text:
Mladi u procesu suočavanja s prošlošću | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
30. augusta, 2023.
Učesnici Omladinske akademije “Stanje mira”, u organizaciji Evropske unije u Bosni i Hercegovini i Centra za postkonfliktna istraživanja, a koji dolaze iz Hrvatske, Srbije, Crne Gore i Bosne i Hercegovine odali su kroz niz komemoracija počast civilnim žrtvama rata u Tuzli, Brčkom, Sarajevu i Vitezu.
Oslanjajući se na pravno naslijeđe nacionalnih i međunarodnih sudova za ratne zločine u bivšoj Jugoslaviji, mladi su upoznati sa činjenicama o počinjenim zločinima, te se time aktivnije uključili u proces suočavanja s prošlošću.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, kazala je da se posebna komponenta Omladinske akademije odnosi na komemoriranje civilnih žrtava rata, jer se proces suočavanja s prošlošću ne može održavati u kontinuitetu ukoliko mladi ljudi nisu uključeni.
„U Bosni i Hercegovini ne postoji državni zakon koji reguliše način komemoriranja civilnih žrtava rata, te dozvole za izgradnju spomenika i memorijalnih obilježja daju lokalne vlasti. Ovo nas često dovodi u situaciju da izgrađeni spomenici nose poruke mržnje i podjela, te nemaju obrazovnu komponentu niti se oslanjaju na utvrđene pravne činjenice o datim zločinimaˮ, navela je Šarić.
Prema riječima Šarić, kroz program Omladinske akademije „Stanje mira“ shvatili smo da mladi ljudi iz regiona nisu upoznati sa onim što se desilo na tuzlanskoj Kapiji koju su posjetili, ali i da mladi iz BiH ne znaju za ubistvo osmero djece u Vitezu, na čijem su spomeniku „Osmica“ položili cvijeće za vrijeme trajanja akademije.
Učesnici Akademije su pokušali položiti cvijeće i odati počast na sarajevskom Spomen obilježju srpskim žrtvama stradanja u jami Kazani, no zbog neuređenosti i nedostupnosti terena to nisu uspjeli. ,,Sve nam ovo pokazuje da je potrebno više raditi u oblasti sjećanja i memorijalizacije, kako bi mladi imali pristup i mogućnost da uče o historiji našeg društva.ˮ
Pored komemoracija u Tuzli, Sarajevu i Vitezu, učesnici su odali počast i na Spomen obilježju civilnim žrtvama rata u Brčkom zajedno sa predstavnicima gradskih vlasti.
Tea Ružić, savjetnica gradonačelnika Brčko Distrikta za mlade i nevladin sektor je kazala da zajednički spomenik svim žrtvama rata za mlade znači da je svaka suza jednaka i dio naše povijesti. „Mislim da smo jednim ovakvim spomenikom poslali dobru poruku iz Brčkog, jer slobodno mogu reći da je Brčko primjer posljeratnog pomirenja i suživota“.
Počast je odata i ubijenima na tuzlanskoj Kapiji zajedno sa Natašom Perić, predsjedavajućom Gradskog vijeća Tuzla, a nakon čega im je prikazan dokumentarni film ‘Kapija 95’ u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja.
Nikola Pavlović, učesnik Omladinske akademije iz Beograda, istaknuo je da je prvi put u Tuzli i da prvi put čuje za granatu koja je pala na Kapiju, te mu je drago da može u ime svih Srba da izrazi saučešće porodicama ubijenih.
U Vitezu su mladi odali počast 116 ubijenih Bošnjaka u selu Ahmići i osmero ubijene hrvatske djece u spomen parku ,,Osmicaˮ. Tom prilikom su u Ahmićima razgovarali sa Hazrudinom Bilićem koji je preživjeo masakr i podijelio sa mladima svoju ličnu priču, te činjenice napada na Ahmiće. Prilikom posjete spomen parku ,,Osmicaˮ ubijenoj hrvatskoj djeci, mladi su razgovarali sa Ivanom Garićem kojem je u ovom zločinu ubijena sestra i koji je mladima prezentovao rad na izgradnji sjećanja u vezi ovog zločina i naporima porodica da sačuvaju sjećanje na svoje najmilije.
Ahmo Mehmedović, učesnik Omladinske akademije iz Srebrenice smatra da je memorijalizacija jako bitna kako bismo kreirali trajne spomenike i sjećanja na nevino ubijene žrtve. „Oni nose posebnu dimenziju u suočavanju s prošlošću i bitno je da ih mladi ljudi posjećuju i saznaju činjenice o ratnim dejstvima. Memorijali trebaju da mlade motivišu da kroz različite aktivnosti učine sve da zaštite žrtve rata. Kroz znanje, emociju i inspiraciju nakon obilaska ovih memorijala, vjerujem da će mladi dati svoj doprinos tome“.
O važnost da mladi drugih nacija i etničkih pripadnosti posjete mjesta stradanja svih grupa, govorila je i učesnica Lora Jurić iz Đakova. „I ja sama nisam shvatala dubinu ovih priča. Naše vojne akcije sam znala kao hrvatski pokret oslobađanja Hrvata, ali sada vidim širu sliku da su to bili nedužni ljudi koji nisu znali ni zašto umiru ni zašto se bore i svi su oni bili žrtve jednog toksičnog razmišljanja gdje su mislili da će ratom postići mir“.


text:
Teta Ramiza: Od maskirne uniforme do teatra | Balkan Diskurs
Džana Borović
4. septembra, 2023.
Balansirajući umjetničku ljepotu i borbu, Ramiza Sarić se tokom ratnog perioda u Bosni i Hercegovini suprotstavila neprijateljskoj okupaciji na dva fronta: kulturnom i militarističkom. Danas 77-godišnjakinja, koja je gotovo proputovala svijet, tvrdi da smo „najbolja država s najboljim ljudima koji su najkulturniji i najciviliziraniji“.
Ramiza je godinama šila vojne uniforme za vojsku tadašnje Jugoslavije, Njemačke i Libije, a onda se zbog „gladi“ priključila Armiji Bosne i Hercegovine, a zbog istančanog krojačkog umijeća postala i kostimograf Kamernog teatra u Sarajevu, što joj je, kako navodi, bio mentalni bijeg od haosa.
Rođena je 1. augusta 1946. godine u Gacku, gdje je provela djetinjstvo veoma skromno, čuvajući životinje na porodičnom imanju. Kao tinejdžerica, Ramiza se preselila u Mostar zbog srednje škole u kojoj je stekla zanimanje krojačice. Nakon što je savladala ove vještine, preselila se u glavni grad Sarajevo u potrazi za boljim mogućnostima zaposlenja u aprilu 1970. godine. U tom nastojanju uspjela je uspješno osigurati zaposlenje u vojnom poduzeću u decembru 1970. gdje je radila kao vješta krojačica, šivajući uniforme za nacionalnu jugoslavensku vojsku i također za strane nacije poput Njemačke i Libije.
Bila je na ovoj poziciji sve do vremena koje je prethodilo ratu kada su mnoge osnovne namirnice postale rijetke, a potreba za hranom navela ju je da se pridruži vojsci 1992. godine i radi na polju logistike.
„U vojsku sam otišla zbog gladi. Kući nismo imali šta jesti. Živjela sam na vojnim obrocima“, kazala je Ramiza, koja je kao logističar nadzirala kretanje zaliha, oružja, medicinske pomoći, hrane i tako dalje.
Nekoliko mjeseci nakon odlaska u vojsku, Ramiza je slučajno upala u sferu kostimografije. Glumca Kamernog teatra upoznala je u stanu kod komšinice kad je bila na kavi. Tokom tog susreta istaknuo je kako teatar treba novog kostimografa. Srećom po Ramizu, posjedovala je istančane krojačke vještine koje su odgovarale zahtjevima Kamernog teatra, a kada ih je otkrila i glumcu, odmah ju je pozvao u Kamerni. Upoznala je tadašnjeg direktora Gradimira Gojera, koji je njezin dolazak dočekao s neobjašnjivom sigurnošću da će ona izvrsno odgovarati toj ulozi. S neupitnim povjerenjem uvjerio je Ramizu da neće imati poteškoća u snalaženju u svijetu teatra bez obzira što s tim nema nikakvog iskustva.
Ramiza je prihvatila posao pod uslovom da to dopusti njen vojni komandir. Sljedećeg dana Gradimir je osobno otišao njemu kako bi ga obavijestio o njenom skorom zapošljavanju u teatru i od njega tražio dopuštenje da Ramizi dopusti odsutnost od vojnih obveza kako bi pomogla u postavljanju predstava. Vojni komandir je to odobrio i za nekoliko dana započela je Ramizina priča o dolasku s ratišta u središte pozornosti.
Kad god su bile potrebne Ramizine vještine, Gojer bi poslao auto da je preveze od njene trenutne vojne postaje do teatra, bez obzira na udaljenost između lokacija. Ovaj dogovor se nastavio čak i kada je počeo sukob što je samo povećalo rizike transporta. Bez obzira na sve, Ramiza se prisjeća da nikada nisu imali problema i da joj je Gradimirova prijevozna služba osigurala siguran povratak na vojnu dužnost.
Vrijeme u vojsci Ramiza je opisala kao mračno poglavlje u svom životu jer je neprestano morala svjedočiti mučnim scenama ranjenih vojnika među kojima je bio i njen sin Asim, koji je zadobio teške povrede u žestokim borbama u gradu Vitezu. Ove majčinske brige Ramiza nije držala samo za vlastitog sina, već ih je proširila i na svu gladnu djecu/tinejdžere koje je srela tokom rata. Za njih bi prekršila pravila kako bi osigurala da njihova izgladnjela tijela dobiju neki oblik hrane koja im ispunjava prazne želuce. Ramiza bi pametno osmislila strategiju za tu djecu/tinejdžere da dođu na obrok, sat vremena nakon što je vojska trebala ručati.
Uvijek bi se okupljalo njih 20-30, pozdravljajući Ramizu toplim zagrljajima i poljupcima u znak zahvalnosti za njena nesebična djela. Ramiza bi ih podsjetila da, ako neko dovodi u pitanje njihovo prisustvo, samouvjereno kažu da su povezani s Armijom BiH. Jedini koji je znao djelić prave istine bio je Ramizin komandir kojem se povjerila da su to “njena djeca iz Gacka” koja nemaju što jesti.
Osim ovih teškoća, Ramiza je istaknula neizvjesnost koju je ratna priča nosila za sve.
„Niko nije mogao predvidjeti hoće li ujutro biti živi. Čim uđeš u kuću, pogodi granata. Palo je mnogo granata. Ponekad se zapravo nismo skrivali ili tako nešto“, kazala je Ramiza.
Ovakva krhka egzistencija Ramizi je postala jasna kada je njen stan u Sarajevu pogođen tokom  razornog granatiranja koje je jednu od soba ostavilo potpuno uništenom i nepogodnom za život.
Ipak, uprkos borbama koje je rat sa sobom donio, Ramiza je ustrajala kroz angažman u teatru koje joj je nudilo mentalni bijeg od haosa. Čak je otišla toliko daleko da je rekla kako joj se na kraju život promijenio nabolje tokom rata zbog vrata koja joj je Kamerni otvorio.
Iza svjetla pozornice, Ramizin maštoviti um je mogao procvjetati u dizajniranju i mijenjanju kostima za predstave. S vremena na vrijeme, njene bi se odgovornosti proširile čak i na praćenje transformacija frizure i šminke. Ramizin rad omogućio joj je da uspostavi bliske odnose s poznatim glumcima/glumicama do te mjere da je postala „vratar“ za novinare koji su tražili intervjue slavnih osoba s njima, pokušavajući dobiti pristup svim insajderskim tajnama. Neki od poznatih glumaca/glumica s kojima je Ramiza redovito komunicirala uključuju Dragana Bjelogrlića, Ljubišu Markovića, Jasnu Diklić, Zorana Bećića, Riada Ljutovića, Izudina Bajrovića i Borisa Dvornika, a svi su je izuzetno poštovali.
Među ovim akreditiranim poznatim osobama, Ramizina profesionalna saradnja s Enisom Bešlagićem i Mirvadom Kurićem i dan danas ostaje njen favorit. No, Ramiza kaže da joj je sin Asim uvijek bio važniji od svih glumaca. Naziva ga “svojim herojem” zbog njegovih herojskih i hrabrih akcija koje je izveo tokom rata a za koje je odlikovan vojnom medaljom Zlatni ljiljan.
Nakon što je rat završio, Ramiza je polako počela sastavljati svoj život. Njen prvi potez bio je da svoju ušteđenu zaradu od teatra iskoristi za potpunu rekonstrukciju svog uništenog sarajevskog stana, a da pritom ne uzima nikakve finansijske kredite. Ramiza je naglasila da je bila jedna od sretnica koje su imale dobro plaćen posao u poslijeratnoj BiH, posebno s tadašnjom silnom inflacijom koja joj je još uvijek u živom sjećanju. Ona se prisjeća upotrebe “bonova” koji su bili komadi papira koji su bili posebno žigosani i korišteni kao oblik valute tokom i nakon rata.
Međutim, niska vrijednost bonova u kombinaciji s visokom inflacijom natjerala je kupce da pribjegnu nošenju hrpa bonova kako bi kupili artikle sa svojih popisa za kupnju. Ova situacija rezultirala je porastom vrijednosti cigareta kao ključnog artikla razmjene.
Ramiza se 22. decembra 1997. u potpunosti povukla iz vojnih obaveza i posvetila se samo radu u Kamernom teatru. Ovo novo razdoblje diplomatskog mira omogućilo je Ramizi da počne primjenjivati svoju kreativnu stručnost u industriji filma i TV emisija. Neke od značajnih produkcija u kojima je učestvovala uključuju “Vizu za Budućnost”, “Crnu Hroniku” i “Mliječni Put”.
Ramizin rad u Kamernom također joj je dao priliku da putuje u strane zemlje poput Španjolske, Albanije, Njemačke itd. s ekipom Kamernog teatra kako bi postavljala pozorišne i filmske produkcije.
U penziju je otišla 2010. godine, ali i danas ima jake veze s ljudima iz Kamernog. Nakon ispunjene karijere u pozorištu i na filmu, Ramiza na rastanku poručuje bosanskohercegovačkoj zajednici mladih da uvijek čuvaju svoj narod i nikada ne zaborave svoje porijeklo.

source: news-balkandiskurs

created: 4. septembra, 2023.

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Džana Borović


text:
BNP Zenica: Kulturocid pozorišne umjetnosti | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
7. septembra, 2023.
Bosansko narodno pozorište (BNP) Zenica po izgledu zgrade predstavlja jedinstveni fenomen arhitekture bivše Jugoslavije, a kao kulturna institucija već više od 73 godine osim umjetničke i kulturne ima i edukativnu ulogu za djecu i mlade.
Senzibilitet arhitekata Jahiela Fincija i Zlatka Ugljena rezultirali su jednim od najboljih primjera pozorišne arhitekture sa prostora bivše Jugoslavije – BNP Zenica. Finci je bio redovni profesor na Arhitektonskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu i član Akademije nauka i umjetnosti Bosne i Hercegovine (BiH), dok je Ugljen bio član iste Akademije, kao i Hrvatske akademije nauka i umjetnosti te Slovenske akademije nauka i umjetnosti a njegovi arhitektonski objekti su nezamjenjivi dio bosanskohercegovačkih gradova i rezultat sinteze mjesta, duha vremena i velike kreativne moći.
Zgrada BNP Zenica je 1979. dobila prestižnu godišnju nagradu jugoslavenskog lista „Borba“ za najbolje arhitentosko ostvaranje u BiH, a zatim i godišnju nagradu za najbolje arhitektonsko ostvaranje SFRJ (Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije) čime je krunisan rad dvojice arhitekata Fincija i Ugljena.
Elvir Škiljo, šef marketinga BNP Zenica, pojasnio je da su se uselili u novu zgradu 7. maja 1978. godine a prva predstava koja je odigrana je bila „Na Drini ćuprija“.  BNP Zenica je osnovano 1950. godine, a godinu kasnije osnovana je i Dječija, omladinska i lutkarska scena (DOLS) koja je profesionalni dio pozorišta i u kojoj se rade profesionalne predstave za djecu.
„U njoj se danas edukuju djeca i mladi za vrlo često buduće glumce i glumice kojima se približava ova vrsta umjetnosti“, kazao je Škiljo, istaknuvši da DOLS broji svake godine 50-100 polaznika raznih uzrasta od šest do 17 godina.
Kroz DOLS, prema njegovim riječima, gradi se i buduća publika.
„Sa djecom se vrši profesionalno pripremanje predstava. Imamo predstave za djecu u kojima igraju profesionalni glumci, ali svake godine imamo bar po jednu predstavu gdje igraju djeca za djecu. Ove godine smo napravili upravo jednu takvu predstavu koja se zove „Oslobodite umjetnike“ i ta predstava nam je otvorila vrata u pristupu generaciji koja rijetko posjećuje pozorište“, kazao je Škiljo.
Kako bi privukli što više mladih u BNP Zenica, dodao je da su napravili marketinški plan, koji uključuje posjetu glumaca srednjim školama, razgovor s mladima šta njih interesuje, a imaju i odličnu saradnju sa osnovnim školama u Zenici, kao i školama koje se nalaze 50 kilometara od Zenice.
„Imamo predstave za djecu uzrasta do šestog razreda osnovne škole. Djeca zahvaljujući tim suradnjama dolaze u pozorište“, kazao je Škiljo, dodavši da imaju i saradnju sa Univerzitetom u Zenici.
Kada je u pitanju vrijeme socijalizma, naglasio je da su ljudi imali pogrešnu percepciju da su ulaznice za kulturne, sportske i ostale manifestacije dijeljene. Iz Ugovora koje je BNP Zenica radilo s tadašnjim firmama, proizlazi da se pazilo na kulturu više nego danas i inicirala posjeta na način da je sindikat kroz članstvo kupovao ulaznice. „Nisu to u doslovnom smislu bile besplatne ulaznice“, istaknuo je Škiljo, pojasnivši da to što su godišnje karte bile jeftinije je inicirano od škola za predstave koje su bile profilisane za te uzraste.
Prema Škilji, to je bila određena vrsta marketinga preko kompanija koje su kupovale godišnje ulaznice za svoje radnike, a to je nestalo dolaskom ovog sistema jer sindikati više nemaju takve moći, a država nema politiku da potiče kulturu na taj način.
„Publika pozorišta koja je doživjela prelaz sa socijalističkog na kapitalistički sistem se potpuno promijenila. Zeničko pozorište se vrlo brzo prilagođavalo novim uslovima izlaska na tržište. Ono što nama otežava rezultate po tom pitanju jesu finansijska sredstva. Za sve ove godine lokalna i državna vlast ne učestvuje u podržavanju kulture na taj način“, kazao je Škiljo.
Smatra da imaju dobre rezultate s obzirom na broj odigranih predstava na godišnjem nivou i druge aktivnosti poput koncerata akustičnog tipa. Broj posjeta je promijenjiv ovisno od predstave do predstave od perioda do perioda.
U BNP Zenica je zaposleno 68 ljudi, od toga je glumačkog ansambla 20-25 glumaca, ostatak čine glumački i administrativni dio. Glumački ansambal čine glumci sa završenim akademijama sa scenskih/dramskih umjetnosti Sarajevo, Tuzla, Banja Luka i Mostar. Rijetkost je da se u stalni ansambl angažuju glumci iz drugih gradova posebice zbog pronalaska smještaja.
„Što se tiče pripremanja predstava generalno kada se obabere tekst, dogovori se reditelj koji će raditi predstavu, taj reditelj je dužan da izabere svoju autorsku ekipu, počev od glumaca, scenografa, kostimografa, eventualno autora muzike. Počinje se sa čitaćim probama pet-šest dana, silazi se na scenu i počinje se predstavljati sa svim elementima. Za pripremu predstave je potrebno od 45 do 60 dana“, pojasnio je Škiljo.
Osim redovne proizvodnje i izvođenja predstava, BNP Zenica je i organizator festivala bosanskohercegovačke drame, festivala nacionalne drame te organizuje festival za djecu i mlade- Internacionalni festival edukativnog teatra (IFET) koji je nastao iz smotre dramskog stvaralaštva osnovnih i srednjih škola i smotre dramskog stvaralaštva osoba s poteškoćama u razvoju. Ove godine obilježavamo 22. Festival bh. drame i 7. IFET. Također, nosioci su manifestacije Noć teatra za Bosnu i Hercegovinu.
BNP Zenica je partner i 26. Međunarodne manifestacije „Zeničko proljeće“, na način da je angažirano u smislu dovođenja predstava, ustupanja prostora i veliki procenat realizacije je u njihovoj nadležnosti.
BNP Zenica se godinama suočava sa problemom sanacije krova, odnosno nedostatka financijskih sredstava kako bi se isto završilo. Škiljo je kazao da su lobiranjem i kroz medije uspjeli dobiti sredstva od Grada Zenice za sanaciju krova i u toku je tenderska procedura.

created: 7. septembra, 2023.

author: Elma Hasanspahić


text:
Studio Teatar: Umjetnost, kultura i mladi | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
10. septembra, 2023.
Teatarska trupa iz Zenice – Studio Teatar već šest godina afirmiše i približava mladima pozorišnu umjetnost, umjetnost uopće, razvija svijest o važnosti teatarske umjetnosti kroz različite projekte, uključujući i mlade iz drugih zajednica Bosne i Hercegovine.
Studio Teatar je nastao kroz ambicije i želje glumca Nusmira Muharemovića prije svega kako bi organizirali festival pod otvorenim nebom „Ljetne večeri Studio Teatra“, kojim bi Zenici i njenim građanima dali priliku da vide i uživaju u predstavama profesionalnih teatarskih kuća.
Tokom organizacije tog prvog festivala „Ljetne večeri Studio Teatra“, Muharemović je kazao da se susreo sa mnogobrojnim izazovima i da, izuzev, njegovog prijatelja Mirze Begovića i njega niko nije vjerovao u samu ideju festivala. „Štaviše, većina njih mi je govorila kako je to prostitucija teatra. Ali sam nastavio vjerovati u ovu ideju koja je nastavila da živi sve do danas“, istaknuo je Muharemović, istaknuvši da to što nisu vjerovali u ideju festivala mu je dalo dodatni vjetar u leđa.
Prvi festival, kako je pojasnio je organiziran bez finansijskih sredstava, od opreme za predstave, stolica za gledaoce pa sve do izvođača sam je kontaktirao i svi su došli besplatno da igraju predstave.
„Festival je trajao pet noći i svaku noć predstave je gledalo oko 150 ljudi. Meni je to pokazatelj uspješnosti“, dodao je Muharemović.
Kroz godine koje su uslijedile, sve više ljudi je počelo da vjeruje u ideju festivala i sve više mladih ljudi je kroz razne projekte širilo misiju ove organizacije. Trenutno Studio Teatar u okviru svog repertoara  ima pet predstava, a to su: komedija „Državni lopov“,  duodrama „Derviš i smrt“,  muzičko-poetski performans „Ostajte ovdje“, predstava za djecu  „Dječak koji ne želi da odraste“ i predstava za mlade „Mladi u doba korone“.
O tome koliko Studio Teatar mladima približava pozorišnu umjetnost i time kreira buduće glumce svjedoči Sven Zrnić, maturant Medicinske škole u Zenici. On je jedan od brojnih kome je Studio Teatar razvio ljubav prema glumi i prevagnuo u odluci da će se glumom baviti profesionalno.
„Plan mi je upisati glumačku akademiju. A upravo je Sudio Teatar jedan od glavnih razloga za to. Njihov pristup i način rada me je „natjerao“ da se zaljubim u ovaj budući životni poziv. Od projekta „Mladi u dobra korone“ moja ljubav prema ovom poslu se počela enormno razvijati. Izuzetno sam zahvalan Studio Teatar za sve što su uradili za mene kao pojedinca ali i za zajednicu, šireći kulturu i umjetnost“, kazao je Sven.
Pojasnio je da je saradnja sa Studio Teatro počela prije tri godine predstavom „Mladi u doba korone“, što mu je bilo prelijepo iskustvo koje će pamtiti do kraja života. Nakon toga je radio na projektu „Teatar na Trgu“.
„Izuzetno mi se dojmilo kod Studio Teatra što svaki projekat donosi jednu izuzetno lijepu poruku i prelijepo druženje da ljudima iz BiH i zemalja širom Evrope“, kazao je Sven, istaknuvši da je učestvovao i na petodnevnoj radionici „Odraz u vodi“, na kojoj je upoznao umjetnike širom Evrope.
Ono što posebno ističe Sven jeste da Studio Teatar širi kulturu i umjetnost na područjima gdje nije toliko zastupljena i daje priliku mladima da pokažu volju i svoj talent.
Za projekat „Mladi u doba korone“, osnivač Studio Teatra opisao je da su razgovarali sa mladima o problemima kroz koje su prolazili u jeku korone i na osnovu njihovih priča kreirali predstavu čija je režiserka bila glumica Bosanskog narodnog pozorišta, Lana Delić.
„Priče glumaca ove predstave su povezane sa pričama svih mladih ljudi u Bosni i Hercegovini. Predstava govori o problemu koji je zajednički i nije određen nacijom, religijom, niti materijalnim statusom. Predstava je odigrana u Zenici, Brezi, Stocu i Prijedoru“, pojasnio je Muharemović.
Za projekat „Teatar na trgu“, istaknuo je da je to spoj glumačkog i performativne igre, glazbe i plesa, kroz koje mlade glumice i glumci ukazuju na goruće probleme mladih u Bosni i Hercegovini, ali i probleme bosanskohercegovačkog društva. U projektu su učestvovali mladi iz Zenice, Busovače, Novog Travnika i Gornjeg Vakufa- Uskoplja.
„Performansi su održani u ova četiri grada i okupili su više hiljada gledalaca“, dodao je Muharemović.
Projekat „Odraz u vodi“ ima za cilj brisanje formalne granice između učenja i umjetničkog stvaralašta i teži da pozorišno stvaralaštvo i praksu učini srcem cjeloživotnog, multisektorskog i multidisciplinarnog učenja, stavljajući u središte dinamike sticanja vještina, iskustva, znanja i kreacija. Prvi dio projekta je baziran na nizu teatarskih, muzičkih, književnik i sličnih radionica koje za cilj imaju istraživanje kulturnog nasljeđa, razmjenu iskustva među učesnicima iz tri države i kreiranje metodologije na osnovu koje će se u naredne dvije godine implementirati niz aktivnosti.
Jedna od aktivnosti, prema riječima Muharemovića, je i produkcija predstave u kojoj će učestvovati autori, umjetnici, glumci, muzičari, preformeri, plesači, zajedno sa amaterima i mladima koji će biti uključeni u projekat.
„Predstava će imati svoju Evropsku turneju povezujući Vichy, Sigmaringen, Beč, Cluj i Temišvar, Sarajevo, Zenicu, Bresciu i Oulx“, dodao je Muharemović.
Među projektima Studio Teatra su „Putevi heroja“, dokumentarno-igrani film „Bez glasa“, „Teatar budućnosti“  i drugi.
Studio Teatar je ove godine održao sedmi pod redu festival „Ljetne večeri Studio Teatra“. Kao tajnu uspješnosti Muharemović je kazao da se krije u vjernoj publici koja ih prati i podržava, ali i u samoj organizaciji – Studio Teatar.

created: 10. septembra, 2023.


text:
Mlade Mostarke zamijenile odlazak iz BiH sa plasmanom vlastitih proizvoda | Balkan Diskurs
Muamer Zukanović
15. septembra, 2023.
Gorući problem u Bosni i Hercegovini (BiH) je odlazak mladih u druge zemlje, da li privremeno ili trajno napuštaju svoja ognjišta i to nakon završene srednje škole u dobi od 18 do 24 godine.
Međutim, dvije mlade Mostarke još u srednjoj školi su svoje umjetničke sposobnosti pretočile u djelo i osnovale vlastiti brend odjeće pod nazivom „VERT“, izrađujući odjeću za sve prilike i to ne samo za tržište Bosne i Hercegovine.
Prema izvještaju o istraživanju „Anketa o emigraciji mladih iz BiH“ Populacijskog fonda Ujedinjenih nacija (UNFPA) iz augusta 2021. godine, najizraženija migracijska aspiracija je primijećena među muškarcima, mladima u dobi od 18 do 24 godine, mladima sa završenom srednjom školom, onima koji nisu aktivni na tržištu rada i osobama koje rade na pola radnog vremena, ispitanicima koji nisu stupili u brak i koji su razvedeni, ispitanicima koji imaju dvojno državljanstvo, ispitanicima čiji članovi porodice i prijatelji žive u inostranstvu, onima koji su manje zadovoljni svojom neposrednom životnom sredinom, onima koji ne pokazuju povjerenje u javne institucije i onima koji izražavaju određeno interesovanje za politički i građanski angažman.
Glavne migracijske motivacije i aspiracije su, prema istraživačkoj studiji koja je obuhvatila 5.001 mladu osobu u dobi od 18 do 29 godina, u želji mladih da aktivno tragaju za boljim životnim uvjetima i pobjegnu od životnih uvjeta, ispod standarda koji su povezani sa lošim ekonomskim i političkim faktorima i faktorom političkog okruženja.
Dok njihovi vršnjaci su u želji da napuste BiH ili su već otišli, Mostarke Merjem Novalić i Dalila Vila postaju mlade poduzetnice i prkose poražavajućim statistikama.  Iste godine kada je objavljeno istraživanje UNEFPA, tada još srednjoškolke pokreću vlastiti biznis, brend odjeće pod nazivom „VERT“.
„S obzirom da sam povezana sa umjetnošću na više načina, htjela sam usmjeriti svoj put na nešto kreativno i nešto od čega ću imati korist“, kazala je Dalila, naglasivši da je sa kolegicom počela razmjenjivati ideje koje bi mogle sjediniti sa našim tržištem.
Tako su počele nastajati prve odjevne kombinacije koje su danas pretvorene u ozbiljan biznis.
„Nekoliko godina prije osnivanja VERT-a počela sam da šijem odjeću za sebe, koju sam svakodnevno nosila i objavljivala na društvenim mrežama. Dobivala sam pozitivne reakcije pratioca i mnogo upita da li bih prodavala svoje kreacije, tako da mogu reći da zbog zainteresiranosti publike, a i vlastitom željom je potekla ideja za osnivanje VERT-a“, kazala je Merjem, Dalilina poslovna partnerica.
Zajedničkim snagama Dalile i Merjem osnovan je VERT dizajn, odjeća koja je prilagođena svakom stilu i osobi koja nosi njihove kreacije.
Prema riječima Dalile, inspiracija za njihove kolekcije nastala je u crtanju raznih kolekcija i traženju inspiracije u raznim motivima. Iako su počele isključivo sa odjećom, ove poduzetnice su svoje kolekcije upotpunile ručno izrađenim nakitom i satovima.
Inovativnost i kvaliteta rada mladih Mostarki prepoznata je izvan granica BiH, a uskoro svoje tržište planiraju proširiti i na druge države.
Iako su za kratko vrijeme uspjele ostvariti značajan uspjeh, mlada Dalila i Merjem nisu zanemarile svoje obrazovanje. Zajedničkog su stava da će uskladiti svoje obrazovanje i posao i uskoro iznenaditi svoje klijentice novim i još kvalitetnijim kolekcijama VERT-a.

created: 15. septembra, 2023.

author: Muamer Zukanović


text:
Kanada i BiH: Uspon politike identiteta | Balkan Diskurs
Molly Munro
18. septembra, 2023.
Temeljni dio državnog jedinstva je zajednički osjećaj nacionalnog identiteta, utjelovljen u zastavi, himni ili pasošu. Uprkos brojnim razlikama, Kanada i Bosna i Hercegovina (BiH) svjedočile su porastu politika identiteta i podjela koje su prijetile društvenoj koheziji i nacionalnom identitetu u obje zemlje.
Na površini, Kanada i BiH mogu izgledati kao vrlo različite zemlje. Međutim, dublje kopajući po usponu politike identiteta i pitanja nacionalnog jedinstva, sličnije su nego što bi se moglo očekivati. Iskustva dvoje mladih ljudi s Balkana a koji su živjeli u Kanadi i doprinijeli ovom nedavnom trendu u politici identiteta mogu se upotrijebiti kao naučene lekcije.
Marko Kljajić, rođen u Sarajevu 1991. godine, preselio se u Kanadu 1995. godine. Trenutno je student doktorskog studija politike i međunarodnih odnosa u Sjedinjenim Državama, a njegov primarni istraživački interes je politička psihologija polarizacije, pomirenje nakon građanskih sukoba i uticaj uvjerenja fenomena viktimizacije na međugrupnu dinamiku i političku mobilizaciju.
Lydia Perović, rođena i odrasla u Crnoj Gori, preselila se u Beograd 1992. kako bi završila studij novinarstva i političkih nauka. Preselila se u Kanadu 1999. godine, gdje je magistrirala političku teoriju i od tada, između ostalog, radi u izdavaštvu, podučavanju i odnosima s javnošću.
Politika identiteta, kako je navedeno u knjizi „Socijalna statistika i etnička raznolikost“ iz 2015. godine, može se shvatiti kao korištenje i izražavanje kulturnih obilježja ili identiteta u političkim pothvatima i ključni je faktor u savremenim borbama za moć, osobito u društvima u kojima su sukobi temeljeni na identitetu postali nasilni.
Prema navodima knjige, etnički, nacionalni i vjerski identiteti glavni su identiteti mobilizirani u takvim sukobima, dok rodni identiteti rijetko postaju eksplicitne linije sukoba tokom ili nakon ratova. „Privlačnost politike identiteta leži u ljudskoj potrebi za pripadanjem, značenjem i priznanjem. Instinktivna tendencija favoriziranja vlastite grupe identiteta, međutim, može pogoršati sukobe u etnički podijeljenim društvima, gdje pritužbe često proizlaze iz osjećaja marginalizacije, represije i isključenosti iz pristupa moći i resursima“, stoji u knjizi „Socijalna statistika i etnička raznolikost“.
Politika identiteta u Kanadi je zauzela snažan uticaj posljednjih godina, dijeleći neke sličnosti s kontekstom u BiH, a glavni razlozi su historija nacionalnog identiteta, obračun s postupcima prošlih generacije i uticaj digitalnih medija. Historija nacionalnog identiteta u Kanadi istovremeno je složena i jednostavna. U naciji u kojoj gotovo 95 posto stanovništva ima korijene predaka izvan zemlje, ljudi su kroz historiju napuštali svoje porodice, domove, pa čak i tradiciju kako bi izgradili novu domovinu. Taj je proces doveo do stvaranja novih identiteta i zajednica, što je rezultiralo paradoksalnim pogledom na identitet. S jedne strane, identitet se promatra kao „prirodan“, kao istinska bit sebe. S druge strane, identitet je društveno konstruiran i oblikovan u odnosu na ‘drugog’ (Socijalna statistika i etnička raznolikost, Kukutai i Thompson, 2015).
Kljajić smatra da je „kanadski identitet važan, jer kada se ljudi iz različitih etničkih grupa identifikuju kao Kanađani, bez obzira na njihovo porijeklo, to ublažava mentalitet unutar grupe i izvan grupe. Za mene, dijeljenje identiteta ‘Kanađanina’ s drugima, recimo iz Pakistana, moguće je u Kanadi“.
Politika multikulturalizma Pierrea Trudeaua 1971. stvorila je jasnu sliku Kanade, s građanima povezanim predanošću jednakosti, različitosti, toleranciji, suosjećanju i poštenju. To je stvorilo osjećaj jednakosti temeljene na vrijednostima u cijeloj zemlji. Danas, međutim, umjesto prihvaćanja različitosti, razlike su postale oruđe podjela. “Kanadski identitet” rijetko se javno artikulira, a 2015. godine Justin Trudeau je Kanadu okarakterizirao kao prvu postnacionalnu državu na svijetu.
Na pitanje o tome kako se identifikuje u Kanadi, Kljajić je objasnio: „Rekao bih da imam jedinstvenu perspektivu po tome što pridajem značaj svom bosanskom i kanadskom identitetu, kao i svom klasnom identitetu. U Kanadi bosanski identitet nije ustavno priznat, ali on označava nešto drugo. To je inkluzivan identitet gdje su Hrvati, Bošnjaci i Srbi svi isti – Bosanci. U širem smislu, kanadski identitet je sličan, gdje možete doći s bilo kojeg mjesta na svijetu i reći da ste Kanađanin. Kanadski identitet povezuje ljude različitih identiteta. U bivšoj Jugoslaviji jugoslavenski identitet imao je sličnu funkciju“.
U bivšoj Jugoslaviji pristup rješavanju socijalne kohezije bio je federalni okvir koji je davao autonomiju za šest republika, priznavanje različitih jezika i vjera te jednakost među etničkim grupama. Etničke kvote također su korištene kako bi se osigurala proporcionalna zastupljenost u nacionalnim tijelima.
Politika identiteta koja se pojavila 1980-ih bila je odgovor na ekonomsku krizu i raspad komunističke vlasti. To je dovelo do oživljavanja etnonacionalizma, koji je postao dominantna politička snaga nakon raspada Jugoslavije.
„Jedna od razlika koju ovdje možemo vidjeti između politike identiteta Kanade i Bosne je ta da je u jednom trenutku izbor identiteta bio odluka života ili smrti“, kazao je Kljajić.
Doista, teret suočavanja s postupcima prošlih generacija još je jedan faktor koji pridonosi prevladavanju politika identiteta u obje zemlje. U Bosni, bijes, strah i ogorčenost i dalje traju gotovo 30 godina nakon rata, što otežava kretanje prema ujedinjenom društvu.
Historijski narativi o žrtvi i traumi koji su dobro uvriježeni u Bosni prilično su nov i rastući trend u Kanadi. Komisija za istinu i pomirenje Kanade 2015. godine je otkrila da je 3.201 dijete umrlo u internatskim školama, uz otkriće stotina neobilježenih grobova u tim školama širom zemlje. Ova su otkrića natjerala Kanađane da se suoče s mračnom prošlošću svojih predaka, što je rezultiralo ozbiljnom krizom identiteta u kojoj su se i kolonizirani i kolonizatori čvrsto držali percipirane uloge svojih predaka u historiji Kanade.
„Teško je prihvatiti da je vaša grupa učinila nešto loše. Priznanje da su se te stvari dogodile temeljni je korak. Borba za priznanje zahtijeva osnovu priznanja koja može dovesti do dubljeg razgovora o nijansama. U konačnici, svi ljudi žele da se njihova patnja prepozna“,pojasnio je Kljajić.
Napori da se stvori ravnopravnije društvo i nadoknade za zločine iz prošlosti doveli su do tendencije da se diskriminacija na temelju identiteta promatra kroz prizmu žrtve, mučitelj protiv mučenika.
Politiziranje žrtava može stvoriti poticaj za ocrnjivanje mučitelja, što dovodi do dinamike takmičenja u viktimizaciji. To može dovesti do negativnih međugrupnih ishoda i agresivne politike. Međutim, ovaj svjetonazor je privlačan jer nudi pozitivan društveni identitet usredotočen na specifične zahtjeve.
Konačno, uspon politike identiteta u obje zemlje može se pripisati uticaju internetskih medija koji potiču polarizaciju. Mrežne platforme osnažuju ljude da izraze svoje mišljenje o različitim rasama, religijama i spolovima s malo posljedica. I u Bosni i u Kanadi ovi forumi jačaju mržnju i podjele.
Perović ističe kako na koheziju u Kanadi može uticati i pad društvenog života u cjelini. Manje se ljudi pridružuje grupama iz hobija, klubovima knjiga i crkvenim okupljanjima. Ovaj trend je pogoršao COVID-19, tjerajući sve više ljudi da traže zajednicu i vezu na mreži.
Stavljanje tolikog fokusa na identitet može imati štetne posljedice. Kljajić napominje da to može dovesti do „pretpostavke da je rasizam strukturalno inherentan društvu. To znači da ljudi često mogu doživljavati negativnu situaciju kao rasističku, bez obzira na to je li ona ili nije, i tu postaje ta pretpostavka i pitanje načina na koji je rasizam uticao na tu situaciju, na pojedinca ili politiku“.
Politika identiteta, prema njemu, nije sve što je loše. Pojasnio je da su glavne prednosti to što nas nastavlja podsjećati da postoje društvene nejednakosti i da nam je potreban stalan napredak. „Gledajući podatke javnih službi, rasna i spolna diskriminacija su u padu“, dodao je Kljajić.
Upitana za savjet za poticanje većeg jedinstva, Perović je odgovorila: „Stvaraj nova prijateljstva. Zadrži stara. Upoznajte ljude licem u lice, što je sve manji izbor za mnoge ljude. Mislim da je izloženost najbolji dugoročni, vjerojatno ne kratkoročni, već dugoročni, protuotrov za strahove od različitosti“.
Kljajić tvrdi da nam je „potreban dijalog u dobroj vjeri kako bismo se pozabavili prošlošću i krenuli naprijed. Potreban je proces govorenja istine i međusobnog priznavanja nedjela unutar grupe i patnje izvan grupe. To ne podrazumijeva relativizaciju djela svake grupe, već temeljno priznanje da su nevini ljudi stradali“.

created: 18. septembra, 2023.

author: Molly Munro


text:
Historijski muzej BiH: Prkosni čuvar historije | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
21. septembra, 2023.
U vremenima nepredvidljivosti muzeji prkosno čuvaju historiju svoga grada. Izuzetak nije ni Historijski muzej koji tretira kompletnu historiju Bosne i Hercegovine, od njenog prvog spominjanja do danas.
Zbog političke situacije u Bosni i Hercegovini (BiH) četiri vodeća državna muzeja (Historijski muzej, Zemaljski muzej, Muzej književnosti i pozorišne umjetnosti, te Umjetnička galerija BiH)  se nalaze u nezavidnoj situaciji i umjesto da budu stubovi institucionalne kulture, kreatori i nosioci kulturnih politika, oni se bave golom egzistencijom.
Historijski muzej Bosne i Hercegovine proglašen je nacionalnim spomenikom 2012. godine. Ali ovaj jedinstveni nacionalni spomenik nakon zlatnog doba šezdesetih, doživljava veliki poraz nakon posljednjeg rata. Država ga se odriče i pretvara u „ničiji“ muzej. Tako je Historijski muzej već godinama ostavljen da brine sam o sebi. Vlast na bilo kom nivou, od kantona, entiteta do države, nije prihvatila ovu kulturnu instituciju kao svoju i omogućila joj redovno finansiranje i pravni status.
„Preživljavamo jer smo sebi nametnuli osjećaj važnosti i pokušavamo ga osvijestiti i kod zajednice. Zato i razmišljamo da smo mi tu ne zbog ,,neuslovne“ države nego upravo zbog zajednice i pojedinaca u njoj“, kaže Elma Hašimbegović, direktorica Historijskog muzeja.
Tragajući za alternativnim rješenjima, Historijski muzej postaje simbol prkosa i jedna od rijetkih institucija kulture koja uspijeva opstati bez državne pomoći. Poput ogledala svojih uposlenika koji ni u najtežim vremenima nisu posrnuli pod teretom državne ravnodušnosti, Historijski muzej teži da svojim posjetiocima na jedan drugačiji način predstavi čak i one teške životne priče bosanskohercegovačkog ponosa, prkosa i želje za životom.
Historijski muzej Bosne i Hercegovine osnovan je po završetku Drugog svjetskog rata, 13. novembra 1945. godine kao Muzej narodnog oslobođenja. Prvobitno je bio smješten u sarajevskoj Vijećnici a onda je 1963. godine premješten u namjenski izgrađenu zgradu na Marijin Dvoru. Njegova arhitektonska struktura čini ga jednim od eminentnih predstavnika arhitekture bivše Jugoslavije. Tada doživljava svoje zlatno doba koje gubi sjaj početkom posljednjeg rata u Bosni i Hercegovini.
Više puta je mijenjao ime i širio djelatnost. Od 1967. do 1993. godine nosio je naziv Muzej revolucije BiH, a 1993. godine dobio je današnje ime – Historijski muzej BiH.
Tematska struktura muzeja, kao centralne institucije za proučavanje i muzeološko prikazivanje historije Bosne i Hercegovine, obuhvata vrijeme od dolaska Slavena na Balkansko poluostrvo, stvaranje prvih srednjovjekovnih južnoslavenskih država, a posebno srednjovjekovne Bosanske države, Bosne i Hercegovine pod osmanskom, te austrougarskom vladavinom, zatim Bosne i Hercegovine od 1918. do 1945. godine te od 1945. do 1990. godine.
Muzej je dom za oko 400 000 eksponata.
Posebna oblast istraživanja je period od 1990. godine do danas. Muzej je čuvar nekoliko stalnih postavki od kojih je najpopularnija „Sarajevo pod opsadom“, koja svjedoči o životu Sarajlija od 1992. do 1995. godine. Ova postavka priča priču o ustrajnosti Sarajlija koji su 1.335 dana živjeli u opsadi bez struje, grijanja, pitke vode a vrlo često i hrane.
Melisa Forić, viša asistentkinja na Filozofskom fakultetu u Sarajevu na odsjeku za Historiju, smatra da pomoću Historijskog muzeja bh. društvo može otkrivati svoju prošlost na jedan „vizualan, sadržajan i interaktivan način u skladu s rezultatima savremene historijske nauke i muzeologije“.
„Ko kontroliše prošlost, kontroliše budućnost. Ko kontroliše sadašnjost, kontroliše prošlost“, rekao je George Orwell u svom dobro poznatom romanu „1948“. U istom se romanu pita gdje je smještena ljudska prošlost, u fizičkom obliku ili onom nevidljivom. Ova rečenica ima simbolično značenje za Bosnu i Hercegovinu pošto se proces memorijalizacije kroji prema individualnim nacionalnim narativima.
Koliko često se ističe važnost historije za opstanak svakog naroda toliko se vješto guši opipljiva i hiljadugodišnja historija koja se krije među hladnim zidovima Historijskog muzeja.
Na pitanje koliko je bitno sačuvati historiju neke države, Hašimbegović je u razgovoru s mladim ljudima uočila da su postali zasićeni pričama o ratu te da mnogi misle kako ih se ova tema ne tiče.
,,I to jeste poražavajući odgovor, jer očigledno nisu svjesni koliko je ratna prošlost i sudbina postratnog društva odgovornost s kojom se nove generacije moraju nositi, no s druge strane, to je i potpuno normalna reakcija mladih čiji je mentalni i javni prostor zatrovan prošlošću, a truju ga oni što im nameću šta i kako treba da misle, šta je historija, te kako i čega da se sjećaju.“
U okviru redovnog muzejskog rada, pedagoški segment je oduvijek imao značajnu ulogu u oblikovanju ljudske svijesti o različitim narativima. Razvoj muzejske pedagogije je u Bosni i Hercegovini zapostavljen,  a sve u skladu s modernim informacionim tehnologijama.
,,Znamo da je dobro obrazovanje temelj zdravog društva, a svjesni smo i da Bosna i Hercegovina ovu osnovu nema jer se obrazovanje u najvećoj mjeri svodi na odgajanje poslušnih podanika, dobrih budućih nacionalista. I tu mi vidimo svoju šansu. Naša težnja danas je da muzej bude i obrazovna institucija, ali da mi mlade ljude učimo da kritički propituju prošlost i druga pitanja, tj. da razmišljaju svojom glavom i duboko vjerujemo da je to moguće ako se radi kontinuirano, osmišljeno i u korak s novim trendovima,“ ističe Hašimbegović.
Forić posebno ističe predan rad Historijskog muzeja na području edukacije i interakcije s mladim ljudima i obrazovnim institucijama što pretvara ovaj Muzej iz „ničijeg“ u „svačiji“, tj. otvorenog za sve.
Direktorica Historijskog muzeja primjećuje da nam nedostaje konstruktivnog pristupa prošlosti: „Nažalost, pored glavnog diskursa i službenih politika malo je prostora za konstruktivni dijalog o prošlosti, a upravo jedan takav Historijski muzej Bosne i Hercegovine godinama pokušava ponuditi.  Jer, muzeji čuvaju i pamte historiju mnogo duže nego što različiti sistemi u kojima djeluju kreiraju politike sjećanja i kontrolišu šta i čega ćemo se sjećati, pa čak i kad su i sami muzeji poluge tih istih sistema, jer ih najčešće nadžive“, objašnjava.
I uistinu, ovaj Muzej čuva i pamti u tišini za sve one koji cijene historiju predstavljenu na jedan drugačiji način. Historijski muzej preživljava zahvaljujući entuzijazmu vrijedne grupe ljudi ne dopuštajući niti jednoj vlasti da ga ubije kao nijemog, nebitnog svjedoka.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

created: 21. septembra, 2023.

author: Amina Sejfić


text:
Negiranje genocida sve radikalnije, ali moguće promjene | Balkan Diskurs
Džana Borović
25. septembra, 2023.
Uprkos brojnim svjedočanstvima, forenzičkim dokazima, nalazima iz masovnih grobnica, predmetima, kao i drugoj dokumentaciji, negiranje genocida i govor mržnje i dalje pogađaju Bosnu i Hercegovinu i šire područje.
U središtu ovog zlonamjernog narativa je negiranje genocida u Srebrenici u kojem je tokom jula 1995. godine, u tadašnjoj UN-ovoj sigurnosnoj zoni, ciljano i na osnovi etničkog porijekla i vjerskih uvjerenja, ubijeno više od 8.000 muškaraca i dječaka.
Tokom ovogodišnje komemoracije genocida u Srebrenici, predstavnici lokalnih i međunarodnih organizacija su razgovarali sa 40 mladih osoba, učesnika „Škole za mlade Srebrenica“, koju je organizirao Centar za postkonfliktna istraživanja u saradnji s Memorijalnim centrom Srebrenica,  o negiranju genocida. Iako se sve češće ponavlja negiranje genocida, moguće je da dođe do promjene uz veći angažman mladih, pravosudnih institucija i podršku međunarodne zajednice.
Ahmed Kulanić, direktor Fonda memorijala Kantona Sarajevo, otvorio je diskusiju otkrivajući jedan od korijena negiranja genocida – glorifikaciju ratnih zločinaca kroz memorijalizaciju. U cijeloj BiH postoje umjetnički spomenici koji veličaju užasne zločine počinjene tokom rata, a  Kulanić to naziva “kulturom memorijalizacije”, navodeći da među ratnim zločincima koji su glorificirani spada i Ratko Mladić, poznatiji kao “balkanski krvnik”.
Jedan od spomenika Mladiću nalazi se na glavnom putu koji vodi prema njegovom rodnom mjestu u općini Kalinovik. Prikazan je kako u vojnoj uniformi pozdravlja a iznad je napisano ćirilicom „trag HEROJA“. U neposrednoj blizini se nalazi i tabla općine Kalinovik na kojoj piše dobrodošli na ćirilici i engleskom jeziku. I spomenik i tabla su jasno vidljivi za sve one koji dolaze u općinu Kalinovik.
Agnes Picod, viša savjetnica za ljudska prava pri kancelariji rezidentne koordinatorice UN-a u Bosni i Hercegovini, kazala je da se memorijalizacija ratnih zločinaca, govor mržnje i negiranje genocida koriste kao oružje od strane političkih lidera za vlastitu retoriku i dobit na štetu podjele stanovništva Bosne i Hercegovine. Na čelu njihovog političkog uticaja su medijski izvori koji su obično u vlasništvu države i povezani s određenom političkom strankom, što utiče na poruke koje šire. Svaka stranka želi biti prva koja će napisati i širiti svoje prilagođene narative određenih događaja, čak i ako to uključuje negiranje genocida.
„Ono što je izuzetno ozbiljno jeste ponavljajuća negacija genocida“, navodi Picod, dodajući da je tranzicijska pravda kontraverzna tema na Balkanu ali se ipak to treba odraditi. Poziva na pokret kako bismo učili iz prošlosti, tako da se pažnja usmjeri na obnovu društveno-ekonomske dobrobiti Bosne i Hercegovine a ne na osporavanje historije.
Halisa Skopljak, pravna savjetnica u Misiji OSCE-a u BiH, donosi pravno i stručno mišljenje po ovom pitanju. Skopljak ističe da je negiranje genocida oblik govora mržnje koji je kriminaliziran u Federaciji Bosne i Hercegovine (FBiH) još 2016. godine. Međutim, nedostatak ozbiljnih istražnih i pravnih radnji protiv slučajeva negiranja genocida doveo je do njegovog širenja u svakodnevnom životu. Mediji također služe kao sredstvo za širenje lažnih poruka o genocidu, što Skopljak navodi da uglavnom rade obični ljudi putem interneta. Ona tvrdi da ,,stanje postaje sve radikalnije, ali nove generacije mogu donijeti promjene“.
Skopljak čvrsto vjeruje da ova promjena može doći samo uz pomoć pravosuđa u provođenju zakona, uz podršku međunarodne zajednice i drugih lokalnih institucija.
S tim na umu, drugo rješenje je predstavio Fermin Cordoba, viši politički savjetnik u Delegaciji Evropske unije u BiH, koji ukazuje na obrazovni sistem BiH kao okvir za rješavanje negiranja genocida. Zagovara promjenu trenutnog sistema jer se ne fokusira na podučavanje učenika kako postati građanin kritičkog razmišljanja, umjesto toga, pažnja je usmjerena na oblikovanje uma učenika kako bi se uklopili u kriterije potencijalnih birača određene političke stranke. Stoga, nedostatak vještina kritičkog razmišljanja može omogućiti daljnje negiranje genocida i nedostatak empatije prema drugim etničkim grupama. Cordoba ističe da ,,obrazovanje treba doprinijeti međusobnom razumijevanju i društvenom zacjeljivanju, usmjeravajući se na ravnotežu kognitivne, emotivne i etičke dimenzije u poučavanju historije“.
Usred sage mračne prošlosti, sjeme jedinstva, nade i pomirenja sadi se među mladima Srebrenice koji sanjaju svjetliju budućnost. Cordobina vizija budućnosti ostvaruje se kroz rad Ismara Porića, generalnog menadžera „Kuće susreta“ – Fondacija KDT i Emmaus.
Porić je učesnike „Škole za mlade Srebrenica“ upoznao i sa radom „Kuće dobrih tonova“ koja je stvorena s ciljem uspostave sigurnog okruženja za mlade Srebrenica kako bi se osjećali prihvaćeno, ali i kako bi imali pristup obrazovnim, kulturnim, umjetničkim i volonterskim prilikama u svojoj lokalnoj zajednici.
Neke aktivnosti koje mladi provode uključuju pjevanje, plesanje, kuhanje, sviranje instrumenata itd. Djeca svih vjerskih i etničkih pozadina dobrodošla su u “Kuću dobrih tonova” gdje se ujedinjuju kako bi postavili primjer za premošćivanje razlika u zajednici.
,,Naš glavni cilj je biti alternativa za mlade ljude u Srebrenici za sve loše stvari koje se ovdje događaju“, kazao je Porić.
Angažirajući mlade da naprave razliku u svojoj lokalnoj zajednici, “Kuća dobrih tonova” pozitivno predstavlja simbol nade u gradu koji nosi tamnu prošlost.

created: 25. septembra, 2023.


text:
PTSP je normalna reakcija na nenormalne situacije | Balkan Diskurs
Jasmina Horić
28. septembra, 2023.
Život čovjeka isprepleten je stresnim događajima čije posljedice mogu biti traumatične u tolikoj mjeri da uveliko prelaze mogućnost čovjeka da se s njima nosi. To je ujedno i osnovni uvjet za nastanak posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP).
Upravo se u liječenju PTSP-a i u stručnoj pomoći žrtvama rata ističe dr. sc. Naser Balić – diplomirani pravnik, psiholog i psihoterapeut.
Naser Balić rođen je u Kozarcu kod Prijedora. Početkom 1992. odlazi u Njemačku gdje nastavlja svoje obrazovanje te magistrira i doktorira na Univerzitetu u Kelnu. Kasnije osniva ordinaciju za psihološko savjetovanje u Wuppertalu te s većinom klijenata radi online. Balić termin „posttraumatski stresni poremećaj“ smatra neadekvatnim te ga mijenja terminom „posttraumatski stresni sindrom“ naglašavajući kako oznaka „poremećaj“ obezvrjeđuje žrtve traume, a naročito žrtve teških ratnih trauma.
„O posttraumatskom stresnom sindromu govorimo onda kada se posljedice psihičke traume u određenom vremenskom periodu ne zaliječe same od sebe, prirodnim putem. U centru PTSP-a je traumatični doživljaj, tj. trauma kao normalna ljudska reakcija na nenormalne situacije“, kazao je Balić.
Kao najčešće simptome klasičnog PTSP-a Balić izdvaja „flashback-ove“ odnosno prisjećanje i ponovno preživljavanje traumatizirajuće situacije. Budući da su ova prisjećanja jako neugodna, osoba nastoji da izbjegne sve što podsjeća na traumatizirajuću situaciju iz prošlosti.
„Traumatizirana osoba nije u stanju da se opusti, umiri, da slijedi svoje ciljeve, da se raduje“, naglašava Balić.
Pored klasičnog PTSP-a, postoji i njegov teži oblik – kompleksni posttraumatski stresni poremećaj o kojem se, kako navodi Balić, radi kada su u pitanju naročito teški slučajevi traumatizacije, tj. oni koji ekstremno ugrožavaju život i zdravlje jedne osobe, pri čemu je bijeg iz te situacije jako težak ili nemoguć, poput genocida, mučenja zarobljenika, dugotrajnog fizičkog ili seksualnog zlostavljanja i slično.
„Ovaj teži oblik PTSP-a ima za posljedicu smetnje u regulisanju i kontroli emocija i reakcija, trajna negativna ubjeđenja o sebi i drugima, trajni osjećaj manje vrijednosti, krivice ili sukrivice te trajnu nemogućnost da se uspostavi veza i bliskost s drugim ljudima“, dodaje Balić.
Uprkos tome što je većina ljudi čula za PTSP, diskusije u javnosti i buđenje svijesti o istom na prostorima BiH i regije su novijeg datuma što dovodi do toga da mnogi od njih ne znaju šta su njegovi simptomi, pa time nisu ni svjesni da boluju od PTSP-a.
„Svi oboljeli od PTSP-a osjećaju njegove simptome. Ali često ne postoji svijest da se radi o PTSP-u. Veliki broj žrtava teških trauma, posebno onih ratnih, tražilo je pomoć i obratilo se ljekaru, ali ima i dosta onih koji to nisu učinili i sami se nose sa teškim teretom prošlosti. Žrtvama traume je potrebno objasniti da nisu ‘ludi’, da je ono što se s njima dešava normalna reakcija na nenormalne situacije“, kazao je Balić.
Kako PTSP ne utječe samo na oboljelu osobu, nego i na cijelu njegovu porodicu i šire društveno okruženje, neizbježan je i njegov utjecaj na djecu roditelja oboljelih od PTSP-a. Balić objašnjava kako se traumatizacija djece roditelja koji boluju od simptoma PTSP-a dešava se na dva načina: „S jedne strane djeca mogu biti traumatizirana kroz ‘transfer’ emocija roditelja. Roditeljski strah i panika se prenose na djecu, naročito u ranom djetinjstvu, a da djeca i ne shvataju o čemu se radi. S druge strane, nemogućnost kontrole emocija i ponašanja od strane roditelja – naročito ljutnje i bijesa, te njihova ‘zarobljenost’ u traumi i emotivna nepristupačnost mogu biti jedan od uzroka traumatizacije djece“.
Veliki broj oboljelih od PTSP-a jedna je od posljedica i međunarodnog oružanog sukoba u Bosni i Hercegovini. Kao osnovnu razliku između PTSP-a uzrokovanim drugim faktorima i onog uzrokovanim međunarodnim oružanim sukobom, Balić izdvaja intenzitet, navodeći da se zapravo radi o težem obliku PTSP-a kojeg prati poremećaj u samoj srži bića oboljelih osoba. Jedan od najčešćih oblika pomoći osobama oboljelim od teškog oblika PTSP-a jesu upravo medikamenti, međutim, Balić navodi kako se na ovaj način ublažavaju simptomi PTSP-a, ali da terapija medikamentima ne dovodi do izlječenja.
„Izlječenje od simptoma PTSP-a nije moguće putem medikamenata. Za to je, najčešće uz medikamente, neophodna psihoterapija. Moderne metode koje se bave tretmanom traume, među kojima se ističe EMDR, u stanju su da izliječe oboljele. Statistička istraživanja pokazuju da je tretman traume pomoću EMDR metode u 80% slučajeva uspješan. To znači da su te osobe trajno oslobođene emotivnog tereta i posljedica traumatizirajućih događaja“, objašnjava Balić.
Navodi da žrtve teških traumatizirajućih ratnih dešavanja troše dosta energije u potiskivanju nemilih događaja iz prošlosti i da ta prisjećanja mogu biti jako bolna sve do stepena koji ugrožava fizičko zdravlje, pa i život te osobe.
„Ukoliko traumatizirana osoba ne želi da priča o svojim doživljajima iz prošlosti, ona za to ima razlog. Njenu odluku treba poštovati“, kazao je Balić.
Jedan od Balićevih ciljeva jeste da motiviše one koji rezigniraju i koji misle da su nesanice, depresije, napadi panike i straha njihova sudbina. Naglašava kako je bitno potražiti pomoć i ne odustati sve dok se ne pronađe pravi lijek i terapija te da nikada nije kasno za sretan život.

created: 28. septembra, 2023.

author: Jasmina Horić


text:
PRONI: Mladi su neprocjenjiv kapital | Balkan Diskurs
Benisa Bibuljica
1. oktobra, 2023.
„Samo zamislite, usudite se i pitajte – PRONI tim ima odgovor“, kazala je Miroslava Milivojević, polaznica PRONI Akademije omladinskog rada u Banja Luci.
PRONI Centar za omladinski razvoj od 1998. godine djeluje na nacionalnom, ali i međunarodnom nivou. Pokrenut je u Brčko distriktu BiH, a kao glavne ciljeve postavlja edukaciju mladih, kao i promociju mira i aktivizma među građanima.
„Strateški ciljevi PRONI Centra za omladinski razvoj mijenjali su se tokom vremena kao što su se mijenjale i potrebe mladih, ali i društveno-politički kontekst u kome smo djelovali. Ipak, neki od strateških ciljeva su ostali isti, a to su doprinos izgradnji demokratskog društva u Bosni i Hercegovini (BiH) kroz socijalno obrazovanje mladih, izgradnju mira, međusektorsku saradnju, podršku omladinskim aktivnostima i promovisanje evropskih integracija“, naglasio je Adnan Pecković, eksterni saradnik PRONI Centra za omladinski razvoj.
Dvadeset tri godine rada s mladima dovele su do objave „Priručnika za omladinski rad“. Kažu da je rad s mladima još uvijek relativno nova profesija u Bosni i Hercegovini te još uvijek nije priznat kao zanimanje. Zbog doprinosa boljem društvenom životu mladih, omladinski rad neupitno zaslužuje bolji status u našoj državi.
Upravo PRONI je osnivač najveće mreže omladinskih klubova u BiH, pa tako broji 42 kluba mladih. Pored toga, kao rezultati projekata STaR BiH (Societal transformation and reconciliation) i YouVolution kroz BHRI inicijativu, nastalo je još nekoliko omladinskih klubova. Radi se o prostoru namijenjenom mladima, koji oni mogu koristiti za svoje lično i profesionalno usavršavanje, druženje i razvijanje.
Više od 40.000 mladih ljudi je, na posredan i neposredan način, dio aktivnosti koje je ova organizacija realizirala. Više od stotinu projekata namijenjenih poboljšanju njihovog ličnog i socijalnog razvoja kroz neformalnu edukaciju pozicionirali su PRONI Centar kao dio nevladinog sektora koji nastoji da što veći dio mlade populacije potakne da budu aktivni članovi zajednice, da razumiju svijet oko sebe i svojim inicijativama utiču na rješavanje problema.
PRONI Centar ima preko 20 zaposlenih koji, disperzirani u različitim gradovima, nastoje održati kontinuitet rada i povezati mlade iz različitih dijelova Bosne i Hercegovine kroz aktivnosti koje potiču koheziju nezavisno od nacije, etničke pripadnosti, religije, spola i drugih teritorijalnih i neteritorijalnih identiteta. Mladi ljudi navode PRONI kao dobar model rada nevladinog sektora, a neki ovu organizaciju smatraju najboljom u Bosni i Hercegovini.
,,Rad organizacije je uspostavljen tako da svakoj instituciji ili bilo kojoj ustanovi bude ogledalo kako se postupa prema omladini i koji su principi rada. Kolegijalnost je na najvišem nivou, svako od uposlenika i volontera je uvek spreman da pomogne i doprinese da se aktivnosti sprovedu na najbolji mogući način. Svi članovi PRONI-ja su jednaki, nema razlika jer svi imaju isti cilj – omogućiti mladim osobama bolju perspektivu u društvu“, navodi Milan Sofrenić, polaznik PRONI Akademije omladinskog rada i volonter u omladinskom klubu u Bijeljini.
Mustafić Alma, polaznica PRONI Akademije omladinskog rada u Sarajevu, svrstava PRONI među najbolje nevladine organizacije u Bosni i Hercegovini, zato što, kako navodi, kompetentnost i stručnost kadra omogućava da prenose znanje na najbolji mogući način, a inovativnost i dinamičnost dodatno daju na kvaliteti rada.
Pored kreiranja sigurnog prostora za mlade, osiguranja jednakih prilika za razvoj njihovih kapaciteta bez obzira na to ko su i odakle dolaze, izgradnje mira, tolerancije i suživota kroz kohezivne politike, PRONI radi i na ekonomskom osnaživanju mladih nudeći im evropska rješenja kroz program ,,Evropska Omladinska Kartica“, istovremeno promovirajući mobilnost mladih kao Kontakt tačka programa Erasmus + mladi i Evropske snage solidarnosti. Kao jedini licencirani zastupnik za BiH, ovim programom PRONI otvara nove prilike za mlade.
,,Od ulaska u PRONI do danas na sebi sam video mnoštvo pozitivnih promena i mogućnosti koje posedujem i to je svakom potrebno. Pored znanja, najbolja moguća stvar za svaku mladu osobu je socijalizacija i upoznavanje s drugim mladim osobama u BiH i šire. Učešćem na aktivnostima stvorio sam prijatelje za ceo život i s kojima sam u kontaktu iako nas kilometri dele. Svaki grad u našoj državi me asocira na jednu ili više osoba koje sam upoznao i sprijateljio se. Najveće je bogatstvo kad znate da ste dobrodošli gde god da pođete“, kaže Sofrenić.
Važnost mladih nisu ostavili po strani čak ni za vrijeme globalne pandemije virusom COVID-19. Svoj rad su prilagodili novim uslovima, a svoje edukacije preusmjerili na online svijet, sprečavajući na taj način da mladi potencijali i njihov razvoj trpe posljedice novonastale situacije.
Polaznici online edukacija navode kako su bili skeptični, imali različite strahove od online rada te su mislili da će biti samo nijemi posmatrači. Međutim, ističu kako su njihova iskustva bila mnogo više i bolje od onoga što su očekivali.
,,Sada kada pogledam unazad sve su to bili samo smiješni strahovi. Od očekivanja koja sam imala dobila sam mnogo više i samu sebe sam pobijedila u izazovu da izađem iz zone komfora. Ali ništa to ne bi bilo moguće da nije bilo sjajnog PRONI tima koji je učinio da taj online svijet i online radionice izgledaju manje strašnim i manje neugodnim. Iskustvo koje je, s punom slobodom to mogu reći, promijenilo mene, ali i usmjerilo put mog života ka novim stvarima i izazovima. Izašla sam iz zone komfora upravo zahvaljujući PAOR programu, odvažila sam se da se izdvojim iz mase, da budem taj pojedinac koji mijenja stvari“, navodi Elma Mulić.
Pored različitih programskih sadržaja koje nudi, PRONI otvara vrata svim mladim ljudima i njihovim idejama, omogućavajući im na taj način da stiču iskustvo, da rade istovremeno na sebi i na drugima kroz implementaciju aktivnosti koje su u sferi interesovanja mlade populacije. Ovakvim pristupom promovira mlade lidere i zagovarače promjena u zajednici.
Neki od onih koji su tu mogućnost već iskoristili preporučuju ostalim mladim ljudima da budu dio aktivnosti PRONI Centra kako bi radili bolje stvari za sebe i za ljude oko sebe.
„PRONI priča je priča o inkluziji. Pri tome, ovdje pojam ‘inkluzije’ ne izjednačavam samo s potrebama lica koja imaju određene psihofizičke poteškoće. Govorim o potrebama svih nas, posebno mladih. Potrebama da se naš glas čuje, da naše ideje postanu djela i primjer moguće pozitivne prakse koja pokreće našu zajednicu. Potrebe da suživot s drugim i drugačijim ne bude samo misaona imenica, nego imperativ i inspiracija za svjetliju budućnost mladih u našoj zemlji. Mislite da je nemoguće sve ove potrebe zadovoljiti? Samo zamislite, usudite se i pitajte – PRONI tim ima odgovor!“,  istakla je Milivojević.
Dugo godina prepoznavanja potreba mladih stoji iza PRONI Centra za omladinski razvoj, a kontinuirane aktivnosti prilagođene razvoju njihovih potencijala govore da ova organizacija zaista mlade ljude vidi kao neprocjenjiv kapital.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Benisa Bibuljica


text:
Heroji među nama | Balkan Diskurs
Velma Saric
6. oktobra, 2023.
Heroji su svuda oko nas, često nezapaženi, neprepoznati i nepriznati. U vremenu kada su internet portali, novinski stupci i društvene mreže prepravljeni dnevnopolitičkim haosom, oni malim, ali snažnim koracima, mijenjaju surovu zbilju.
Aktivisti, mirovnjaci, učenici, taksisti, poljoprivrednici svojim primjerom pokazuju da budućnost, uz malo truda, može biti svjetlija, a da je suočavanje s prošlošću moralna obaveza svakog od nas.
Heroji među nama ruše etičke i nacionalne barijere, bore se za obrazovanje bez segregacije, biju bitke s nacionalizmom i šovinizmom, sanjaju državu bez govora mržnje jednako dobru za sve.
Među njima je i Ajna Jusić, predsjednica Udruženja ,,Zaboravljena djeca rata“, koja za sebe kaže da je žena, kćerka, prijateljica, aktivistkinja, feministkinja, borkinja, optimista. Ona, ali i svi oko nje znaju koliko jako srce i dušu čovjek treba imati da se odupre mržnji prema onima koji su mu učinili nepravdu.
Ajna je rođena 1993. godine kao prva beba u udruženju ,,Medica“ Zenica. Njeno mjesto rođenja određeno je sudbinom njene majke koja je preživjela silovanje tokom rata u Bosni i Hercegovini (BiH). Istinu o svom rođenju je saznala slučajno, kao srednjoškolka. Traumu koju je izazvalo to saznanje pobijedila je nesebična ljubav majke i očuha s kojima je rasla. Sve to oblikovalo je u hrabru osobu koja je spremna javno da govori o najosjetljivijim temama, a borbu za svoja i prava djece rođene „zbog rata“ nastavila je kroz udruženje. Njena misija je da sistem konačno prepozna i prizna „djecu rođenu zbog rata“.
,,Sama činjenica da sam rođena kao posljedica najgoreg zločina – silovanja – učinila je da budem prilično ovisna o zaštiti porodice cijelog života. Majka i očuh su svaki atom snage davali samo da bi me zaštitili od društva koje još uvijek nije svjesno kako i na koji način vrši diskriminaciju i ometa normalan tok života“, kaže Ajna.
Procjenjuje se da je tokom rata u BiH silovano između 20 i 50 hiljada žena i djevojčica. Nakon više od 20 godina, niko ne postavlja pitanje šta je s djecom rođenom nakon tih zločina ili djecom rođenom iz veza lokalnih žena sa stranim službenicima koji su se nakon rata vratili u svoje zemlje, a da nisu priznali ovu djecu. Ajna i prijatelji okupljeni u Udruženju ,,Zaboravljena djeca rata“ traže odgovore upravo na ova pitanja.
Ajna Jusić je pokazatelj hrabrosti i otpora sistemu koji do danas ne prepoznaje djecu rata kao posebnu kategoriju u bosanskohercegovačkom društvu, a koji su do sada doživjeli sve povrede prava djeteta. Ona vjeruje da mladi ljudi trebaju da shvate koliko je bitno da se ljudske različitosti, počevši od religije, kulture i historije ne trebaju percipirati kao razlog koji razdvaja, nego bogatstvo iz kojeg se može učiti o zajedništvu.
„Za mene je najveći uspjeh činjenica da je društvo počelo da se upoznaje s ovom tematikom. Da jednostavno, kad kažemo ‘djeca rođena zbog rata’ znaju o čemu pričamo i da na neki način ljudi ponude podršku – to je najvažnije. Idemo malim koracima ali, vjerujem, do velikih uspjeha“, zaključuje Ajna.
A veliki uspjeh napravila je grupa tinejdžera u Jajcu, kada se usprotivila odluci koju je u julu 2016. godine donijela Skupština Srednjobosanskog kantona, a prema kojoj bi u tom gradu bila osnovana još jedna škola na principu „dvije škole pod jednim krovom“.
Ovi mladi ljudi shvatili su da je riječ o segregaciji i počeli proteste protiv ove odluke. Vlast ih nije ozbiljno shvatila, no njihova upornost i hrabrost, skupa sa pritiskom javnosti, rezultirali su ukidanjem te odluke.
Ovi mladi ljudi još jednom su pokazali na nefunkcionalnost obrazovnog sistema u Bosni i Hercegovini, koji je direktan odraz poslijeratne podjele u zemlji. Škole u Republici Srpskoj pretežno su monoetničke, dok je u Federaciji Bosne i Hercegovine u čak 56 škola prisutan fenomen „dvije škole pod jednim krovom“. One su stvorene kao privremeno rješenje za podsticanje povratka raseljenih građana u svoje domove i kao sistemska zaštita njihovih prava na kulturnom i jezičkom nivou. No, škole po tom sistemu rade širom Federacije i danas.
Umjesto odvajanja škola na dva monoetnička nastavna plana i programa, učenici iz Jajca tražili su da i dalje imaju mogućnost pohađanja svih predmeta zajedno sa izuzetkom takozvanih nacionalnih predmeta kao što su jezik, religija, geografija i historija. I uspjeli su u tome.
Zaključili su da kompromis da se prihvate neki odvojeni nastavni programi nije idealno rješenje, ali je bolje od potpune segregacije. Ignorisani od političara i lokalne zajednice, mladi aktivisti iz Jajca preuzeli su stvari u svoje ruke, progovorili i napravili razliku. Sada, svjesni svoje snage i snage svoga glasa, služe kao podsjetnik na moć mlade generacije da utiče na Bosnu i Hercegovinu prema putu pomirenja.
Mlade heroje iz Jajca kao i brojne druge istinski je podržavao mirovnjak i humanista Goran Bubalo. On je na pomirenju nesebično radio do posljednjeg daha. Goran Bubalo, direktor udruženja „Mreža za izgradnju mira“, je nakon kratke i teške bolesti preminuo 9. juna 2020. godine u 49. godini života u Sarajevu. Svoj mirovni put nikada nije ograničio nacionalnim granicama. Naprotiv, kao kozmopolita, bio je protiv svake vrste diskriminacije među ljudima.
,,Nažalost političari su ti koji najviše potiču razlike kroz opetovano korištenje govora mržnje kojim nas razdvajaju, ukazuju na najčešće izmišljene razlike usmjerene na ‘druge’ vjerske grupe i nacije, migrante i izbjeglice, tvrdnje o nadmoći naše nacije nad njihovom, sijući otrov protiv svih koje smatraju drugačijim“, kazao je u jednom intervjuu za Al Jazeeru.
Bubalo je na sve ljude gledao kao na jednake, u potpunosti i u svemu. Tako im je i pristupao. U svom radu, djelu, ali i privatnom životu nikoga nije posmatrao kroz prizmu pripadnosti. Sve ono što je radio bilo je usmjereno prema ljudima svih vjera i nacija, rasa i generacija.
Na naciju, vjeru ili generaciju nikada nije gledala Štefica Galić, urednica portala Tacno.net, novinarka, aktivistica, ali prije svega borkinja za ljudska prava porijeklom iz Ljubuškog. Ona je tokom rata u Bosni i Hercegovini, zajedno sa svojim mužem Neđom spašavala bošnjačke civile od hrvatske vojske krivotvoreći njihove dokumente da ih ne bi odveli u logor Heliodrom, Dretelj ili Gabelu.
Dvadeset godina kasnije, bavi se temama kao što su sloboda govora i prepoznavanje govora mržnje, a njen aktivistički angažman, koji je počeo u vrijeme rata, je često dočekivan na nož. Skoro svakodnevno se suočava s brojnim prijetnjama, bilo zbog aktivizma, bilo zbog uređivačke politike.
„Izgubila sam sve materijalno, morala sam napustiti grad u kojem sam živjela. Prijatelji, pa i dio familije me se odrekao. Za njih sam bila i ostala izdajica ‘svog naroda’, komunistička kurva… Za druge sam opet heroina, hrabra žena, itd. Ja sam normalna osoba koja radi ono što smatra normalnom ljudskom vrijednošću“, kaže Štefica, koja se iz Ljubuškog morala preseliti u Mostar.
Godine 2018. dobila je nagradu Johann Philipp Palm za slobodu govora, što potvrđuje njen dugogodišnji aktivistički angažman. U društvu punom stereotipa teško je boriti se protiv laži, korupcije i otuđenja, ali Galić nastavlja borbu za pravedno društvo.
„Vjerujem u ovo što radim, vjerujem da možemo bolje jer nismo onakvi kakve nas žele predstaviti svijetu i sebi. Ne želim vjerovati u ovo što nam nameću najgori među nama, vjerujem svojim očima i svome prosuđivanju, u dobro kao takvo, u dobre ljude i dobru energiju“, zaključuje.
Dobrih ljudi bilo je uvijek, pa i u najtežim ratnim vremenima. Sarajevski taksista Hasan Jusović, s pravom nosi nadimak Duša. Na samom početku rata spasio je vojnika Jugoslovenske narodne armije (JNA) Acu Nenadića.
Trećeg maja 1992. godine, u tadašnjoj Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu, pripadnici Teritorijalne odbrane presreli su kolonu JNA, koja je na osnovu sporazuma o povlačenju izlazila iz Sarajeva. Kolona je krenula iz kasarne na Bistriku, a plan je bio da vojnici JNA odu u Lukavicu, danas Istočno Sarajevo. Kolona s vozilima i vojnicima JNA je presječena i zaustavljena. Zarobljeno je 215 vojnika. Među njima i devetnaestogodišnji vojnik Aco Nenadić.
Dok je ležao na asfaltu, glavom okrenutom prema dole, neko ga je udario nogom. Aco se okrenuo i ugledao poznato lice. Bio je to Hasan Jusović. Kada je Hasan ugledao Acu zarobljenog s ostalim vojnicima u koloni, shvatio je da mora da ga spasi.
„Pomislio sam kako da preživi, rat je, u državi, u Sarajevu već počeo, ginu ljudi, samo sam pomislio kako da ga spasim, da dođe živ svojim roditeljima“, priča Hasan.
Dok su zarobljenike vodili prema sarajevskom FIS-u, Hasan je bio u blizini.
„Kad su ih tamo smjestili, pitao sam komandanta da pusti Acu sa mnom. Komandant je onda pitao Acu hoće li da ostane ili ide sa mnom, a on je odlučio da ode sa mnom“, govori Hasan, koji je Acu odveo do svoje kuće u naselju Sedrenik.
Mjesec dana Aco je živio u toj kući, nakon čega su Hasan i jedan od komšija uspjeli da ga dovedu do Špicaste stijene, mjesta poznatog kao jedno od najopasnijih snajperskih uporišta tokom trogodišnje opsade Sarajeva. Aco je uspio da pređe na stranu koju je kontrolisala Vojska bosanskih Srba.
Hasan, zvani Duša i Aco su se sreli ponovo 2008. godine. I danas su u kontaktu.
U kontaktu su i Daut Tihić, bivši vojnik Armije Republike Bosne i Hercegovine i Dane Vasić, bivši vojnik Vojske Republike Srpske. Njih dvojica sreli su se na ratnoj liniji u Skelanima kraj Srebrenice u jesen 1992. godine. Daut je pucao u Daneta i 14 godina je vjerovao da ga je ubio dok ga nije sreo u sasvim drugačijim okolnostima.
Prvi put nakon ratnog susreta, njih dvojica su se srela u kafani. Daut je odmah prepoznao čovjeka kojeg je, kako je mislio, ubio. Od ratnih neprijatelja, susret u kafani, napravio je najbolje prijatelje.
Daut je 1994. godine otišao da živi u Švedsku, odakle se vratio nakon nekoliko godina, najprije u Brezu kraj Sarajeva, a zatim u rodne Skelane na Drini. Otvorio je farmu krava, prodaje mlijeko i bavi se poljoprivredom.
Od susreta u kafani počeli su češće da se viđaju, razmjenjuju ratna sjećanja, ali i današnja iskustva jedan sa poljoprivredom, drugi sa ljekobiljem, pa se lako došlo i do ideje o saradnji. Dane živi na drugoj obali Drine u Bajinoj Bašti u Srbiji. Bavi se otkupom ljekobilja, šumskog voća i plodova, ima vlastitu hladnjaču i lanac trgovina suvenirima. Politika ih je spriječila u namjeri da otvore zajedničku farmu, no njih dvojica ne odustaju. Dane kaže da su on i Daut riješeni da sarađuju i siguran je da će u tome i uspjeti.
Rat nisu željeli. Kao ni brojni drugi obični heroji koji se bore za saradnju, suživot, toleranciju i bolji život za sve.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Velma Saric


text:
Spomenik mira u Bosanskom Petrovcu | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
8. oktobra, 2023.
Spomenici mira u Bosni i Hercegovini sve više postaju jedan od načina kako uspostaviti mir u postkonfliktnom društvu. Jedan od tri takva spomenika u Bosni i Hercegovini je i spomenik mira u Bosanskom Petrovcu.
Ovaj grad s nešto više od 7.000 stanovnika od kojih su polovina Srbi, a druga polovina Bošnjaci, na ovaj način pokazuje intenzivan rad na lokalnoj borbi protiv etničke mržnje i podijeljenog društva.
Gradonačelnik Bosanskog Petrovca, Mahmut Jukić, ističe značaj postavljanja ovog spomenika: „U našoj zajednici moramo graditi mir, suživot, poštovanje i činiti dobra djela, koliko god to možemo. Najveći poklon koji možemo dati našoj djeci su korijeni odgovornosti i krila nezavisnosti, a ako želimo istinski mir, počnimo sa djecom.“
Spomenik mira su posjetili i predstavnici međunarodne zajednice, a čiju je posjetu povodom Međunarodnog dana mira 2021. godine organizirala Misija OSCE-a u Bosni i Hercegovini. Zajedno s predstavnicima Općine Bosanski Petrovac, posjeti su nazočili i predstavnici Ureda rezidentne koordinatorice Ujedinjenih nacija (UN) u BiH kao i ambasadorica Kraljevine Švedske u BiH, Kathleen Kavalec. Postavljanje spomenika pohvalila je i zamjenica generalnog sekretara UN-a, Alice Nderitu u svojem video obraćanju u Srebrenici 11. srpnja/jula 2021. godine, ističući i dalju podršku i napore UN-a u toj zajednici.
Kako ističe Ivan Lupis, službenik za politička pitanja Ujedinjenih naroda, posjeta je poslužila ne samo da se ukaže na sve velike uspjehe Bosanskog Petrovca u promoviranju uzajamnog povjerenja, konstruktivnog dijaloga i međuetničke suradnje, nego i kao inspiracija i drugim zajednicama da učine isto. „Nadamo se da će ovakvi primjeri pozitivnih narativa nastaviti promovisati. Ti narativi su jaki primjeri koji stoje nasuprot retorike i agende podjele javnosti, onih koji su izabrani na vlasti i medija. Nadamo se da ćemo pomoći ovim istinskim šampionima mira da se lakše konektuju sa drugima širom zemlje tako da se izgradnja mira proširi širom države“, poručio je Lupis.
Osim toga, Misija OSCE-a u BiH je u posljednje dvije godine realizirala inicijativu „Septembar: Mjesec mira i tolerancije“ u sklopu koje su realizirali brojne aktivnosti za mlade na temu pomirenja. Jedna od tih aktivnosti se dogodila tijekom rujna/septembra (2021. godine) gdje su predškolska djeca stvarala i slala poruke mira, a gdje su učenici osnovnih i srednjih škola imali materijale koji slave multietničnost ovog grada u njihovim vjerskim i povijesnim nastavnim planovima i programima. Osim toga, održavali su kvizove o lokalnoj povijesti i poznavanju vjera jedni drugih te posjećivali crkve i džamije.
„
Tarik Družić iz Bosanskog Petrovca kritički ističe da novopostavljeni spomenik nema značaja niti na bilo kakav način utječe na svakodnevnicu mladih u njegovoj lokalnoj zajednici. „Društveno okruženje trenutno nudi više rizika i nesigurnosti nego šanse za perspektivu za bolju sadašnjost i budućnost. Spomenici nisu ti koji govore o izgradnji mira i suočavanju s prošlošću već pojedinci i njihove životne priče. Mladi u Bosanskom Petrovcu više nemaju prostor za mlade što ih međusobno udaljava te kreira kulturu individue bez osjećaja pripadnosti i vezanosti ka sredini u kojoj se nalaze“, rekao je Tarik koji smatra da kulturu sjećanja ne može kreirati samo „jedna strana“ ili pojedinac već međusobna interakcija vlasti i ljudi različitih nacionalnosti.
Navodi neformalno obrazovanje kao prostor koji mladima pruža mogućnost za međusobnu interakciju i suradnju. „Nadam se da će doći do promjene i da će mladi dobiti šanse da se izraze kako zaslužuju i da dođu do tog koraka koji nas vodi ka miru i napretku. Glas mladih nije taj koji vodi do sukoba, jer mladi sukobe ne žele, svako od nas želi da uživa sa svojim vršnjacima, te da ima društvo oko sebe i da mogu birati patike i mobitel ne obazirući se na cijenu, te politiku koja ih okružuje“, smatra Tarik.
S druge strane, njegov sugrađanin Nemanja Davidović i ujedno najmlađi predsjednik Općinskog vijeća u Bosanskom Petrovcu, navodi da je mir atmosfera koja se zajednički kreira. „Postavljeni spomenik mira u Bosanskom Petrovcu je meni lično opomena za rješavanje stvari na miran način, za unutrašnji mir, a potom za dijalog i mir među ljudima. Bosanski Petrovac je odličan primjer suživota i ovaj spomenik svakako to predstavlja svijetu na odličan način. Smatram da mladi vide koliki je značaj mira i koliki je značaj razgovora o miru, spomenicima i svim zajedničkim inicijativama“, navodi Nemanja koji ističe da je Bosanski Petrovac sredina u kojoj nema podjela i gdje mladi ljudi zajednički sudjeluju u procesima napredovanja, kao i razgovora o prošlosti.
Adnan Družić, službenik za mlade i rad s nevladinim organizacijama u Općini Petrovac kaže kako je za njega spomenik mira jedan lijep i simboličan čin da se pokaže da Bosanski Petrovac zagovara mir i da kao zajednica žele raditi na jačanju procesa pomirenja. „Ovaj spomenik za mene predstavlja nadu, nadu da će se u budućnosti naša općina još više razvijati, biti uspješnija i nadu da se više nikada neće dogoditi da neko mora napustiti Bosanski Petrovac zbog rata. Spomenik je i poruka djeci i mladima, novim generacijama u Bosanskom Petrovcu da znaju u kakvoj zajednici žive, da imaju zadatak u budućnosti da čuvaju i grade suživot po kojem je ovaj grad poznat. Mislim da mladi i ne vide koliko je ovo veliki potez naše zajednice“, navodi Adnan.
Nada se da će u budućnosti kroz razne aktivnosti i druženje sa mladima iz drugih zajednica iz BiH, mladi iz Bosanskog Petrovca osjetiti koliko je njihov mali grad napravio veliki korak i kako mogu postati lideri pozitivnih priča i procesa pomirenja u cijeloj BiH. „Od najranijih godina djeca i mladi kod nas žive suživot koji nije vještački, nego je stvaran i realan. Zajedno idemo u vrtić, osnovnu školu, a kasnije i u srednju školu. Mladi su često nosioci inicijativa, projekata ili aktivnosti koje za cilj imaju jačanje procesa pomirenja i suočavanja sa prošlošću. Siguran sam da je spomenik mira nagrada, ali i kruna svih dosadašnjih aktivnosti i projekata kada je ova tema u pitanju“, zaključuje Adnan.
Iako različitih mišljenja, mladi podržavaju jedno, a to je rad na izgradnji mira u njihovim lokalnim zajednicama. Spomenici mira na ovaj način predstavljaju nastavak tog procesa koji će zasigurno biti zamjena onim spomenicima koji s druge strane, promoviraju mržnju prema drugom narodu i veličaju ratne zločince.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Kristina Gadže


text:
Neosvojivi kraljevski grad Bobovac | Balkan Diskurs
Sajra Talargić
13. oktobra, 2023.
Na mjestu gdje se spajaju općine Kakanj i Vareš smješten je Kraljevski grad Bobovac. Prvi put se spominje u vrijeme bana Stjepana II Kotromanića 1349/1350. godine i smatra se jednim od najstarijih gradova Bosne i Hercegovine (BiH).
Ovo poznato turističko mjesto svake godine bilježi rast broja posjeta. Prema podacima turističke agencije „Visit Vareš“, Bobovac godišnje posjeti nešto više od 13 hiljada turista. Stručni saradnik za turizam općine Vareš, Almir Čikmiš, kaže da je ova destinacija najljepša u jesen, tokom septembra i oktobra.
„Ovo je jedan od najpopularnijih lokaliteta za jednodnevne posjete i izlete. Iz dosadašnjeg iskustva možemo reći da veliki broj turista više puta posjeti Kraljevski grad Bobovac. Konfiguracija terena na kome je grad izgrađen, mauzolej Kotromanića s grobnicama bosanskih kraljeva i kraljice, bunar na lokaciji kraljevskog dvora pridonose njegovoj popularnosti“, dodaje Čikmiš.
Posjetitelje, kako objašnjava, najviše zainteresira prelijepa priroda koja okružuje nekadašnji Kraljevski grad. Također naglašava da je Bobovac možda i najznačajniji historijski lokalitet i kulturno-historijski spomenik u BiH. „Zbog same važnosti Bobovca najbolje bi bilo kada bi se posjeta uvrstila u planove osnovnih škola kao obavezna, poput časa historije u prirodi ili školskog izleta“, ističe.
Pričati o Bobovcu veoma je odgovorno i zahtjevno s više stajališta, smatra Emina Musić, profesorica historije u Mješovitoj srednjoj školi Busovača. Kao historičarka, prvo napominje položaj i prirodnu fortifikaciju grada te podsjeća kako se on izdvajao ne samo na Balkanu nego i u Evropi po svojim odbrambenim mogućnostima.
„Često se u izvorima spominje kao ‘tvrdi’ jer je praktično bio neosvojiv, što su mnogi bosanski neprijatelji i potvrdili pokušajima osvajanja. Druga karakteristika Bobovca koja ga izdvaja jeste njegov status i značaj. Kao sjedište bosanskih kraljeva i prijestolnica bio je glavni grad u kojem su se nalazili arhiv i riznica te čuvala bosanska kruna“, objašnjava Musić.
Krajem 12. vijeka, napadi na Bosnu su bili sve češći, što je utjecalo na odluku vladara da zaštitu potraže u okolnim brdima. Ban Stjepan Kotromanić zaslužan je što je Bobovac postao vojno i administrativno sjedište bosanskih kraljeva. Profesorica Musić priča kako je najljepše priče iz djetinjstva vežu baš za Bobovac. Ona je rođena u Visokom, dok njeni korijeni sežu do Kraljeve Sutjeske.
„Kao i svaka djevojčica bila sam zaljubljena u priče o dvorcu, kraljevima i kraljicama. Kasnije sam se razočarala jer moja slika iz mašte nije bila slična stvarnosti. Međutim, kako sam istraživala, taj stari oronuli grad sakriven u zelenilu bosanskih brda postajao je sve veći i slavniji. Za mene je cijeli lokalitet jedna sveta zemlja koja svjedoči o bosanskoj državnosti, postojanosti i održivosti. Naša slavna historija kojoj mogu da zavide i velike države svijeta jeste prekrivena zaboravom, ali ako malo provirimo uvjerit ćemo se da i mi Bosanci imamo svoj Rim, a on se zove Bobovac,“ govori i svima preporučuje da posjete ovaj grad koji, kaže, daje posebnu energiju, naročito u jesen.
Njeno djetinjstvo obilježeno je legendama, a jedna od njih je o skrivenom blagu koje se nalazi negdje u okolini grada ili pak uz zidine. Iako su se mnogi nadali da će ga pronaći, historijski argumenti dokazuju da se radi o predaji ključeva grada sultanu Mehmedu II Fatihu od strane kneza Radaka.
„Naime legenda kaže da su Osmanlije sedam godina osvajale grad. Ono što bi oni srušili tokom dana, branioci bi sagradili noću. Sultan se zamislio i tražio rješenje. Odlučio je da po uhodi poruči knezu Radaku da će ga bogato nagraditi ako mu preda grad. Radaku je to bilo primamljivo pa izda svog kralja i preda sultanu Bobovac. Zauzevši grad, sultan narod podijeli na troje: prve ostavi u gradu, druge dade svojim pašama, a treće pošalje u Carigrad. Kada dođe Radak i zatraži nagradu, sultan je bio nemilosrdan. Naredio je svom vojniku da izdajicu odvede izvan grada na jednu veliku stijenu gdje mu odrubi glavu. Tu stijenu, koja i danas stoji, narod prozva Radakovom stijenom-Radakovcom, kako bi se, kako kažu, dovijeka znalo kako završava izdajica roda svojega“, priča profesorica Musić.
Oni koji se odluče da posjete Bobovac i upoznaju historiju, ali i čuju legende, prenoćište mogu naći u nekoliko seoskih domaćinstava.
Gradonačelnik Vareša, Zdravko Marošević, objašnjava da postoje neke prepreke koje treba savladati, poput popravke puta ili izgradnje parking mjesta. „Problem proširenja ovog puta je taj što postoji naseljeno selo, gdje su kuće napravljene uz njega te kad bi ga proširili, morali bi srušiti dobar dio tog naselja, što je neizvodivo. Sama općina Vareš tu ne može da učini ništa. Odgovorni za puteve su kanton i država koji do sada nisu poduzeli ništa“, kaže Marošević.
Iako Bobovac pripada Varešu, on je bio povezan s Kraljevom Sutjeskom te su se tamo događali mnogi bitni događaji. Upravo zbog te povezanosti, uz Bobovac treba posjetiti i Kraljevu Sutjesku. Marošević kaže kako je Bobovac zapravo „jedna nedovršena priča za koju će biti potrebno dugo godina da se otkriju svi podaci“.
Dok čeka da neko završi njegovu priču i dovede što veći broj turista, Bobovac prkosi vremenu i bez obzira na sve poteškoće svakodnevno je pun onih koji dolaze da uče o dugoj, slavnoj i teškoj historiji BiH.

author: Sajra Talargić


text:
Forum žena sa invaliditetom: Iz šapata u povik | Balkan Diskurs
Iman Duvnjaković
15. oktobra, 2023.
“Ovdje sam – Vidljiva i ponosna” je projekt u sklopu kojeg je osnovan Forum žena sa invaliditetom Tuzlanskog kantona a koji radi sa ženama sa invaliditetom na izgrađivanju samopouzdanja, upoznavanja sa značenjem šta je biti žrtva nasilja, brige o reproduktivnom zdravlju, pravima na obrazovanje i tako dalje. Neke od aktivnosti sprovode i putem predstava, među kojima je i “Tišine” nastala na ličnim pričama žena sa invaliditetom.
Prema popisu stanovništva iz 2013. godine, u Federaciji Bosne i Hercegovine (FBiH) živi 176.499 žena sa invaliditetom. Uprkos ovako velikom broju, primjetna je niska stopa učešća ovih osoba u javnom životu, kao i u organizacijama osoba sa invaliditetom koje djeluje na prostoru Bosne i Hercegovine.
Adisa Kišić, koordinatorica projekta “Ovdje sam – Vidljiva i ponosna” kazala je da su žene sa invaliditetom višestruko diskriminisane i od njih se u većini slučajeva ništa ne očekuje, pa tako ni da su podobne za ulogu majke ili supruge, jer vrlo često nisu doživljene ni kao seksualna bića.
„Žene sa invaliditetom nisu ohrabrene da vode adekvatnu brigu o svom reproduktivnom zdravlju – da obavljaju redovne preglede… [U ginekološkim ordinacijama] ne postoji adekvatna, prilagođena medicinska oprema za pregled žena sa invaliditetom te su obeshrabrene da brinu o svom zdravlju“, kazala je Kišić.
Kišić smatra da invaliditet povećava vjerovatnoću da će osoba biti žrtva nasilja – ekonomskog, fizičkog, psihičkog – ističući da nerijetko osoba sa invaliditetom nije ni svjesna da je žrtva nasilja.
Također, Kišić ističe da se ženama sa invaliditetom uskraćuje i pristup obrazovanju, čak i od strane njihove porodice iz straha da će izgubiti invalidska primanja (financijsku pomoć). Ovo dovodi do toga da dosta osoba sa invaliditetom ostane neobrazovano, što im nadalje otežava pronalazak posla, pa tako i osamostaljenje od porodice.
Preko Foruma žena sa invaliditetom, kako je kazala Kišić, spoznali su da je samopouzdanje kod novopridošlih članica jako nisko. Iz ovog razloga, pojasnila je da je jedan od ciljeva Foruma žena sa invaliditetom i projekta “Ovdje sam – Vidljiva i ponosna” da izgrade samopouzdanje svojih članica, i da one nauče da prepoznaju nasilje u svom životu. Ovo se realizuje kroz različite radionice i edukacije, među kojima je i edukacija o pravima osoba sa invaliditetom.
„Forum ih uči da se zauzmu za sebe“, dodala je Kišić, pojasnivši da one žene i djevojke koje su prošle edukacije imaju više samopouzdanja, svjesnije su svojih prava i potreba, jednostavno „zadovoljnije su“.
Iz foruma je nedavno proizašla i predstava “Tišine”, nastala iz potrebe da se podigne svijest o svakodnevnim problemima s kojima se suočavaju žene sa invaliditetom. Scenarij su napisale i glumile u predstavi članice foruma, koristeći svoje lične priče kao inspiraciju.
Predstava je bila interaktivna te u drugom dijelu dobrovoljci iz publike su imali priliku da se stave na mjesto glavnih likova u sceni i odigraju je onako kako bi oni reagovali u takvoj situaciji. Da se ustanovi kako to ne mora biti tako, kako one ne moraju biti diskriminisane.
Ova predstava, kao i ostali poduhvati ovog foruma, finansirani su od Švedske agencije za međunarodnu razvojnu saradnju (SIDA).
Iako Kišić smatra da je situacija bolja u odnosu na neka minula vremena te Vlada Tuzlanskog kantona, kao i ostale vlasti u Federaciji Bosne i Hercegovine, pružaju određenu podršku, rad organizacija poput ove zahtjeva mnogo više. Trenutna sredstva koja se ulažu nisu dovoljna da bi se osobama sa invaliditetom omogućio dostojanstven život.
Naime, Bosna i Hercegovina je potpisnica Konvencije Ujedinjenih nacija o pravima osoba s invaliditetom, ali uprkos ovome malo se čini na poboljšanju urbane arhitekture i institucija kako bi sve bilo pristupačnije osobama sa invaliditetom. Još uvijek osobe sa invaliditetom nemaju odgovarajući pristup mnogim mjestima, pomagala u školama, ni personalnog asistenta, a nisu im prilagođeni ni mnogi aparati u zdravstvu.
Pomaci koji su napravljeni u cilju omogućavanja dostojanstvenog života osobama s invaliditetom, uglavnom su napravljeni zahvaljujući pritiscima aktivističkih grupa i udruženja.
Kišić poručuje da trebamo biti partneri i saradnici u misiji kako bi osobe sa invaliditetom ostvarile svoja ljudska prava te da budemo svjesni da nam je svima u životu u nečemu potrebna podrška, a uz to da se držimo zakonskih regulativa i da poslodavci budu otvoreni prema zapošljavanju osoba sa invaliditetom.

author: Iman Duvnjaković


text:
Tri desetljeća čekanja pravde za preživjele seksualnog nasilja | Balkan Diskurs
Nedžada Avdić
20. oktobra, 2023.
Iako je prošlo više od 30 godina od početka rata u Bosni i Hercegovini, potraga za pravdom još uvijek zaokuplja većinu preživjelih seksualnog nasilja a prevashodno zbog nepostojanja strategije za tranzicionu pravdu, kao i zbog nedostupnosti počinitelja ratnih zločina.
Strategija za tranzicionu pravdu, iako postoji nacrt, nije nikad usvojena u Bosni i Hercegovini, tako da je put do pravde pun prepreka.
Udruženje „Žena žrtva rata“ već 20 godina podržava preživjele seksualnog nasilja uzrokovanog sukobom i pokušavaju „uskočiti“ na ona mjesta nastala neuspjehom države da ispuni svoje odgovornosti. Prevashodan cilj udruženja je podržati preživjele, prekinuti šutnju i zagovarati veću pravdu.
U središtu njihovih nastojanja nalazi se baza podataka i arhivski sistem, koji je dostupan pravosudnim tijelima, istraživačkim institucijama, naučnicima i akademicima. Na ovaj način osiguravaju očuvanje istine i priča preživjelih, pridonoseći širem razumijevanju višestrukih efekata sukoba, ali i dokumentuju i čuvaju podatke o djeci rođenoj kao rezultat silovanja pokazujući svoju predanost i kada su u pitanju buduće generacije.
Prema upravnim, sudskim i neformalnim evidencijama nevladinih organizacija, broj preživjelih seksualnog nasilja je između 20.000 i 50.000. Uz to, iz Udruženja napominju da smatraju da je broj neprijavljenih slučajeva veći, napominjući da su žrtve seksualnog nasilja i žene i muškarci.
Mnogi od preživjelih seksualnog nasilja nisu imali priliku da svjedoče na sudu iako za određeni broj počinitelja zna se gdje se nalaze. Amela Međuseljac aktivna je članica Udruženja. Navodi da značajan broj počinilaca nalazi se u susjednim zemljama, a zbog posjedovanja državljanstva tih susjednih država, gotovo je nemoguće njihovo izručenje. Kao najpragmatičniji korak, ona navodi, donošenje presuda u odsutnosti čime bi se barem osigurao značajan broj presuda.
Još jedan izazov za preživjele seksualnog nasilja je neadekvatnost podrške pravosudnih institucija. Kako bi riješili ovaj kritični jaz, Udruženje sarađuje s partnerskim organizacijama na provedbi projekata koji pružaju pomoć svjedocima prije, tokom i nakon pojavljivanja pred sudom. Kroz ovaj projekat, kako su pojasnili u udruženju, nastoje se zadovoljiti različite potrebe preživjelih i popuniti prazninu koju je ostavio nedostatak državnih institucija koje bi preuzele ovaj zadatak.
Iako su terapijske sesije jako bitne i igraju središnju ulogu u procesu reintegracije preživjelih u društvo, ipak mnoge preživjele još nisu spremne otvoreno razgovarati o svojim traumatičnim iskustvima. „Postoje žene koje nikada nisu uspjele pobjeći iz ralja rata. I danas žive s tim“, kazala je Amela.
Naglasila je važnost postupaka za reparaciju, istaknuvši da je riječ o značajnom koraku naprijed u potrazi za pravdom. Ovakav pristup, prema njenim riječima, osigurava da nakon pravomoćnosti presude finansijski sposobni počinitelji preuzmu odgovornost za obeštećenje preživjelih.
Preživjeli čiji počinitelji nemaju financijskih sredstava za obeštećenje, Amela je naglasila da ne smiju ostati bez podrške.
„Neuspjeh je i države i njenih entiteta što ne postoji fond ili mehanizam za pružanje reparacija ovim preživjelima. Traženje oštete je u svakom slučaju problematično. Ishod potraživanja je nepouzdan a u rijetkim slučajevima kada su dosuđeni, teško ga je dobiti“, kazala je Amela, dodavši da preživjeli i kada pokušaju podnijeti u parničnom postupku takvu tužbu često gube spor i moraju platiti izuzetno visoke sudske troškove.
Kao još jedan sloj složenosti, naglasila je da se preživjelima koji imaju status zaštićenog svjedoka u sudnici ukida ovaj štit kada pokrenu postupak reparacije i ostavljeni su u nesigurnom položaju.
Gledajući unaprijed, novi zakon, koji stupa na snagu u januaru 2024. uvest će neke nove beneficije za civilne žrtve rata u Federaciji BiH, kao što je pravo na prioritetnu medicinsku skrb, uključujući rehabilitaciju. Štoviše, djeca rođena ratnim silovanjem prepoznata su kao posebna kategorija s jednakim pravima u društvu.
Kada govorimo o kaznama za počinitelje, Amela se prisjeća vremena kada žrtve nisu bile nimalo zadovoljne. Ipak, kako je vrijeme prolazilo, transformacija u stavovima se oblikovala i Amela naglašava da danas kada prate izricanje kazni, su zadovoljni ako sud izrekne barem osuđujući presudu. „Samo rijetki obraćaju pažnju na visinu kazne“, dodala je Amela.
Za Udruženje pravda je najvažnija stvar, kazala je Amela, pojasnivši da bez toga nema ozdravljena, ni izgradnje pomirenja. „Dok se svi slučajevi ne okončaju, društvo mora prihvatiti žrtve kao žrtve i zločince kao zločince, bez obzira na njihovu vjeru i nacionalnost“, navela je Amela, ali smatra da sadašnje političko opredjeljenje teško da će dovesti do toga jer ne postoje ni adekvatne mjere za ljude koji negiraju sva ta događanja.
Čvrsto je uvjerena da javnost i mediji trebaju više govoriti o zločinima počinjenim tokom rata, s ciljem da se oni nigdje i nikada više ne ponove. Preživjeli su svjesni da neće svi ratni zločinci biti kažnjeni, niti će sve žrtve moći dokazati što im je učinjeno, što su preživjele i vidjele.
Ono što je ključno su izazovi s kojima se suočavaju mnoge preživjele, od kojih se značajan broj i dalje bori s posljedicama koje mijenjaju život. Mnoge žene i muškarci, kako je kazala, suočavaju se s ograničenjima u raznim aspektima života. Preživjele su pretežno samohrane majke, uglavnom nezaposlene prije rata, a često onesposobljene za rad u poslijeratnom razdoblju.
Prepoznavajući ove višestrane izazove, pored napora da pridonesu svjedočenju i davanju iskaza, Udruženje je posvećeno provedbi programa rehabilitacije i ekonomskog osnaživanja članova. Ovaj holistički pristup odražava predanost ne samo pravdi, već i sveobuhvatnoj dobrobiti i osnaživanju ljudi pogođenih ratom.

author: Nedžada Avdić