izvan Sarajeva, pa i same regije. Uporedo sa tim, nastojale smo širiti mrežu partnera koji su nudili prodaju naših proizvoda, trudeći se da taj partnerski odnos zasnivamo na nama važnim estetskim i poslovnim kriterijima“, govore nam.
Suradnja svjetskih razmjera
Četiri godine poslije, nakit koje ove dvije djevojke kreiraju, “zapeo je za oko” i jednoj od najpoznatijih glazbenica današnjice – Beyonce. Do suradnje s poznatom Queen B dolazi u julu 2019. godine posredstvom dizajnera Borisa Kargotića i njegovog Brenda Demode Couture.
„Boris nas je pozvao da radimo nakit koji bi išao uz jednu od njegovih kreacija za Beyonce na temu Lion Kinga. Bilo je vrlo neizvjesno hoće li neka od tih kreacija biti u užem krugu odabira. Bez obzira na to, potpuno smo se posvetile izradi nakita. Projekt je trajao 10 dana tokom kojih smo intenzivno radile. Ta saradnja je preko noći radikalno povećala zanimanje za naš rad, primarno medija“, pričaju naše sugovornice kako se njihov nakit našao u video spotu “Spirit” popularne Beyonce, nastalom kao soundtrack za film „Kralj lavova“.
Mlade dizajnerice tih dana dobijale su na desetine zahtjeva za izjave i intervjue, te od jednog lokalno umjetničko-modnog brenda postale vijest. To je pozitivno uticalo i na dodatnu prepoznatljivost brenda, kao i porast potražnje i zanimanja za ono što dolazi iz njihove radionice.
„Saradnja s Beyonce nam je pomogla da i mi same bolje sagledamo naše mogućnosti, strahove i nametnuta ili samonametnuta ograničenja i da prihvatimo da je sasvim OK raditi i nadati se velikim i važnim uspjesima i rezultatima. Ovo nam je posebno važno jer nam se ponekad čini da u našim sredinama nedostatak ambicije poželjniji oblik djelovanja“, smatraju Lejla i Ajla.
Prilikom izrade imaju određenu ženu na umu
“Werkstatt” nakit izrađuje se od mesinga i cinka, a za ogrlice, naušnice i narukvice koriste srebrne dodatke. Za jedan komad nakita uvijek treba različita količina vremena jer svaki dio zahtijeva više faza izrade. Kao i u svakoj umjetnosti, i za izradu nakita potrebna je inspiracija, a Lejla i Ajla ju potražuju u njihovim grafikama, igranju s teksturom, bojom, linijom, flekom kao i iz svakodnevnog života i svih vrsta i oblika umjetnosti. No, na kraju najveća inspiracija im je zajednički rad.
„Ono što naš nakit čini drugačijim jesu i mini grafike koje možete uočiti na svakom komadu, a na kojima dominiraju kontrastni efekti izrađeni u bakropisu, akvatinti, rezervažu, što spada u duboku štampu pri izradi same grafike“, ističu ove kreativne dizajnerice.
Prilikom osmišljavanja i izrade novog komada nakita, uvijek imaju određenu ženu na umu, iz njihovog okruženja ili javnog života. Upravo zahvaljujući toj viziji, u ponudi imaju širok spektar nakita gdje za sebe mogu nešto pronaći i ljubitelji efektnijeg i decentnijeg nakita.
„Tako smo stekli naklonost žena različite dobi i različitih stilova, pa naš nakit često nose i mame i kćerke. Werkstatt je namijenjen svakome ko se ne boji eksperimentisati, izraziti i naglasiti svoj stil, bez obzira na godine ili način života“, govore nam.
Godinu iza nas obilježila je pandemija koronavirusa i u značajnoj mjeri izmijenila nama poznatu svakodnevicu. Zbog aktualne situacije, Lejla i Ajla nam govore da ne mogu puno planirati kada je riječ o budućnosti posla, ali da su trenutno fokusirane na unapređenje dizajna i kvalitete njihove ponude. Kako navode, eksperimentišu sa novim materijalima i tehnikama, te se trude održati nivo kreativnosti.
“Werkstatt” nakit možete pronaći u Sarajevu, Banjoj Luci, te Hrvatskoj, Srbiji i Crnoj Gori. Tu je naravno i njihov web shop.

author: Anja Zulić


text:
DIS Teatar: Mjesto gdje se snovi rađaju i mladi stvaraju čaroliju | Balkan Diskurs
Dunja Rujević
25. marta, 2024.
Koristeći scenu kao instrument da bi mladi izrazili misli i osjećaje osnovan je DIS teatar u Banja Luci prije 32 godine. Danas imaju više od 40 aktivnih članova i skoro uvijek su im u potpunosti premijere i prve reprize sve rasprodate.
Najčešće teme predstava su ljubav, bunt i sistem iz perspektive mlade osobe. Kako su im ciljna grupa uglavnom mladi, trude se da njihove predstave budu i komičnog karaktera. Rijetko se bave originalnim djelima, ali u njima pronalaze inspiraciju.
Anja Banjac je mlada glumica amaterskog pozorišta za mlade – DIS teatra. Svaka predstava koju je igrala ili ispratila u DIS teatru za nju je posebna na svoj način i nosi neku svoju čar i poruku, ali najčešće i najviše anegdota. Budući da rade predstave najviše za djecu, uključuju ih u priču i upoznaju s glavnim junakom i pružaju im priliku da pomognu pronaći rješenje neke situacije ili problema kroz zagonetku i misleće dileme. Tom prilikom, dobiju neke odgovore i rješenja koja nisu mogli ni da zamisle i nakon predstava, kako naglašava Anja, svi „biseri“ postanu interne šale kojih se uvijek rado sjećaju.
Pojasnila nam je kako ide proces od ideje do premijere, te šta se dešava ako ideja i ne postoji. „Započinje kolektivnim sastankom ukoliko ideja još uvijek ne postoji, a audicijom ako je ideja već razvijena. Nakon toga slijede čitaće probe i podjela uloga, razgovori o tekstu, rješavanje nedoumica i maštanje, a zatim rad na sceni“, kazala je Anja, naglasivši da je posljednja faza tehničke probe, zatim generalne probe i kao produkt cjelokupnog rada je premijerno izvođenje.
S obzirom da su u DIS teatru pretežno srednjoškolci, Anja je dodala da predstave rade shodno njihovoj želji i zainteresiranosti za neku temu. „Tekstovi se najčešće pišu ili dramatiziraju u skladu s izabranom temom ili idejom“, navela je Anja.
DIS teatar ima ostvarenu saradnju sa skoro svim omladinskim pozorištima na nivou Bosne i Hercegovine, ali i šire. Radili su koprodukcijske predstave sa pozorišnim kućama iz Slovenije i Srbije, a uspješnu saradnju uspostavili su i s omladinskim pozorištem iz Zagreba. Sarađuju i sa Gradskim kazalištem mladih u Vitezu, uslijed čega su na Omladinskoj akademiji „Stanje mira“, koju je organizirala Evropska unija u Bosni i Hercegovini i Centar za postkonfliktna istraživanja odigrali predstavu pod nazivom „Komedija o odrastanju“.  Organizuju Omladinski festival amaterskih pozorišta uz pomoć Ministarstva kulture Republike Srpske.
U odnosu na druge oblike umjetničkog izražavanja, Anja smatra da je prednost pozorišta što je „živa stvar“ i kao takva nudi prednost poput: slobode, iznošenja mišljenja, ideja, ali i izražavanja osjećaja. „Omogućava direktan kontakt s publikom i pruža kolektivni osjećaj“, istakla je ova mlada glumica DIS teatra.
Pozorišnu dinamiku unutar članova ansambla, opisuje kao jedan veliki talas emocija i energije koji cijelu predstavu nose na leđima, a međusobno razumijevanje, prihvatanje i podrška im omogućuju uspješnu saradnju.
Poručuje i poziva sve one, koji gaje ljubav prema glumi, pozorištu ili bilo kojoj formi pozorišne umjetnosti da se pridruže DIS teatru, odnosno timu jer je pozorište čarobno mjesto gdje se snovi rađaju, mašta oživljava, a radi s predanošću i svakodnevno otkriva nešto novo.
„Počnite da živite, osluškujete i spoznajete sebe i svijet oko sebe, jer kad jednom postanete dio pozorišne čarolije ona zauvijek postaje dio vas“, zaključila je Anja.

author: Dunja Rujević


text:
Sevdah: Čudesno kombinovanje riječi i nota | Balkan Diskurs
Bojana Radić
29. marta, 2024.
Izvorno vezana za Bosnu i Hercegovinu (BiH), sevdalinka je prešla bh. granice i duboko se ukorijenila u muzičke tokove zemalja zapadnog Balkana.
Sevdalinka (u brojnim slučajevima – sevdah) predstavlja narodni muzički izraz u Bosni i Hercegovini. Riječ sevdalinka potiče od arapske riječi sawda što znači crna žuč – jedna od četiri tjelesne tečnosti za koju se vjeruje da određuje melanholično stanje. U bosanskoj verziji sevdah dobija značanje čežnje, ljubavnog žara i ljubavnih jada. Ne može se odrediti tačan period nastanka sevdalinke, ali se pretpostavlja da je nastala osmanskim osvajanjem srednjovjekovne Bosne kada niču prva gradska naselja. Osmanlije naseljavanjem donose određene orijentalne melodijske grupe, zastupljene posebno u Maloj Aziji. Ove grupe su dio melodijskog sistema koji se naziva Makam i ima svoja svojstva koja su narodi Balkana svojim pjevanjem prilagođavali svojoj emociji. Sevdalinka je prvenstveno gradska narodna pjesma Bošnjaka, ali je popularna i širom jugoistočne Evrope.
U muzičkom pogledu sevdalinku odlikuje lagani, spori tempo i bogata harmonija koji ostavljaju melanholičan osjećaj kod slušaoca. Svojom su strukturom veoma kompleksne pjesme, prožete emocijama, a tradicionalno se izvode sa mnogo strasti i duševnosti. Kao i svaka umjetnička forma, tradicionalna muzika ovih prostora ima svoje zakonitosti, historiju ali i budućnost. Mnogi izvođači se odlučuju za savremenije izvedbe starijih verzija dodavanjem ličnog pečata.
„Sevdah kojim se bavim je jedan predivan žanr koji kombinuje poeziju i muziku na čudesan način. Ja na njega gledam kao polje novih mogućnosti“, otkrio nam je Damir Imamović, bosanskohercegovački muzičar, izvođač tradicionalne muzike i kantautor sevdalinki.
On je nastupao u više sastava, a od 2012. je u bendu „Damir Imamović Sevdah takht“.  Istovremeno piše i svoje pjesme, a kaže kako ga neobjašnjiva ljepota teksta ili melodije nagna na snimanje, bez obzira na razloge za i protiv. Pjesma „Pjevat ćemo što nam srce zna“ koju izvodi Amira Medunjanin upravo je njegovo djelo. Album „Singer of Tales“ dobio je priznanje „The best of Europe“ nakon što je mjesecima bio na prvom mjestu „Transglobal“ top-liste. Od 100 najboljih „world music“ albuma zauzeo je šesto mjesto. Ovaj album je i njemačko udruženje muzičkih kritičara proglasilo najboljim u kategoriji tradicionalne muzike.
Kada smo kod najboljih u svijetu sevdalinki, nemoguće je da ne spomenemo Biljanu Krstić iz Srbije. Nakon karijere u pop muzici, 2001. godine osniva bend „Bistrik“ sa kojim i danas promoviše etno-muzikološko naslijeđe. Do sada su objavili četiri albuma: „Bistrik“, „Zapisi“, „Tarpoš“ i „Izvorište“. Album „Tarpoš“ ušao je na listu „Top of the world“ najreferentnijeg časopisa world muzike u Engleskoj, „Songlines“, a ponio je i titulu diska mjeseca „TRADMagazina“ u Francuskoj.
Pored mnogih drugih brojnih nagrada, Biljana Krstić i ,,Bistrik“ dobili su 2009. godine nagradu ,,Vitez srpske muzike“, a 2015. godine Krstićeva i Miki Stanojević su dobili Grand Prix filmskog festivala u Sopotu za muziku iz filma „Branio sam Mladu Bosnu“.
„Te pesme dalekih predaka me u isto vreme raduju i leče. Kada se samo setim koliko sam  vremena provodila uz stare notne i audio zapise, arhivske i terenske snimke, preslušavala ih po ko zna koliko puta, analizirala i učila da pevam. Izvor tradicionalnih tekstova je uvek bistar i snažan. Te prelepe pesme udaraju direktno u srce i zapljuskuju obale svih naših čula, a osećaj zaustavljenog vremena upotpunjen je osećajem zadovoljstva i radosti“, kaže Biljana.
Vera Josifovska-Miloševska iz Makedonije navodi kako je tradicionalna muzika za nju „živa stvar“ i kako se treba osloboditi definisanih modela. Ona je vokal jednog od najistaknutijih i najreprezentativnijih bendova tradicionalne muzike, pod nazivom „Ljubojna“. Ovaj bend je formiran 2001. godine, a 2005. godine snimaju debitantski album „Parite se Otepuvačka“ (Novac je ubistvo). Vera Miloševska je 2012. godine izabrana među 12 najboljih vokala s Balkana koji su učestvovali u projektu Vijeća za regionalnu saradnju „Les femmes des Balkans“.
„Ono što mene vezuje sa tradicionalnom muzikom jeste ljubav i autohtoni muzički modeli koje kroz moje pevanje dobiju savremenu progresiju i izražaj“, dodala je.
Među novijim izvođačima tradicionalne muzike ističe se zagrebačka etno grupa „Kazan“ koja je oformljena 2012. godine. Njihov debitantski album „Ružo“ objavljen je 2018. godine. Pjevačica Dunja Bahtijarević kaže kako joj je važno da tradicionalna muzika bude u savremenim okvirima.
„Iako ima raznih pristupa, mislim da se tradicionalna muzika čuva stavljanjem u savremeni kontekst prilagodbom i reinterpretacijom. U početku nisam ni sama znala otkud želja za tradicionalnom muzikom i bavljenje njom. U prvi mah su mi te pjesme jednostavno bile lijepe, a onda mi se svidjela mogućnost da pronađem nešto mnogo staro u sebi i nešto mnogo univerzalno, ili čak moderno u tim pjesmama. Sve su pjesme preživjele jer se ljudi stoljećima prepoznaju u onome o čemu govore“, rekla je Dunja.
Kako kaže, dopada joj se dimenzija vremena i put koji su pjesme prešle od nastanka pa do dolaska do nas.
____________
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Bojana Radić


text:
Fotografsko putovanje Chrisa Leslieja kao simbol nade i otpora | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
1. aprila, 2024.
Fotograf i reditelj Chris Leslie, dobitnik nagrade BAFTA Škotska, započinje svoju fotografsku karijeru kao volonter u bivšoj Jugoslaviji 1996. godine, nakon čega  nastavlja da radi kao fotograf, reditelj i menadžer komunikacija za međunarodnu nevladinu organizaciju koja dokumentuje priče širom Afrike i istočne Evrope.
Diplomirao je 1996. godine s tezom pod naslovom ,,Snage iza nacionalizma i etničkog čišćenja u bivšoj Jugoslaviji“. Deset hiljada riječi kojim je pokušao dati nejasan uvid u sukob pokrenule su njegovu opsesiju Balkanom. Kraj ratova poklopio se s njegovom maturom i, bez jasnog puta u karijeri, počeo je istraživati mogućnosti volontiranja u regiji.
Prilikom sastavljanja svoje biografije navodi fotografiju kao svoj interes i vještinu. Do tog trenutka nikada nije posjedovao fotoaparat, niti fotografisao. Nekoliko sedmica kasnije, pozvan je da se pridruži jednoj nevladinoj organizaciji u Pakracu, a njegov zadatak je bio podučavati djecu tehnikama crno-bijele fotografije. Ovo je početak duge veze i putovanja s ljudima u regiji i odigrat će značajnu ulogu za ono što je postalo njegov životni poziv.
Chrisovo balkansko putovanje
,,Moja ljubav prema fotografiji je započela na Balkanu. To putovanje je odredilo i put moje karijere.  Postoji nešto u samom dokumentovanju uništenog grada koji se sporo ali iznova budi“, započinje Chris svoju priču.
Mnogi fotografi su se proslavili  zahvaljujući slikama razorene Jugoslavije. Mnogi od njih tu su proveli veliki dio rata dokumentujući jedno od najmračnijih razdoblja ljudske historije. Krajem devedesetih međunarodna zajednica je pažnju usmjerila na druge globalne nemire. I dok su se nakon toga novinari, reporteri i fotografi uveliko počeli baviti drugim sukobima da bi zadovoljili svoju dnevnu dozu dramatičnog izvještavanja, Chris nije ni slutio da će jedna laž u njegovoj biografiji promijeniti sve.
,,U Zagreb sam stigao sa veoma malo predznanja o fotografisanju i mračnoj komori, ali naoružan doniranim Canonom – starinskim fotoaparatom od 35 mm – i srpsko-hrvatskim rječnikom. Glavni grad Hrvatske, Zagreb, bio je u punom zamahu: prepuni barovi i restorani, živa muzika i kulturne institucije. Na vidiku nije bilo granatiranih zidova. Otprilike sat vremena vožnje vozom iz Zagreba, iluzija da je sve normalno je nestala. Kuće, krajolici, sve je postajalo strašnije što se voz približavao Pakracu“, objašnjava Chris.
Fotografije koje je Chris uslikao na samom početku usvajanja fotografskih vještina su sirove i nefiltrirane, baš onakve kakav je i sam rat. U njima vidimo posljedice života koji se odvijao uprkos zlu. Ljudi pokušavaju da vode normalan svakodnevni život, ali šteta na njihovim kućama pokazuje vizuelni trag onoga što njihove duše skrivaju. Bogomolje su pretvorene u ruševine. Ulice i domovi prošarani mecima i granatama.
Na pitanje zašto je izabrao da se bavi mirovnom fotografijom, Chris priča da je rat svima zanimljiviji, ali da mir sa sobom nosi nove borbe o kojima se rijetko govori. ,,Kada je rat završio, većina medija je otišla, a ni Bosna ni Hrvatska više nisu bile udarna vijest na naslovnicama, iako je to bilo vrijeme ogromnih promjena. Zaista me je zanimalo kako su ljudi uspjeli rat ostaviti iza sebe i krenuti dalje. To su bile važne priče koje je trebalo podijeliti. Rat je možda završio, ali mnogi ljudi su se našli na nekim novim borbenim linijama.“
Sarajevska djeca iza i ispred foto objektiva
Kraj rata omogućio je da se mirniji život postepeno vraća na ulice Sarajeva. Grad uživa u dugo očekivanom miru. Rat je bio gotov i život se poput stranca vratio u grad, a Sarajlije i ne slute da ih čekaju neke nove bitke.
Iako je četiri mjeseca proveo u Pakracu, na Sarajevo Chrisa ništa nije moglo pripremiti. ,,Razoreni grad bio je zastrašujući – naizgled u potpunosti, i nadrealan: bombardirane i uništene zgrade; posvuda krateri granata i udubljenja od eksplozija; bolnice, kancelarije i fabrike u ruševinama“, opisuje Chris u svom eseju Grad u ruševinama/ Sarajevska djeca iza i Ispred foto objektiva. Chris se prisjeća da se 1997. godine vraća u Sarajevo da započne projekat koji će poslužiti kao portal u jedan svijet koji više ne postoji.
,,Sarajevska djeca iza i ispred foto objektiva“ je foto-projekat odrađen u podrumu sarajevskog doma za djecu bez roditelja, Doma Bjelave, i okolnih naselja. Koristeći doniranu opremu i sredstva ljudi iz cijele Škotske, radio je s djecom od 6 do 16 godina podučavajući ih osnovnim fotografskim tehnikama, razvijanju filma i izrađivanju fotografija.
Chris objašnjava kako je bio iznenađen velikim interesom za projekat te su časovi uvijek bili puni djece željne da nauče nešto novo kako bi fotografisali njima draga mjesta. Iako [njegovo] ,,znanje jezika nije bilo dovoljno da ih podučavam tehnikama fotografije“, najvažnija stvar je bila da su časovi jednostavno struktuirani i da su se djeca zabavljala. ,,Namjera je bila pružiti kreativan izlaz za ovu djecu koja su veliki dio života provela pod opsadom“, dodaje.
,,Rat je upravo stao i mislim da im je fotografija dala nešto u periodu kada nisu imali apsolutno ništa – vrijeme, prostor i način na koji posmatraju svoj grad“, objašnjava on.
Iako mnogo anegdota, uspomena i priča o velikim prijateljstvima stane u tri godine tokom kojih je Chirs radio na ovom projektu, ipak jedna priča se posebno ističe. ,,Mnogo je tu uspomena. Možda najživopisnija i najbliža je trenutak  kada je mladi Oggi Tomić ušao u podrum kao moj prvi učenik. Zgrabio je metlu koju sam držao da očistim prostor u mračnoj komori i objasnio mi da je ne koristim kako treba. Zatim mi je rekao da bi mogao dovesti još djece“, prisjeća se on.
Dječiji pogled kroz foto objektiv
Prije više od dvije decenije, Oggi Tomić, Dina Džihanić, Edina Hrnjić, Rina Trifković, Dženita Hodžić, Nusret, Muhamed Bošnjo, Jasmina Sabrihafizović, Amra Džihanić Barac, Senad, Mirnes Gagula, Sabina Demirović, i Armin Demirović su na svojoj koži osjetili najrazorniji sukob u Evropi od Drugog svjetskog rata. Nekada djeca, a sada odrasli ljudi, predah od onog što je mnogima od njih bilo nepojmljivo su pronašli u Chrisu i fotografiji.
Kao dio cjelokupnog projekta, koji uključuje knjigu Balkansko putovanje, Chris je u Sarajevu 11. novembra otvorio izložbu ,,Dječiji pogled kroz foto objektiv“ posvećenu Edini Hrnjić i drugoj djeci Doma Bjelave. Izložba svjedoči dugoročnim posljedicama koje dječiji domovi i rat imaju na siročad. ,,Drago mi je što će ta djeca, a sada odrasli ljudi, imati priliku vidjeti svoje radove. Drago mi je što će cijelo Sarajevo imati tu priliku. To je važna priča o jednom vremenu u historiji Sarajeva.“
Chris se nada da će i izložba i knjiga Sarajlijama pokazati koliko je ovaj grad poseban i koliko se on promijenio  i obnovio od kraja rata. Put do potpunog oporavka je dug – putovanje nije završeno ali priče ove djece se ne smiju zaboraviti jer njihova priča nije samo njihova. Ona pripada svakom djetetu, i iako se prošlost ne može ispraviti, budućnost je u našim rukama.
———————————
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.