text:
Usklađivanje obrazovanja i zahtjeva tržišta rada | Balkan Diskurs
Dženisa Joldić
31. marta, 2023.
Veća povezanost između obrazovanja i tržišta rada, obrazovanja i nadležnih institucija u smislu analize potreba i kompetencija, sticanje prakse i odsustvo diskriminacije po spolnoj, dobnoj i nacionalnoj opredijeljenosti od strane poslodavaca i osiguravanje mogućnosti napredovanja i odgovarajućeg plaćanja su neki od načina da veći broj mladih ljudi bude uveden u bosansko-hercegovačko tržište rada i ostvari mogućnost dugotrajnijeg zaposlenja.
U Bosni i Hercegovini stopa nezaposlenosti mladih osoba je četiri puta veća nego u Evropskoj uniji (EU). Prema Agenciji za statistiku Bosne i Hercegovine, stopa nezaposlenosti mladih je skoro 40 posto. U Kantonu Sarajevu, prema podacima Službe za zapošljavanje Kantona Sarajevo, u novembru prošle godine evidentirano je 55.269 nezaposlenih osoba. Od evidentiranih osoba, prvo zaposlenje traži njih 16.000, od kojih 11.093 osobe ženskog spola ili njih 69,33 posto.
Prema evidencijama krajem januara ove godine najbrojnija zanimanja, a koja su evidentirana na birou u Kantonu Sarajevo, sa visokom stručnom spremom su diplomirani ekonomisti, njih 1.118, sa višom stručnom spremom – ekonomisti, njih 169, sa srednjom stručnom spremom – maturanti Gimnazije čak njih 2.981, te prodavači 2.651.
Obrazovni radnici koji razvijaju kompetencije mladih smatraju da je neophodna veća povezanost sa tržištem rada, kao i veća povezanost između obrazovnih i nadležnih institucija sa ciljem detaljne analize potreba i kompetencija.
Generalno, jedan od najvećih problema je odlazak mladih iz Bosne i Hercegovine, a koji, između ostalog, odlaze i zbog nemogućnosti zaposlenja. Kako sami ističu, nepoštuju se njihove kompetencije, mogućnost napredovanja, nude im se minimalne plate, a uz to su izloženi i drugim diskriminacijama.
Studentica Fakulteta zdravstvenih studija u Sarajevu u budućnosti sebe vidi kako sa svojim kompetencijama i sposobnostima pomaže drugoj državi. „Tužno je reći da u svojoj državi nemamo dobru perspektivu i mogućnost napredovanja da pomažemo našim ljudima, pogotovo kada je riječ o zdravstvu“, kazala je Lejla Karović.
Njena želja je da se bavi naučno-istraživačkim radom i brani načela Hipokratove zakletve, ali sumnja da će to uspjeti u Bosni i Hercegovini, gdje bi voljela da predstavlja primjer bachelora zdravstvene njege.
Lejla je završila srednju medicinsku školu, pa upisala fakultet. Pojašnjava da je po pitanju zaposlenja zanimaju sve pozicije koje bi doprinijele njenom razvoju ličnosti, odnosno radna mjesta koja sa sobom nose novo radno iskustvo i napredovanje u svakom smislu te riječi.
„S obzirom da sam završila Srednju medicinsku školu, zanimaju me pozicije koje su vezane za moju struku, ali naravno ne odbijam nijednu priliku koja mi se ponudi izvan tog polja“, kazala je Lejla.
Prema evidenciji Službe za zapošljavanje Kantona Sarajevo, među najbrojnijim zanimanjima koja su nezaposlena sa krajem januara ove godine, uz diplomirane ekonomiste (1.181) nalaze se diplomirani pravnici (864), politolozi (360), socijalni radnici (315), novinari (257), a koji imaju završenu visoku stručnu spremu.
Prema istim podacima, sa višom stručnom spremom najbrojnija zanimanja na birou uz ekonomiste (169) su pravnici (78), nastavnici predškolskog vaspitanja (37), nastavnici razredne nastave (21) i građevinski inženjeri (18).
Uz Gimnazijalce (2.981) sa završenom srednjom stručnom spremom na birou među najbrojnijim zanimanjima su ekonomski tehničari (1.905), mašinski tehničari ( 1.543), tekstilni tehničari (641) i medicinske sestre (628). Među kvalifikovanim i visoko kvalifikovanim zanimanjima na birou su najbrojniji prodavači (2.651), vozači motornih vozila (2.000), frizeri-vlasuljari (887), automehaničari (752) i bravari (568).
Obrazovanje je zasnovano na ishodima učenja, koje podrazumijeva znanje, vještine i lične kompetencije, stručnost i pouzdanost, smatra Sabina Huseinbegović, profesorica Srednje škole poljoprivrede, prehrane, veterine i uslužnih djelatnosti u Sarajevu. Osnovni ciljevi obrazovanja, prema njenim riječima, razvijaju odgovornost, kreativnost, stručnost i pouzdanost, ali u školi u kojoj radi ohrabruju pojedinačan i timski rad, kao i donošenje odluka. „Razvijanjem širih stručnih vještina razvija se pozitivna radna etika i podražavaju interesi za cjeloživotno učenje“, kazala je Huseinbegović.
Prema istraživanjima, osnovni zahtjevi tržišta rada su timski rad, stav prema poslu, kreativnost, prilagodljivost, stručne vještine i tako dalje. Profesorica Huseinbegović je istakla da organizacijom i integracijom teorijske i praktične nastave pokušavaju kod učenika razviti kompetencije prema zahtjevima tržišta rada.
Srednja škola poljoprivrede, prehrane, veterine i uslužnih djelatnosti u Sarajevu, kako je pojasnila profesorica Huseinbegović, radi po modularnom EU VET sistemu rada, kojim se kroz program definišu ishodi/rezultati učenja, smjernice za nastavnike, tehnike ocjenjivanja, integracija općeobrazovnih predmeta, stručnih predmeta, te predmeta u funkciji struke i praktične nastave.
Uz teorijsko obrazovanje, studentica Lejla pojašnjava da je naučila kako reagovati u stanju stresa i napraviti što je potrebno od stvari koje u tom momentu su dostupne u njenom okruženju. Naučila je kako da bude organizovana i da sebi stvori prostor za stvari koje se odjednom pojave u njenom rasporedu, odnosno studentskoj svakodnevnici.
Saradnja škola sa kompanijama podrazumijeva omogućavanje obavljanja dijela praktične nastave u tim kompanijama. Na taj način, profesorica Huseinbegović smatra da se pruža mogućnost učenicima da steknu vještine rada i realnu sliku o radu kompanija i organizaciji poslova.
„Sam pristup realnom sektoru omogućava zapošljavanje određenog broja učenika nakon školovanja ovisnosti od zanimanja i zainteresiranosti učenika za rad“, istakla je profesorica Huseinbegović.
Iz studentske perspektive ali i generalno za mlade ljude, Lejla smatra da trebaju dobiti više prilika i da iskustvo ne bude nužan uslov za prijavu za posao jer se često dešava da nemaju priliku da steknu to iskustvo.
„Ono što je potrebno mladim ljudima jeste svakako prilika da steknu to iskustvo kroz razne vrste edukacija, ljetne prakse i volontiranja“, kazala je Lejla.
Uz iskustvo koje se navodi u oglasima za posao, mladi ljudi u traženju zaposlenja susreću se i s drugim problemima. Studentica Lejla pojasnila je da s obzirom da izgleda mlađe nego što jeste susrela se sa čudnim pogledima i komentarima da su ti određeni poslovi previše zahtjevni za nju.
„Smatram da izgled, vjerovali ili ne, ima dosta utjecaja na to ko će biti zaposlen i da određene vještine i kompetencije se stavljaju u drugi plan“, kazala je Lejla, dodavši da poslodavci umanjuju vrijednosti mladih ljudi i podcjenjuju njihove kvalitete, nudeći manje plate, u nadi da će oni pristati jer im treba novac.
Uz to, Lejla ističe da je prisutna i diskriminacija na osnovu pola, dobi i nacionalnosti širom Bosne i Hercegovine, te da to uveliko utječe na motivaciju i želju mladih ljudi da uopće i predaju papire i prijave se za oglas za posao.
Koliko škola može vršiti promjene koje će pratiti promjene na tržištu rada, profesorica Huseinbegović naglašava da škola tu nema potpunu slobodu ali da svakako u saradnji sa kompanijama i nadležnim institucijama radi na tome da kod učenika razvijaju potrebne vještine i znanja, a i da se usavršavaju profesori kako bi mogli pomoći učenicima.
Generalno, Huseinbegović zaključuje da je neophodna veća povezanost škola-ministarstvo, obrazovanje-tržište rada u smislu analiza potreba i kompetencija.
Studentica Lejla ne vidi dobru perspektivu pogotovo kada je riječ o zdravstvu, odnosno varijanti da pomaže našim ljudima, nego se u budućnosti vidi u nekoj drugoj državi.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.

author: Dženisa Joldić


text:
Sejfo i Mira: „Ništa ne može pobijediti ljubav“ | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
2. aprila, 2023.
Ratne nedaće, višegodišnja udaljenost, različita etnička pripadnost i drugi problemi nisu narušili ljubav Sejfe i Mire Mahmutović koja datira iz srednjoškolskih klupa, a koja je okrunjena brakom i zajedničkim životom u kojem danas uživaju mirno i spokojno.
Obitelj Sejfo opisuje kao “malu bivšu Jugoslaviju”. „Ja Sejfo, pa Mira, pa sin Robert, pa Fatima“, pobrojao je Sejfo članove obitelji, a na upit sugrađana zašto mu se sin zove Robert odgovara sa smješkom da je to ime iz romana.
Ljubav Sejfe i Mire je započela u školskim danima. Mira pojašnjava da su se gledali u autobusu dok su se prevozili u školu i zaljubili. Ističe da je Sejfo bio „omiljen curama“ jer je trenirao atletiku i bio zgodan. „Malo muzičar, malo atletičar“, dodao je Sejfo.
Mira pojašnjava da nije obraćala pažnju što je Sejfo različite etničke pripadnosti u odnosu na nju. ,,Ja sam bila mlada, nisam uopšte gledala šta je…Malo je narod pričao, ali šta ja znam, valjda sam bila mlada, pa to nisam gledala“, dodala je Mira.
Sejfo je kazao da bi o tome “roman mogli napisati” ali su oboje bili uporni. Tijekom osamdesetih godina u Bosni i Hercegovini, Miru su odveli u Sloveniju, ali ju je Sejfo pronašao u Ljubljani. „I opet se našli i onda poslije, eto tako, uzeli se. Bilo je svašta, prepreka i eto tako. Dobro je ispalo“, kazala je Mira, istaknuvši da su bila ogovaranja koje su prenosili njenim roditeljima, ali nisu njoj direktno.
Njen suprug pojašnjava da su oni bili prvi slučaj da se mladi različite etničke pripadnosti iz susjednih sela zabavljaju. ,,Nije prošlo puno, poslije našeg braka su bila još dva, tri mješovita braka u selu. Ali mi smo uglavnom bili prvi koji smo probili taj led“, kazao je Sejfo dok Mira navodi da joj je puno značila potpora njegove obitelji.
Naziv mješoviti brak, za Miru nije logičan naziv, ali Sejfo dodaje: „Kako nismo mješoviti: ja muško, ona žensko“.
Kada su u pitanju multietnički parovi, Sejfo ne vidi pomaka u društvenom pogledu. „Bilo je par slučajeva u mom komšiluku gdje je isto žena bila pravoslavka, muž musliman. On je umro prije nje, a kad je ona umrla, problem je bio gdje da se ukopa. Međutim, sad je to već riješeno“, pojasnio je Sjefo, istaknuvši da je Općina Tešanj dala jednu lokaciju za ukopavanje supružnika iz mješovitih brakova ako izraze želju da se tu ukopaju.
Događaji u Bosni i Hercegovini nisu promijenila Sejfu i Miru. „Mi imamo iste poglede. Za mene je čovjek – čovjek – na prvom mjestu, i tako će uvijek i ostati. Tako sam gledao i svoju djecu da naučim. Da prvo cijene čovjeka kao čovjeka, pa onda, da ne trebaju gledati ni nacionalnu pripadnost, ni rasnu, ni etničku, ni bilo koju pripadnost, nego samo gledati čovjeka kao čovjeka“, smatra Sejfo.
Za suprugu naglašava da je privržena obitelji i njegovim roditeljima, koje je poštovala kao i svoju. „U mjestu gdje smo prije živjeli bila je omiljena. A i sada ovdje gdje živimo, sav komšiluk je stvarno voli“, kazao je Sejfo, opisujući suprugu kao humanu, vrijednu, dobru domaćicu i veselu ženu.
Mira za supruga je kazala da osim ljepote ima i dobru dušu. ,,Kod nas je bilo specifično što smo se mi uzeli u petak, a ja sam već u ponedjeljak otišao u JNA“, naveo je Sejfo, a Mira je, kako je kazala, sve to izdržala uz pomoć njihove obitelji.
Osim vojske, Sejfo je bio dugo odsutan zbog sviranja bubnjeva po različitim mjestima na području bivše Jugoslavije i u drugim državama. Nakon rata, Sejfo je otišao raditi u Njemačkoj deset godina, a kasnije i u Pulu (Hrvatska). Od 2015. godine žive zajedno u Jelahu.
Mira opisuje njihov svakodnevni dan: „…dođe s posla, kafa, ručak, sjedimo, i eto tako provodimo više vremena. Odemo na selo, u rodno mjesto i eto tako. Imamo vremena. Svaki dan je dragocjen.“
Kako kaže Sejfo, nisu “baš neki vjernici”, ali slave sve blagdane. ,,Dok je bila sestra živa, pošto je ona bila starija, išli smo kod nje prvi dan (Bajrama), drugi dan obično smo obilazili ta groblja kod svojih, obilazili svoje mrtve… A kad je u pitanju Božić, Vaskrs, ili Nikoljdan, onda idemo kod njezinih, mi nešto pripremimo, supruga odnese i nešto tako“, opisao je Sejfo slavljenje blagdana obitelji Mahmutović.
,,Nju čak pohvali i hodža, shvatate“, nastavio je Sejfo, „ona je bila omiljena gore u našem mjestu, starijim ženama pogotovo“.
Za uspjeh njihovog braka Sejfo navodi njegove i Mirine roditelje. ,,Njeni roditelji nikada, nijednog momenta, se nisu miješali u taj brak, da su rekli: Zašto ovo, zašto ono…? A tako ni moji roditelji. Za moje je bilo specifično što su stvarno nju voljeli. I njezini su isto mene tako poštovali, ali da pored mene, mog brata, mojih sestara, moj otac nije dao nikome da ga okrene, samo njoj, da ga podigne iz kreveta… Tako je isto bilo i s majkom“, pojasnio je Sejfo.
Osim njihovih roditelja, Sejfo za razlog održivosti njihovog braka navodi i Mirinu privrženost i iskazivanje ljubavi. ,,Oduvijek je to bilo tako: ʻJa tebe ne bih nikad ostavilaʼ“, citirao je Sejfo Mirine riječi iz mladosti.
Kako je istaknuo Sejfo, nisu opterećeni tim “nekim glupostima”, misleći na prepreke koje im društvo nameće. ,,Mislim da je to najveća tajna. Mi smo se uzeli baš iz ljubavi, bez obzira na to što je to bila školska ljubav. Ja nisam ni radio, kad se ona udala za mene, odmah sam išao u vojsku. Ona dolazi u, ipak… malo su drugačiji običaji. Moji roditelji su poznavali njezine (roditelje), i njezini (roditelji) moje, ali ipak su drugačiji običaji…“, opisao je Sejfo.
,,Ipak su sestre i svekrva uvijek mene pitale, kad se pravi jelo, šta ja hoću… Ako ja ne volim to, ona pravi, jedno, drugo. I dan danas, zaove, djever, nema ih nigdje (takvih). Oni su bili za nas, oni su bili za mene svi, puno podrške od njih… i dan danas“, navodi Mira.
U njihovom naselju postoji pet, šest multietničkih brakova, no, kako je Sejfo istaknuo “prokleti rat je učinio svoje”. ,,Meni sada ne postoje ni brakovi iz ljubavi, koliko ja vidim, teško… Razvode se, pokazuju se samo interesi. Došlo je neko vrijeme sada, kao nekad što je bilo, da beg od bega kćerku mora oženiti, tako se i bogati sa bogatima danas žene. Već se počelo gledati, vjerujte“, naveo je Sejfo koji smatra da mladi dosta gledaju kako će reagirati sredina.
Gdje postoji ljubavi, tu prepreke ne treba i ne može biti, smatra Sejfo. „I ako se poštuje tradicija njenoga oca i moje porodice i oca, ja nikad neću reći: ʻZašto to sad, mi da idemo na slavu?ʼ, pa išao sam i prije nego što sam nju upoznao kod kolega i prijatelja  na slave“, kazao je Sejfo.
Vrijedi se boriti kad vidiš da je onoj osobi stalo do tebe, Sejfo je nastavio. ,,Kad vidiš da im je (multietničkom paru) stalo, da je to stvarno neka ljubav, ne do kapitala, nekih novčanih vrijednosti, finansijskih… kad vidiš da im je tačno čisto stalo do tebe, onda se za to stvarno treba boriti, jer može čovjek biti siguran da će u toj osobi imati jednog partnera na duže vrijeme, partnera na kojega se može osloniti, i u dobru, i u zlu, i u svemu. I to su te vrijednosti za koje se isplati boriti“, poručio je Sejfo, a Mira se složila s njegovim riječima.
Djeca kada dođu, posebno održavaju brak, smatra Sejfo. Miri je ljubav sve: „Poštovanje…ovo što mi imamo, jeste, to. Šta ja znam, sve smo prošli, svašta, i eto, to je tako, uvijek smo zajedno. To mi je ljubav.“
Sejfo mladima poručuje: ,,Prvo gledaj osobu, da je osoba kakva treba (da bude), da je to stvarno iz ljubavi. A kako se ko zove, ko se kome Bogu moli, to je opet jedan Bog … Znači gledati prvo da si čovjek, pa onda, ne treba gledati ni kako se zove, ni koja je religija.“
Sejfo je dodao da na početku veze mladima ne trebaju materijalne vrijednosti biti ono prvo što se gleda. ,,Više će čovjek cijeniti ako sebi sam stekne. Do unazad šesnaest godina, mi smo bili ni na nebu, ni na zemlji…Sve mi je bilo zapaljeno, porušeno, tako nisam imao nekih finansija da bih nešto (napravio)… Ali eto, ispadne ta sreća da sam otišao u Njemačku, brat me odveo, kvalifikovao sam se, bio sam uporan, i uspio sam …“, opisao je Sejfo koji je za dvije godine rada uspio kupiti plac i napraviti kuću.
Mira se za to vrijeme, borila s teretom samoće odgajajući djecu. „Ona je ovdje teret podnosila, ja tamo“, dodao je Sejfo, istaknuvši da ne može ništa pobijediti ljubav.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Kristina Gadže


text:
Maja Milijaš: Jedna od najmlađih doktorica nauka u BiH | Balkan Diskurs
Danica Novaković
6. aprila, 2023.
Dvadesetosmogodišnja Maja Milijaš je jedna od najmlađih doktorica nauka u našoj zemlji i usprkos ponudama da ide u inostranstvo i radi, izabrala je da ostane u Bosni i Hercegovini, zemlji gdje je rođena, odrasla, školovala se a sada već i zasnovala svoju porodicu.
„Organizacija, predanost i trud se uvijek isplate. Voljela bih kada bi moj primjer bio vjetar u leđa onima koji žele da krenu istim ili sličnim putem. Studirajte ono što želite, vjerujte u sebe, tragajte za znanjem, tražite ga od onih koji su dužni da vam ga pruže i budite dosljedni sebi i svojim ciljevima“, poruka je ove mlade doktorice nauka.
Maja Milijaš je iz Srpca, koji je od Banjaluke udaljen oko 40 kilometara. Zvanje doktora nauka stekla je sa samo 28 godina. Pojašnjava da je na eksperimentalnom i teorijskom djelu disertacije na temu optimizacija procesa proizvodnje medovine a sa ciljem poboljšanja karakteristika ove vrste vina, radila pet godina.
Podsticaj za ovu temu, kako je pojasnila, bila je činjenica da je riječ o nedovoljno istraženoj oblasti sa jako malim brojem dostupnih literaturnih podataka a što je njoj dalo prostora za inovativnost. Također, ova disertacija je bila nastavak njenih prijašnjih istraživanja koja su imala značajnu poveznicu sa njenim radom.
Tokom cijelog procesa izrade disertacije uz nju su bili njeni najbliži, kao i saradnici sa fakulteta, koji su joj, kako naglašava pružili podršku da ostvari svoje snove.
„Pripreme za početak eksperimenta su počele u januaru 2019. godine, a prva analiza je urađena u februaru. Uz neprestani rad, kraj eksperimentalne faze je došao u februaru nakon tri godine, dok je samo pisanje doktorske disertacije trajalo nepune dvije godine. U jednom periodu desilo se preklapanje, što je zapravo bio najveći izazov, jer je sve to iziskivalo mnogo vremena tokom jednog dana“, kazala je Maja.
Iako se čini kao da je ovo sve dio jednog odlično razrađenog plana, ona nije oduvijek znala da želi da doktorira, ali ju je entuzijazam nakon svakog savladanog stepenika gurao da nastavi dalje. Uprkos dugom i teškom putu koji je vodio do ostvarenja cilja, uspjela je da savlada i ovaj posljednji stepenik. Dok je radila na ostvarenju svojih snova, Maja nije zapostavila ni druge aspekte života, te je tako sve vrijeme bila jednako posvećena porodici i prijateljima.
„Jedan od uslova koji sam postavila samoj sebi je da ne zapostavim sebe, porodicu, prijatelje, hobije. Organizacija je bila ključ usklađivanja svih obaveza i društvenog života. Naravno, uvijek je bilo momenata kada sam se u određenoj mjeri morala više posvetiti eksperimentu, ali su te faze bile privremene i kratkotrajne. Da sam morala da se odreknem svega ostalog zarad doktorata, vjerovatno ga ne bih ni završila, ili bar ne bih uspjela u ovom vremenskom roku“, pojasnila je Maja.
Kako se sve više bližio kraj osjećala je veliko olakšanje, ali i strepnju. Nakon što je izradila konačnu verziju svoje disertacije, bilo je potrebno čak šest mjeseci za usvajanje rada i prolazak cjelokupne procedure koju je neophodno sprovesti do momenta odbrane. Uslijedilo je iščekivanje rezultata provjere na plagijarizam, uvid javnosti u trajanju od 30 dana, a zatim ocjene i komentarisanje drugih stručnjaka iz te oblasti. Potpuno olakšanje za nju je nastupilo tek u trenutku kada je saznala termin odbrane.
Uprkos mogućnosti da ode u inostranstvo kao mlada kvalifikovana naučnica, Maja  bira da ostane. Za Bosnu i Hercegovinu veže je porodica koja je u svim prilikama bila njen oslonac i izvor sigurnosti. Zbog toga je za nju odvojenost od bitnih ljudi jednako teška kao i pojedini segmenti koje nosi ostanak ovdje.
„Bez obzira gdje se nalazila, budućnost je ispred mene, s tim da smatram da je mnogo lakši temelj za uspjeh pronaći u svojoj zemlji, nego negdje gdje si stranac. Svako za sebe bira put i gradi ga na sebi svojstven način, a ja vjerujem da su za odlazak potrebni veći motivi. Na mojoj vagi, tas je prevagnuo u korist ove zemlje gdje sam rođena, gdje sam odrasla, školovala se, a sada već i zasnovala svoju porodicu“, istaknula je Maja.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.

author: Danica Novaković


text:
Plavi baloni – svjesnost i prihvatanje | Balkan Diskurs
Dženisa Joldić
10. aprila, 2023.
Podizanjem svjesnosti o autizmu i autističnom spektru poremećaja koja su sve prisutnija u našem društvu, a manifestiraju se najčešće kao stereotipna ponašanja, nedostatak komunikacije i socijalizacije, te repetativna ponašanja, doprinosimo njihovom uključivanju u svakodnevne životne aktivnosti, neosuđivanju i upornosti da prevaziđu teškoće.
„Primijetimo ih jer ćemo im tako pomoći“, poručila je Merima Dramalija, Bachelor edukacije i rehabilitacije, pojasnivši da se prvi znakovi autizma mogu prepoznati već sa par mjeseci kod beba, nakon druge ili treće godine života ili kasnije.
Kod devetogodišnjeg Bekira autizam je otkriven kada je napunio četiri godine. Njegova majka Mirsada Isić je kazala da su „primijetili da nešto nije u redu jer se dječak nije ponašao kao njegovi vršnjaci“. Uz opštu informiranost i pomoć stručnjaka utvrđeno je da Bekir ima autizam.
„Nismo bili spremni na to i bio je to jedan jako težak period“, kazala je Bekirova majka, sa kojom se složio i njegov otac Nedžad, naglasivši da su nakon prihvatanja da imaju dijete sa autizmom tek postali svjesni da je on lav, nada, uspjeh i sreća.
Autizam je neurorazvojni poremećaj kojeg karakterišu stereotipna ponašanja, nedostatak komunikacije, socijalizacije, ponavljajuće radnje, kao i određena simptomatologija koja nije karakteristična za ostale razvojne teškoće. Prema epidemiološkim istraživanjima, na 10.000 živorođene djece rađa se četvero-petoro djece sa autizmom. Spektar autističnih poremećaja na 10.000 djece obuvaća njih deset do 15 ili čak više ako se uzmu u obzir svi oblici poremećaja iz autističnog spektra.
Prema odluci Generalne skupštine Ujedinjenih naroda, 2. aprila se obilježava Svjetski dan svjesnosti o autizmu. Znak svjesnosti autizma su puzzle koje označavaju želju za povezivanjem djelića i konačnim shvatanjem autizma. Puštanjem plavih balona u zrak se želi istaknuti nedovoljna informiranost javnosti o autizmu koji je sve prisutniji u našem društvu.
Kod djece sa teškoćama u razvoju, Dramalija ističe da je najbitnija rana intervencija jer se time poboljšavaju djetetove mogućnosti, odnosno što se prije krene sa ranom intervencijom veće su mogućnosti napredovanja.
„Roditelji trebaju, kada primijete određene simptome autizma, da se jave stručnjacima. Ne trebaju odugovlačiti proces dijagnoze, jer tako samo štete djetetu i sebi. Svi znamo da je teško prihvatiti takvo nešto ali ipak se moramo pomiriti sa tim radi nas i radi dobrobiti naše djece“ kazala je.
Prema njenim riječima, terapija striktno za autizam ne postoji i da bi znali kako liječiti trebali bismo prvo poznavati uzroke autizma a što još uvijek nije dokazano. Djecu sa poremećajima autističnog spektra, kako je dodala, treba uključivati na defektološke i logopedske tretmane, kao i na ostale tretmane kod različitih stručnjaka koji mogu pomoći kako bi dijete ostvarilo što bolje rezultate.
„Koristimo tretmane logopeda, psihologa i fizioterapeuta, uglavnom je učinkovito, svaki put nakon određenih tretmana mi vidimo novi uspjeh“, kazala je Dramalija, pojasnivši da kada roditelji primijete znakove autizma, stručnjaci trebaju isključiti sve ostale teškoće sa govorom, sluhom ili neke druge a kako bi dijagnosticirali autizam.
Nakon što je kod Bekira dijagnosticiran autizam, a roditelji i njegovi najbliži to prihvatili, otac Nedžad naglašava da su postigli zajednički uspjeh.
„S obzirom da pored Bekira imamo još dvoje djece, Bekirovog brata i sestru, koji međusobno imaju jako dobar odnos i komunikaciju i na to da Bekir stalno traži da se igra s njima, smatram da se on jako dobro uklopio sa okolinom i da imamo zajednički uspjeh“, kazao je Nedžad.
Majka Mirsada ističe da je Bekir najviše uspjeha pokazao kroz igru. „Kada ga zamolimo za nešto, on to rado uradi, sa mnogo pozitivnih emocija. Tipa da donese čašu, uzme jabuku, baci maramice u kantu za smeće i slično“, pojasnila je Bekirova majka.
Djeca sa poremećajem iz autističnog spektra, prema Dramaliji, mogu imati različite teškoće u učenju. „Mislim da je najveći problem pažnja. Najčešće se ne mogu skoncentrirati na jednu aktivnost. Također, veliki problem prave i vokalne stereotipije“, navela je.
Najčešći prvi znaci da je u pitanju autizam jesu izostajanje pokaznih gesti, izostanak kontakta oči u oči, neodazivanje na vlastito ime, izostajanje govora kao i teškoće prilikom govora, nemogućnost uspostavljanja socijalnih odnosa, fiksacija na specifične aktivnosti i predmete te ponavljanje određenih motoričkih radnji. Uz to, postoje djeca sa autizmom koja nemaju smetnje u govore te, iako je to rijetko, ne treba isključiti autizam kao opciju ako dijete govori bez smetnji.
Bekirovi roditelji pojašnjavaju da im je najveći izazov bio jer nije pričao, odnosno nije znao da kaže kada je gladan, kada ga nešto boli, odnosno nije imao nikakvu komunikaciju.
„Morali smo se na sve načine prilagoditi i posvetiti svo svoje vrijeme njemu, da bi ostvarili komunikaciju, a da pritom ne zanemarimo i ostalo dvoje djece“, prisjeća se Nedžad.
Za Bekira, roditelji su bili zabrinuti kako će prihvatiti polazak u školu i da li će se uklopiti sa drugarima i novom sredinom.
„Ono što mogu navesti jeste dobra saradnja sa njegovim učiteljima, posebno jedna učiteljica sa kojom se najbolje povezao i koja ga je najviše razumjela. Uz njenu pomoć Bekir je relativno brzo i dobro propričao, počeo je sastavljati smislene rečenice. To je ogromno olakšanje“ , ističe Mirsada.
Roditelji i okolina, prema Dramaliji, trebaju se prema djetetu sa autizmom ponašati kao prema tipičnom djetetu. „Dijete mora izaći vani, u park, igrati se kako bi se na taj način razvijale njegove motoričke vještine kao i socijalizacija. Trebamo uključivati djecu na različite aktivnosti kao što su određene sekcije, sport i slično“, dodala je ona.
Djecu sa autizmom, kako pojašnjava, treba uključiti u sve aktivnosti u svakodnevnom životu i  razumjeti njihove potrebe.
„Dakle potrebno ih je uključivati, a ne isključivati iz naše svakodnevnice i iz naših života. Ljudi ne trebaju poprijeko gledati djecu ili njihove roditelje ukoliko primijete neko neobično ponašanje kod njih“, smatra ona.
Prema njenim riječima, edukacija je jako bitan faktor, kako za sve oblasti tako i za ovu. Mnoga predavanja, radionice, čitanje stručne literature će doprinijeti tome.
„U medijima se treba više prikazivati sadržaja koji može educirati ostale naše građane i građanke ne samo o autizmu, već i o ostalim teškoćama u razvoju. Trebaju se organizovati radionice po školama, kako za učenike, tako i za nastavno osoblje. Mislim da na svakom radnom mjestu, u svakoj firmi treba da se organizuju radionice i da se okolina upoznaje sa teškoćama“, kazala je Dramalija.
Bekirova majka poručuje roditeljima da ne odustaju i budu uporni. „Naš dječak sada ima devet godina i polahko pristiže svoje vršnjake. Ono što je potrebno jeste mnogo truda i rada. Ali, ne odustajte“, zaključila je Mirsada.


text:
Pravni odgovori na ratno seksualno nasilje (Dio II) | Balkan Diskurs
Minna Erith
14. aprila, 2023.
Krivične presude kao aspekt postizanja pravde i odgovornosti nakon seksualnog nasilja uzrokovanog sukobom (CRSV) u Bosni i Hercegovini su prepoznate kao borba protiv nekažnjivosti i suočavanja s prošlošću pravnim putem, ali i kao preduvjet za postepeno pomirenje društva. U ovom djelu ćemo obraditi odgovore Bosne i Hercegovine na CRSV te koliko takva praksa može pomoći Ukrajini.
Inicijativa za sprečavanje seksualnog nasilja u sukobima (PSVI) nastoji poboljšati način na koji snage za provođenje zakona i mirovne snage sprečavaju i reaguju na seksualno nasilje. Ovo uključuje krivični progon počinitelja (PSVI, 2014). Kao dio ove Inicijative, vlada Ujedinjenog Kraljevstva finansirala je slanje PSVI stručnjaka u Ukrajinu kako bi pružili podršku policijskim i pravnim stručnjacima koji rade sa žrtvama seksualnog nasilja (GOV UK, 2022).
U BiH, PSVI je imao centralnu ulogu u koordinaciji i unapređenju napora za kažnjavanje CRSV-a, uključujući osiguravanje sredstava za program “Jačanje vladavine prava kroz unapređenje procesuiranja ratnih zločina”. Međutim, također je važno prepoznati širu međunarodnu ulogu i značajne napore ne samo britanskog tima PSVI-ja, već i državnog tima UN-a za pomoć u poboljšanju mehanizama pravne zaštite za preživjele CRSV-a (OSCE, 2017).
Uprkos činjenici da ni Ukrajina ni Rusija nisu članice Međunarodnog krivičnog suda (ICC), ICC je u martu prošle godine otvorio istragu o situaciji u Ukrajini. Prema Rimskom statutu ICC-a, seksualno nasilje se klasifikuje kao zločin protiv čovječnosti i stoga se može procesuirati kao ratni zločin prema međunarodnom pravu. Otvaranje istrage poklopilo se s uspostavom jedinice za ratne zločine u Ukrajini, a 6. septembra prošle godine ukrajinsko državno tužilaštvo osnovalo je Ured za vođenje pretkrivičnih istraga i održavanje javnog progona u krivičnim postupcima za zločine povezane sa seksualnim nasiljem. (Ukrinform, 2022). Ovo je uslijedilo nakon što je ukrajinski Parlament ratificirao Istanbulsku konvenciju kojom su uspostavljeni pravno obvezujući zahtjevi za vladu da spriječi nasilje nad ženama i djevojčicama.
U BiH je zaštita prava žena i procesuiranje počinitelja CRSV-a prioritet od završetka rata, u skladu s međunarodnim paktovima, poput Rezolucije 1325 Vijeća sigurnosti UN-a o ženama, miru i sigurnosti i Opće deklaracije o ljudskim pravima. Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) je bio instrument u ovom procesu, a danas Sud BiH eksplicitno citira sudsku praksu MKSJ-a i Međunarodnog krivičnog suda za Ruandu (MKSR) o zločinima CRSV-a. I na entitetskoj razini sve je učestalije procesuiranje ovakvih slučajeva (OSCE, 2017). Međutim, feministička organizacija Fondacija CURE tvrdi da tih napora još uvijek nema, te „apelira na institucije Bosne i Hercegovine da [CRSV] shvate ozbiljnije i počnu provoditi Akcijski plan za provedbu Rezolucije 1325“ (CURE, 2022).
Zbog broja i složenosti slučajeva CRSV-a u BiH, zemlja je razvila jedno od najnaprednijih tijela za CRSV sudsku praksu u svijetu (OSCE, 2017). Krivični zakon BiH dopunjen je 2015. godine kako bi uključio definiciju CRSV-a kao temeljnog krivičnog djela ʻratnih zločina protiv civilnog stanovništvaʼ i ʻzločina protiv čovječnostiʼ, čime je iz zakona uklonjen uvjet primjene sile i favoriziran koncept prisilnih okolnosti koje karakteriziraju ratna područja (AI, 2017). Od augusta 2022. godine postoji 125 optuženika i 57 neriješenih slučajeva koji uključuju navode o CRSV-u (HRW, 2022). Osuda Radovanu Veljoviću 18. novembra prošle godine za silovanje jedne žene u Foči 1992.  godine posljednji je primjer kontinuiranog napretka (Balkan Insight, 2022).
Ipak, mnogi preživjeli još uvijek se osjećaju izdano i razočarano pravosudnim procesom u BiH. Izvještaj Amnesty International-a iz razdoblja između juna 2015. i maja 2017. navodi da su pravni napori zemlje bili „sve samo nisu sistemski i istinski doveli do obnove“, te da su preživjeli često odlazili osjećajući se još više viktimiziranima.
Jedno od glavnih pitanja koje koči pravni proces u BiH je nedostatak dosljednosti među različitim pravosudnim tijelima u zemlji. Za ratne zločine ne sudi se samo na državnom Sudu BiH, već i na entitetskim sudovima. U nekim slučajevima seksualno nasilje nije priznato kao krivično djelo povezano sa sukobom, već se kvalifikuje kao uobičajeno krivično djelo (OSCE, 2017). Ova pogrešna klasifikacija uskraćuje preživjelima pravo na njihovu traumu, ali i potkopava pravni proces, budući da onemogućuje bilo kakvo daljnje procesuiranje ovih zločina (OSCE, 2017). Osobe koje su preživjele CRSV suočavaju se s ogromnim izazovima unutar sudskog procesa, te su kao rezultat toga često „duboko razočarane u pravdu“ (Larisa, Medica Zenica, 2014). Od kraja rata do 2019. godine prijavljen je samo jedan od 15 slučajeva silovanja, što ukazuje, navode u Fondaciji CURE, da preživjele „evidentno nemaju povjerenja u sigurnosne strukture BiH, što uvelike pogoduje učvršćivanju rodnih stereotipa, i predrasude o seksualnom nasilju u bh. društvu“ (CURE, 2022).
Belma Bećirbašić, viša programska službenica ženske nevladine organizacije Kvinna till Kvinna, ustvrdila je da je zločine CRSV-a teško osuditi jer se „zločini protiv žena još uvijek smatraju manje važnima od drugih zločina, kao puki kolateral“. To je stvarnost u Ukrajini, gdje iako je vlada možda stvorila posebnu jedinicu za procesuiranje zločina povezanih sa sukobom, predsjednik Volodymyr Zelenskyy tek treba potpisati dopunjeni Krivični zakon. Novi prijedlog zakona 2689 izričito navodi u članku 438 (2.8) da su „silovanje, seksualno iskorištavanje, prisilna prostitucija, prisilna trudnoća, prisilna sterilizacija ili bilo koji drugi oblik seksualnog zlostavljanja“ ratni zločini, a članak 442-1 potvrđuje da je seksualno nasilje također zločin protiv čovječnosti. Bez ove mjere u Krivičnom zakonu, CRSV procesuira samo prema općoj odredbi koja predstavlja kršenje zakona i običaja ratovanja.
Iako je ukrajinski parlament odobrio novi zakon u maju 2020. godine, bez predsjedničkog potpisa (za što je rok prošao), on se ne može provesti u djelo. Dobitnica Nobelove nagrade za mir i voditeljica Ukrajinskog centra za građanske slobode Oleksandra Matviichuk nazvala je ovo jazom u odgovornosti, primijetivši u intervjuu za časopis TIME da su „ljudska prava, kada su odvojena od pitanja sigurnosti i ekonomskih pitanja, postala nešto sekundarno“. Stoga je Ukrajina u zastoju kada je riječ o reformi krivičnog zakona i pravosudnog sistema, ostavljajući žrtve CRSV-a posebno marginalizirane u procesu postizanja pravde i odgovornosti.
Priznavanje preživjelih CRSV-a kao civilnih žrtava rata ključni je dio njihovog procesa ozdravljenja i važno je prekinuti šutnju o žrtvama CRSV-a u institucijama. U BiH je priznavanje ovog statusa regulisano na entitetskoj razini – odnosno u Federaciji BiH, Republici Srpskoj i Distriktu Brčko. Trenutno je traženje statusa civilne žrtve rata jedini način da osobe koje su preživjele CRSV dobiju neki oblik mjesečne naknade.
Nepostojanje zakonskog rješenja na državnoj razini znači da su beneficije ovih statusa nedosljedne i geografski diskriminirajuće. Primjerice, u Republici Srpskoj ne samo da rok za podnošenje zahtjeva za ovaj status ističe pet godina od dana donošenja zakona (što će biti u oktobru 2023. godine), već su žrtve dužne priložiti materijalni dokaz od 60 posto ili više tjelesnog oštećenja. U Federaciji BiH i Brčko Distriktu žrtva ne mora dokazati tjelesnu ozljedu da bi dobila ovaj status.
Neki su obeshrabreni zbog prepreka za stjecanje statusa i nejednakosti u sistemu (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022). U istraživanju provedenom 2015. godine na 108 osoba koje su preživjele CRSV u 27 općina u BiH, 72 posto smatralo se dobro informiranim o mogućnostima od kojih mogu imati koristi, a 98 posto koristi svoje zdravstvene usluge; međutim, samo 44 posto koristi finansijsku potporu, a 19 posto je koristilo povlašteni tretman za školovanje i zapošljavanje (UN WOMEN, 2015).
Bila su tri neuspjela pokušaja pokretanja zakonodavstva na državnom nivou u BiH, što samo naglašava nedostatak usklađenosti u zemlji po ovim važnim pitanjima. Bez potpore na razini cijele države, osobe koje su preživjele CRSV i dalje će biti marginalizirane u društvu. Osvrćući se na Ukrajinu, Jasna Zečević, predsjednica ženske nevladine organizacije Vive Žene, istaknula je da je potpora države ključna, savjetujući da „treba uložiti puno energije prema državi“. U BiH ni vodeće domaće ženske organizacije ni preživjele nisu imale takvu podršku na državnoj razini.
U suđenjima CRSV-a, interesi i potrebe preživjelog moraju biti u središtu razmatranja. To uključuje, između ostalog, odgovarajuću zaštitu svjedoka te psihološku i finansijsku pomoć.
U Ukrajini je prvo suđenje vezano za CRSV započelo u Kijevu 24. juna prošle godine. Mihail Romanov, ruski vojnik, optužen je da je 9. marta više puta silovao ženu u Kijevskoj regiji, nakon što je ubio njenog muža (Sauer, 2022). Uoči suđenja, tužitelj je podnio zahtjev za zatvorenim suđenjem zbog osjetljivosti slučaja, ali je identitet žrtve objavljen u prvom saopćenju tužitelja (Sali, 2022). Volodymyr Ponomarenko, tužitelj Okružnog tužiteljstva Brovary, odobrio je saopćenje uprkos tome što je slučaj označen kao zatvoren. Slučaj se sada vodi iza zatvorenih vrata; međutim, trenutno je nepoznato gdje se nalazi Romanov. Sve dok se sud ne uvjeri da je Romanov bio adekvatno obaviješten o suđenju (i da je njegov nedolazak bio namjeran), slučaj ne može započeti – s Romanovim u odsutnosti ili na drugi način.
Činjenica da je identitet žrtve otkriven uprkos osjetljivosti slučaja naglašava izazove u postizanju pravde i odgovornosti za žrtve CRSV-a za vrijeme sukoba. Čak i uz objavu brojnih međunarodnih smjernica koje naglašavaju načelo ‘ne naškodi’ (uključujući i Muradov zakonik), vidljivo je da se u praksi o tim mjerama ne razmišlja. Uistinu, OHCHR je i dalje zabrinut da ova na brzinu podignuta suđenja za ratne zločine povezane sa sukobom ne zadovoljavaju međunarodne standarde poštenog suđenja (OHCHR, 2022). Obzirom na poteškoće s kojima se ukrajinski civili suočavaju pri prijavljivanju CRSV-a, čini se da ovi propusti u pridržavanju načela poštenog suđenja mogu samo obeshrabriti ljude da dijele svoja iskustva.
U BiH, Odjel za zaštitu svjedoka pruža odgovarajuće oblike zaštite i podrške zaštićenim svjedocima kako bi se osiguralo da se suđenja vode pravedno i da se takve povrede privatnosti ne događaju u slučajevima CRSV. Dostupne mjere zaštite uključuju izobličenje glasa i slike te zabranu objave ličnih podataka. Zakon o krivičnom postupku predviđa opće mjere zaštite svjedoka tokom sudskog postupka, ali na entitetskoj razini te zaštite ponekad nisu osigurane ili se ne provode u dovoljnoj mjeri. Tokom postupka pred Okružnim sudom u Bijeljini, tužitelj i sud nisu isključili javnost tokom svjedočenja žrtve silovanja uprkos ovim zaštitama, a potom je svjedokinja pred medijima svjedočila o svom iskustvu (OSCE, 2022).
U parničnim postupcima ne postoje mjere zaštite identiteta, a postojeće zaštitne mjere ne odnose se na stranke ili njihove zakonske zastupnike, što stvara prepreke za preživjele CRSV-a koje traže naknadu. Postoji sistemska praznina u sistemu podrške svjedocima budući da nedostatak sveobuhvatnog mehanizma za sve slučajeve povećava rizik od ponovnog traumatiziranja preživjelih.
Uz to, često razvučena priroda ovih slučajeva znači da preživjele često moraju ponavljati svoje izjave. Nakon 30 godina, prema riječima Jasne Zečević, to je dovelo do demotivacije preživjelih da svjedoče kao svjedoci (Zečević, 2022). To pak stvara sekundarni problem, jer biti svjedok nije važno samo za preživjele od CRSV-a, već i za buduće generacije (Zečević, 2022). Žalosno je, ali nije iznenađujuće da mnoge preživjele nemaju povjerenja u sudski postupak, a neki svoje iskustvo traženja pravne pravde opisuju kao “traumatično” (OSCE, 2022).
Sada postoji solidan međunarodni pravni okvir, a uspostavljeni su protokoli poput PSVI koji pomažu u takvim situacijama, pojašnjavajući postupak traženja pravne pravde. Stoga je ključno da Ukrajinci uče iz iskustva BiH i da se pridržavaju ispravnih pravnih standarda u vezi sa slučajevima CRSV-a.

author: Minna Erith


text:
Medeni pripravci način osiguranja osnovnih i (ili) dodatnih prihoda | Balkan Diskurs
Danica Novaković
17. aprila, 2023.
Budući da je pčelarstvo u ekspanziji i sve više imamo pčelara koji se uvezuju i prelaze granice Bosne i Hercegovine kako bi unaprijedili svoje “medene” proizvode ali i poboljšali zaradu, postavlja se pitanje da li se može živjeti od prihoda od prodaje pčelinjih proizvoda.
Mladi bračni par iz Nove Pazove (Srbija) su pokazatelj da može jer pojašnjavaju da im je pčelarstvo postalo osnovno zanimanje, odnosno posao.
Iako su fakultetski obrazovani – Miroslav Mutić  je diplomirani farmaceut a njegova supruga Jelena diplomirani ekonomista – nisu ni slutili da će se baviti pčelarstvom. Ali, već deset godina proizvode i pakuju med i druge pripravke i jako su zadovoljni postignutim.
„Ovo nije priča o nama, ona je ustvari o našim pčelama. Njihova čudesna energija podstiče nas da im pomognemo u sakupljanju najfinijeg meda kojeg ćemo od njih dobiti“, stav je Jelene i Miroslava, koji su razvili brend pod nazivom “Zlato u tegli”.
Nakon četiri godine rada, Jelena i Miroslav su od proizvodnje i prodaje meda osigurali prihode koji su im dovoljni za život. Slično kao oni, mnogi u Bosni i Hercegovini ali i u regionu, bave se pčelarstvom i prihodi od proizvodnje meda su im osnovni ili dodatni izvor zarade.
Najčešće se pčelari udružuju u Saveze, pa tako imamo Savez pčelara u Federaciji BiH (FBiH) Republici Srpskoj (RS), Srbiji i tako dalje. Postoje procjene da na području FBiH postoji oko 350.000 košnica, što se ocjenjuje kao respektabilan pčelinji fond. U RS-u je oko 3.500 pčelara. U Brčkom je 2014. godine potpisan sporazum 18 pčelarskih udruženja iz Srbije, Hrvatske i BiH, a kako bi unaprijedili saradnju i razmijenili iskustva.
Uz to, sajmovi koji se vrlo često održavaju su izuzetna prilika za pčelare u Bosni i Hercegovini ali i regionu. Na sajmovima učestvuju i Miroslav i Jelena iz Nove Pazove.
„Nalazimo se na 15 minuta vožnje od glavnog grada (Beograda) i stoga bismo iskoristili ovu priliku da sve ljubitelje meda pozovemo da svrate kod nas“, kazala je Jelena, naglasivši da se njihovi proizvodi mogu naručiti i online.
Prema Jeleninim riječima, med sa dodatkom kakao praha je prvi koji su napravili i dalje je favorit u prodaji. Uz to, imaju i druge pripravaka sa medom, među kojima su matična mliječ u medu, polenu i propolisu, te propolis u kristalisanom bagremovom medu i tako dalje. Jelena naglašava da je dosta tražena i linija proizvoda za djecu.
„Smatramo da je naš med pogodan za sve uzraste, od prve do sto prve godine, kao i za sve prilike. Tako smo odlučili dizajnirati i medene poklon kutije i medonjere, koje su savršen poklon za sve vrste proslava“, dodala je Jelena.
Tajna ovih medenih poslastica, kako je pojasnila Jelena, je u posvećenosti, ljubavi prema prirodi i zdravom načinu života. Smatra se da je odlika dobrog pčelara da ne smije biti previše radoznao jer pčele ne vole uznemiravanje pa se košnice otvaraju samo kada je potrebno.
„Kao što se do kvaliteta i vrhunskih rezultata dolazi velikim radom i posvećenošću, u godinama druženja sa pčelama shvatili smo da se do jakog i zdravog pčelinjaka dolazi pravovremenim i odmerenim uticajem čoveka na život i rad pčela“, istaknula je Jelena.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.


text:
Kastel: Kameno srce Banje Luke | Balkan Diskurs
Milan Sofrenić
21. aprila, 2023.
Smeštena na malom uzvišenju uz levu obalu Vrbasa, tvrđava Kastel u Banjoj Luci oduvek je bila pogodna strategijska tačka.
Neprekidna naseljenost i stalna građevinska delatnost na ovom terenu uništavali su tragove iz ranijih perioda. Lokalitet Kastel zauzima površinu od 26.610 kvadrata unutar zidova tvrđave i oko 21.390 kvadrata izvan bedema.
Od 2004. godine Kastel je jedan od nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine. Time su obuhvaćeni tvrđava, arheološki nalazi deponovani u Muzeju Republike Srpske i arheološki nalazi koji se nalaze u zemlji na neistraženim površinama, kao i leva obala Vrbasa ispod Kastela.
Kako nam kaže kustoskinja i arheologinja Muzeja Republike Srpske Ivana Pandžić, najstariji dokazi o postojanju naseobine na prostoru Kastela sežu čak u period gornjeg paleolita, koji je na našim prostorima trajao u periodu 14. i 13. milenijuma pre nove ere. Tada se ljudski rod još uvek smatrao lovcima-skupljačima pre nego što su se počele praviti stalne i velike naseobine.
,,Istraživanjem antičkih vojnih karata, te slučajnim otkrićima na teritoriji Kastela i Banje Luke, otkriveno je da se na lokaciji tvrđave nalazilo staro rimsko naselje Castra u sklopu kojeg se nalazila putna stanica te vojni logor. Obzirom da se ovo naselje nalazilo na veoma važnom rimskom putu koji je povezivao Split (tadašnja Salona) i Gradišku (tadašnji Servitium) govori o tome da su Kastel i današnja Banja Luka, još u antičko doba, bili prepoznati kao važna strateška lokacija“, ističe Pandžić.
Izgradnja tvrđave Kastel, kakvu je danas poznajemo, pripisuje se Osmanlijama koji su pridavali veliki strateški značaj Banjoj Luci i Kastelu. U vreme njihove vladavine Banja Luka je bila sastavljena iz dva dela, Gornjeg i Donjeg Šehera, a o značaju ovog područja za Osmanlije govori podatak da je upravo Banja Luka odabrana za sedište Bosanskog pašaluka koji je osnovan 1580. godine.
,,Intenzivna izgradnja Kastela počinje u pretposlednjoj deceniji XV veka, za vreme Turske okupacije i vladavine Ferhad-paše Sokolovića, koji pored ovog utvrđenja gradi i niz drugih objekata orijentalnog tipa. Ferhad-paša na mestu današnjeg Kastela prvo gradi svoju utvrđenu tophanu (arsenal) da bi, desetak godina kasnije, tophana prerasla u pravi utvrđeni grad s kulama i tabijama koji se neprestano dograđivao“, govori.
Obzirom na to da je Kastel smešten na dve reke, od tvrđave su bila podignuta dva mosta. Jedan se prostirao preko Vrbasa, a drugi preko Crkvene. „Most preko Vrbasa sačuvao se samo u jednoj staroj gravuri. Vrbas i Crkvenu povezivao je veliki opkop (šanac) tako da je tvrđava zapravo, svojevremeno, bila utvrđeno ostrvo kojeg su okruživale vode dveju reka. Na zidovima tvrđave je takođe bio i veliki drveni konak koji je gledao na Vrbas, kao i niz zidanih objekata iz perioda dok je u tvrđavi bila austrougarska vojska. Tvrđava, ali i grad Banja Luka posebno dobijaju na značaju za vreme Austro-Ugarsko-Turskih ratova kao važan geostrateški centar“, kaže Pandžić.
Najveće zasluge za današnji izgled tvrđave pripisuju se Osmanlijama. U periodu njihove vladavine tvrđava Kastel dobija današnji izgled koji je odolevao vekovima.
,,Pri obnovi za vrijeme Numan-paše Ćuprilića 1712-1714. godine, tvrđava dobija konačne gabarite. Iz anonimnog opisa, pisanog oko 1785. godine, u tvrđavi je bilo 50 topova. Poslednja opravka tvrđave bila je 1868. godine. Austrijskom okupacijom u tvrđavi boravio je jedan bataljon. Iza II svjetskog rata pa do 1959. godine, Tvrđava Kastel je i dalje služila u vojne svrhe. Od 60-ih godina nadalje, prostor Kastela je korišten u raznovrsne svrhe“, naglašava.
Nakon prestanka korištenja u vojne svrhe 60-ih godina XX veka tvrđava Kastel prelazi u nadležnost gradske uprave Banje Luke. Tada se otvara mogućnost da Kastel postane mesto održavanja brojnih manifestacija u ovom gradu. Takođe su stvoreni uslovi za detaljnija arheološka istraživanja.
Za Banju Luku i tvrđavu Kastel vežu se dve legende koje govore o nesrećnoj ljubavi između dvoje mladih. Prva verzija ove legende seže u period između 16. i 17. veka. Prema njoj, Safikada je bila prelepa unuka čuvenog Ferhad-paše Sokolovića, koja je svojom lepotom bila poznata širom regiona. Za devojke iz čuvenih porodica budućnost je bila obezbeđena jer su njeni roditelji u moru prosaca koji su tražili njenu ruku imali priliku odabrati najboljeg i najperspektivnijeg za svoju ćerku.
Međutim, jednom prilikom mlada Safikada se zagledala u jednog od vezirskih vojnika koji su služili na Kastelu. Bila je to ljubav na prvi pogled, toliko jaka da su se dvoje mladih drznuli ići protiv svih pravila i običaja tog vremena. Tajno su se sastajali kako bi jedno drugom izjavljivali večnu ljubav, a kada je postalo neminovno da će Safikadini roditelji ubrzo izabrati njenog budućeg muža, odlučili su se na bekstvo. Njihovi planovi poremećeni su tako što je Safikadin dragi dobio naredbu da ide na front. Ubrzo nakon njegovog odlaska do Safikade stiže vest koja joj je slomila srce. Njen vojnik je poginuo, a ne želeći da provede ostatak života s nekim koga joj odrede roditelji i time prekrši svoj zavet o vječnoj ljubavi, Safikada odlučuje da se ubije. Obučena u venčanicu jednog dana stala je pred top koji je s Kastela označavao podne i uz poslednje reči „Biću ti verna“ otišla u smrt.
Druga priča, iako različita u nekim detaljima, podjednako je dirljiva i tužna. Ona Safikadinu sudbinu smešta u 19. vek, kada su austrougarski vojnici imali kasarnu na Kastelu. Ona je bila ćerka uglednog banjalučkog trgovca, poznata po svojoj lepoti nadaleko van Banja Luke. Kao i u prethodnoj priči, njen život bio je unapred predodređen.
Safikada se jednom prilikom u šetnji oko Kastela zagledala u austro-ugarskog vojnika i dvoje mladih su se zaljubili na prvi pogled. Za muslimansku porodicu u to doba bilo je nezamislivo da dopuste da im se ćerka uda za nevjernika. Devojke tada nisu smele da se kreću bez pratnje pa su se Safikada i njen vojnik viđali krišom, najčešće kada je on na straži. Kao i u prethodnoj priči, Safikada i njen voljeni odlučuju se na bekstvo koji je sprečen vojnikovim odlaskom na front. Kada je do Safikade stigla vest o njegovoj smrti ona odlučuje da održi zavet o večnoj ljubavi i odlazi u smrt tako što se jedne večeri oglušila o naređenje austro-ugarskog vojnika da ne prilazi Kastelu. Nakon što je nastavila da hoda, vojnik je pucao na nju i ubio je baš tamo gdje se krišom nalazila sa svojim dragim napravivši tako od nje simbol večne ljubavi.
Safikadin grob nalazi se u neposrednoj blizini Kastela, tačnije između tvrđave i Elektrotehničkog fakulteta, gde je po prvoj legendi palo njeno telo nakon pucnja iz topa. Već godinama ovo mesto predstavlja hram ljubavi gde građani pale sveće moleći se za sreću u ljubavi.
Kameno srce Banja Luke zauvek čuva priču o večnoj ljubavi.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Milan Sofrenić


text:
“TRIK” Kalesija: Poboljšavanje položaja mladih | Balkan Diskurs
Selmir Smajić
24. aprila, 2023.
Udruženje “TRIK” već četvrtu godinu zaredom okuplja mlade osobe sa područja Kalesije kako bi poboljšali njihov status primjenjujući načela tolerancije, ravnopravnosti, inovativnosti i kreativnosti, i to sve dok promovišu univerzalna ljudska prava. Osnovali su i Omladinski centar a nerijetko su im u fokusu rada djeca i marginalizirane skupine.
Merima Osmanović, predsjednica udruženja “TRIK”, kazala je da se broj članova i članica udruženja “TRIK” mijenja svake godine, a trenutno ih je 45.
„U jednom periodu smo imali 90 članova i članica. Pored članova Udruženja, u aktivnostima učestvuju i drugi mladi koji nisu u mogućnostima da se posvete svim aktivnostima Udruženja“, kazala je Osmanović, istaknuvši da je za četiri godine rada kroz Udruženje prošlo oko dvije stotine mladih i 650 aktivista.
Mladi su, kako je kazao Mustafa Smajlović, potpredsjednik skupštine udruženja “TRIK”, uvijek u fokusu rada a najviše su usmjereni na neformalno obrazovanje i zagovaračke aktivnosti prema lokalnim vlastima kako bi poboljšali uslove života i prilike za mlade. „Često realizujemo sportske i kulturne događaje, humanitarne akcije i projekte koji se tiču zdravlja djece i mladih“, kazao je Smajlović.
Tokom prošle godine, udruženje “TRIK” je podijelilo 210 novogodišnjih paketića za djecu, radilo na podizanju svijesti o važnosti mladih u zajednici kroz projekt “Povezivanje tačaka” u saradnji World Vision Fondacijom i Udruženjem građana “Naša djeca” Sarajevo, dok su kroz projekt “Otkrijmo boje aktivizma” realizovali aktivnosti na temu mira i izgradnje pomirenja.
Djelovanje “TRIK” dovelo je do otvaranja Omladinskog centra u Kalesiji 5. augusta 2021., uz podršku World Vision i općine Kalesija, koji su uložili 100.000 maraka u opremanje Centra.
Osmanović je pojasnila da Centar koriste sve organizacije, udruženja i fondacije za aktivnosti i sastanke koje rade. Neke od aktivnosti koje su radili u Centru su slikanje, grafički dizajn, pisanje CV-a i motivacionog pisma, izrada nakita, kursevi gitare i slično.
„Poruka koju mi šaljemo djeci i mladima jeste da iskoriste svaku priliku koja im se nudi i da učestvuju što je više moguće u neformalnom obrazovanju“, kazala je Osmanović, poručivši predstavnicima vlasti i široj zajednici da više ulažu u mlade i da fokus njihovog rada zapravo budu mladi.
Udruženje “TRIK” i njihov rad je moguće unaprijediti promocijom i podrškom aktivnostima koje rade a Osmanović poručuje da im je cilj Udruženje “TRIK” i Centar da budu sigurno mjesto za odrastanje.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.

author: Selmir Smajić


text:
Abrašević: Razigrani šator i utočište | Balkan Diskurs
Marko Mlikota
28. aprila, 2023.
Tokom skoro dva desetljeća rada, niti jednu marku vlast nije izdvojila za podršku Omladinskom kulturnom centru (OKC) Abrašević, mjestu koje u Mostaru služi kao poligon za okupljanje, druženje i stvaranje jedinstvenog sadržaja mladih ljudi. Povijest Abraševića mnogo je duža no što je mostarskoj javnosti poznato, ali cilj je nepromijenjen.
„Radničko kulturno-umjetničko društvo (RKUD) Abrašević osnovano je još 1926. godine s ciljem razvoja kulturnog života tadašnjeg radništva. Rad je kroz 20. stoljeće prekidan i ponovno pokretan, ovisno o povijesnim mijenama koje bi Mostar zahvatile. Ponovno rađanje ideje Abraševića kao mjesta emancipacije nalazimo na prijelazu milenija. U rasulu poslije ratova 90-ih, mladi ljudi iz niza novih omladinskih organizacija, usmjereni ka budućnosti, imaju isti cilj i želju – osvojiti slobodan prostor za nezavisnu misao i alternativni kulturni razvoj“, kaže jedan od dionika oživljavanja novog ,,Abraša“, Husein Oručević.
Od početnih skvotiranja, raznih devastiranih prostora i entuzijastičnog rada na održavanju tada prijeko potrebnih alternativnih kulturnih i aktivističkih radnji, tvrdi Oručević, stečeno je iskustvo otpora općem beznađu te je ideja ozbiljnijeg zajedničkog rada mladih postala konkretnija.
Nekoliko mirovnjačkih organizacija razvijalo je ideju objedinjavanja svog rada pod jednu krovnu organizaciju, a 2003. godine ključnu ulogu u tome igrao je projekt ,,Mobilnih kulturnih kontejnera“ – projekt koji je vodio Achim Koch a podržala misija OSCE-a u BiH. U sklopu projekta mladima širom razorenog Balkana pruženo je mjesto susreta i tolerancije u improviziranim prostorijama. Tadašnji slogan U obranu naše budućnosti, kaže Oručević, možda i najbolje opisuje nastanak Omladinskog kulturnog centra Abrašević.
„Te godine bilježi se i mukotrpna sudska borba s Gradom za priznavanje vlasništva nad današnjim prostorom. Srušena zgrada nekadašnjeg Radničkog kulturno-umjetničkog društva na bulevaru tada se još uvijek pokušava svojatati kao ratni politički plijen. No, OKC Abrašević ipak i službeno postaje pravni nasljednik nekadašnjeg RKUD-a, što je ovoj novoj nevladinoj organizaciji tada omogućilo i da postane jedina na Balkanu te jedna od rijetkih u Europi koja u svom vlasništvu ima tako veliki prostor“, kaže Oručević, poznati mostarski aktivist.
Samo ime Abrašević, pojašnjava, tijekom prošlog stoljeća nosilo je mnogo takvih društava. Prezime je to stradalog srpskog pjesnika Koste Abraševića, koji je svojom revolucionarnom poezijom slavio upravo ideje zajedništva, slobode i radničke borbe.
„RKUD Abrašević u Mostaru je imao zadatak emancipacije radništva u onih, ne tako davno osvojenih, osam sati za kulturno uzdizanje. Bio je rasadnik novih ideja, umjetnosti i kulture uopće, pa tako brojne kulturne institucije nastale kasnije u Mostaru svoje početke mogu pronaći upravo ovdje. Kazališnih, glazbenih, plesnih i raznih drugih kulturnih i zabavnih programa RKUD-a stariji Mostarci se s nostalgijom sjećaju i danas“, ističe Oručević.
Program koji je novi Abrašević 21. stoljeća po ponovnom osvajanju prostora za emancipaciju ponudio svojim sugrađanima bio je jedini progresivan, prema budućnosti usmjeren kulturni sadržaj dostupan u Mostaru. Upravo u njemu nastaju događaji poput Mostar Intercultural Fest-a, Street Arts-a, Festivala kratkog filma a tu su prve koncerte održali glazbenici poput grupe Zostera i Damira Avdića Diplomtza, kao i mnogi drugi kvalitetni bendovi iz inozemstva.
,,Abraš“ je njegovao brojne mirovnjačke i alternativne događaje koji su okupljali ljude i s njima kroz ove sadržaje razvijali ideju društvenog i kulturnog razvoja. OKC je, prisjeća se Oručević, imao ključnu ulogu i u najtežim trenutcima Mostara.
„Abrašević je djelovao i umjesto gradskih institucija. Pružao je film, kazalište, koncerte i društveni dijalog kad u Mostaru mjesta nije bilo ni za što od navedenog. Abrašević je pružao utočište i otvarao svoja vrata i isključenim pojedincima i grupama u našem društvu, podržavao je socijalno ugrožene, obespravljene, LGBT zajednicu, ali i sve one koji svoje mjesto nisu nalazili u duboko podijeljenom gradu kakav je Mostar. Sve ovo, prilagođeno suvremenom kontekstu i potrebama, Abrašević nastoji obavljati i danas“, kaže Oručević.
Abrašević je, kaže on, razigrani šator ispod kojeg se pojavljuju ideje, nekad loše i beskorisne, a nekada dobre, korisne i dugoročne. U tom kontekstu, osnovna ideja Abraševića je da predstavi i donese Mostaru nove, hrabre, eksperimentalne i angažirane trendove u kulturi, glazbi, umjetnosti, ali i društveno-političkoj praksi te ih proba ugraditi u ovaj grad kroz angažman i odgovornost pojedinaca koji cijene spomenute vrijednosti.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Marko Mlikota


text:
Mladi u Kalesiji biraju odbojku i klub “Bosna” | Balkan Diskurs
Sumeja Mehmedović
1. maja, 2023.
Mladi općenito, a među njima i oni koji se bave sportom, sve više napuštaju Bosnu i Hercegovinu (BiH) zbog neadekvatnih uslova ali i nedostatka podrške nadležnih. Među onima koji su opredijeljeni da ostanu su odbojkaši i odbojkašice kluba “Bosna” iz Kalesije, koji smatraju da odbojka ima budućnost u ovom bosansko-hercegovačkom gradiću.
Nadir Mujkić, danas osamnaestogodišnjak, odbojkom se bavi od petog razreda Osnovne škole u svom rodnom gradu – Kalesiji. Kao neke od razloga zašto je izabrao ovaj sport, navodi da nije bio tad toliko aktuelan i jer ne može igranjem doći do težih povreda pošto nema direktnog kontakta sa protivničkom ekipom. Kada je u pitanju podrška od nadležnih u općini Kalesija, Nadir smatra da oni vide u mladima neki potencijal i zbog toga ima budućnosti za ovaj sport.
„Moj san je da jednog dana ovdje od odbojke živim“, kazao je Nadir.
Nepune četiri godine odbojkom u Kalesiji bavi se i Samra Bručić. Iz razgovora sa prijateljima ali i njene perspektive, ističe da „sport u Kalesiji ima budućnost“. „Smatram da imamo mnogo talenata i uz ovakav tempo sport bi ovdje mogao opstati još dugi niz godina“, kazala je Samra, dodavši da se susrela sa mnogo osoba koje imaju jaku volju da započnu svoje „sportske priče“ u sportovima/klubovima koje nudi Kalesija.
Uz razmišljanje da ode i potraži bolju budućnost van granica BiH, Samra kaže da je uvijek sprečavala ljubav koju osjeća prema klubu “Bosna” i djevojkama s kojima dijeli teren.
Ženski odbojkaški klub “Bosna” i Odbojkaški klub “Bosna” su dva tima koja su već poznata u svijetu sporta u našoj državi jer su talentovani odbojkašice i odbojkaši učestvovali na raznim takmičenjima tokom postojanja ovih klubova i nerijetko donosili trofeje u Kalesiju. O uspješnosti ovih klubova govori i činjenica da je nekoliko odbojkaša i odbojkašica nosilo dres državne reprezentacije.
Među njima je i Ensar Mešić, dvadesetjednogodišnjak iz Rainaca Gornjih (općina Kalesija) koji je učestvovao na Balkanskom prvenstvu u odbojci na pijesku zajedno sa prijateljem iz kluba “Bosna” i to mu je jedan od najdražih momenata dosadašnje karijere iako su bitni i značajni trenutci kada su igrali Finale Superlige FBiH, kao i završnica Kupa BiH.
Kada je u pitanju najdraža titula, Ensar navodi drugu titulu Superlige koju su osvojili, a koja je ujedno prvi trofej koji je podigao kao kapiten tima odbojkaškog kluba “Bosna”. Kapitensku traku je preuzeo 2019. godine a povjerenje su mu ukazali njegovi saigrači.
„Velika je odgovornost biti kapiten jednog tima ali i podstrek da još više treniram i radim na sebi kako bih odgovarao tom zadatku i ispoštovao saigrače koji su me izabrali“, dodao je Ensar, koji igra odbojku sedam godina zbog toga što je dinamičan sport i zahtjeva saradnju sa ostalim igračima, brzinu i posebne tehničke sposobnosti.
Odbojkaški klub “Bosna” je godinama nizao uspjehe, a jedan od najvećih je u sezoni 1996/1997 kada je igrao na Evropskom kupu i postao prvi tim u Bosni i Hercegovini sa međunarodnom pobjedom. Odbojkaši “Bosna” su 2010. godine bili prvaci FBiH i finalisti kupa BiH, te više puta kantonalni, federalni i državni prvaci u mladim kategorijama.
Kalesijski odbojkaši ove godine u Superligi FBiH su bili drugoplasirani, dok je Ženski odbojkaški klub “Bosna” trenutno na šestom mjestu ali vjeruju da ih jaka volja i ustrajnost mogu dovesti do željenog cilja – Premijer lige BiH u kojoj su igrale u sezonama 2010/2011 i 2014/2015.
„Da kažem da nisam nikada pomislila na prelazak u drugi klub, lagala bih. Štaviše dosta puta sam razmišljala o tome i dosta puta sam se našla u situaciji da budem na pragu prelaska u novi klub, ali to kako brzo dođe tako i ode. Smatram da je za sad moje mjesto ovdje“, kazala je odbojkašica Samra, dodavši da je zajedno sa odbojkašicama kluba “Bosna” odrasla i gradila sebe zbog čega je neizmjerno zahvalna.
Ženski odbojkaški klub “Bosna”, prema Samri, je mjesto gdje možeš biti ono što jesi i graditi ono što želiš da budeš, naglasivši da bez trenera Rašida Tubića klub „Bosna“ ne bi imao duh kakav ima.
Među istaknutim odbojkašicama “Bosne” je Amila Tupković, koja je također rođena u Kalesiji, a odbojkom se počela baviti od svoje sedme godine. Ljubav prema odbojci je, kako pojašnjava, došla spontano nakon što je dolazila da gleda treninge svog oca, a nakon kojeg su odbojkašice imale trening. Upoznala je jednu odbojkašicu s kojom i danas dijeli teren.
,,Počela sam dolaziti na njihove utakmice, diviti se njenoj igri i poželjela jednog dana igrati na istom terenu. Već sam tada odlučila i znala da će odbojka biti moj put“, kazala je Amila.
Pojasnila je da je dobijala ponude da igra i za druge klubove poput “Sloboda Tuzla”, „Kula Gradačac“, pa čak i ponude iz Austrije ali se odlučila završiti sezonu u Kalesiji, pa će nakon toga nastaviti školovanje u Sarajevu.
,,Igranjem za Ženski odbojkaški klub “Bosna” ostvarila sam svoju veliku dječiju želju i uvijek će ostati moj najdraži klub a sada je vrijeme za neke nove ciljeve i uspjehe“, dodala je Amila.
S obzirom na sve urađeno, odbojkašice i odbojkaši kluba “Bosna” Kalesija su ponos ne samo svom gradu, nego i BiH, i pozitivan primjer kako zadržavati mlade u našoj državi.
Ovaj članak dio je serije tekstova u okviru projekta #EmployMe Centra za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskursa. Cilj serijala je podići svijest o problemima s kojima se susreću mladi ljudi u oblasti obrazovanja i zapošljavanja u BiH te istaknuti neke dobre prakse u borbi s tim preprekama. Ovaj serijal dio je “Programa zadržavanja mladih u BiH – Opšta mobilizacija” kojeg provodi Udruženje građana Nešto Više u saradnji s PRONI Centrom za omladinski razvoj, uz podršku Delegacije Evropske unije u BiH.

author: Sumeja Mehmedović


text:
Bh. heroj na turskom tlu – Alen Salihović | Balkan Diskurs
Selmir Smajić
5. maja, 2023.
Alen Salihović, dvadesetjednogodišnji student medicine u Tuzli i član Gorske službe spašavanja Tuzla (GSS) dobrovoljno je otišao da pomaže unesrećenom turskom narodu nakon razornih zemljotresa koji su počeli u noći sa 5. na 6. februar 2023. godine i zahvatili područja u Turskoj i Siriji.
Unatoč strahotama koje je vidio i doživio, boli zbog ogromnog broja žrtava, među kojima su djeca i mladi, poručuje da bi opet otišao i to ne samo u Tursku nego bile gdje a sa ciljem doprinosa umanjenju ljudske patnje.
„Na poziv za spašavanje unesrećenih u Turskoj nisam ni jednog trenutka razmišljao da ne odem, odnosno nisam se dvoumio. Odmah sam se prijavio za odlazak“, kazao je Salihović, koji je sa svojim timom iz GSS-a Tuzla bio pet dana u Turskoj, a otišao je 8. februara.
Više ekipa spasioca iz Bosne i Hercegovine je boravilo u Turskoj i pomagali su u pronalasku i izvlačenju ljudi koji su bili pod ruševinama. Bosanskohercegovački spasioci su uspjeli da ispod ruševina izvuku nekoliko djece koji su danima bili zatrpani, a fotografije naših spasioca su bile čast i ponos ne samo u našoj državi nego i puno dalje i šire.
„Bilo je mnogo rizika za vrijeme spašavanja i posebno smo morali biti oprezni tokom izvlačenja ali svaka osoba koju smo uspjeli spasiti nam je davala još veću motivaciju i snagu koja nam je bila potrebna da nastavimo sa radom“, kazao je Salihović, pojasnivši da su im puno pomogle obuke za spašavanje koje su ranije prošli kao pripadnici GSS-a Federacije BiH.
Kad su došli u Tursku, Salihović je kazao da su prizori bili strašni, ali najpotresnije im je bilo kada su ispod ruševina izvlačili preminule ljude. „Morali smo ostati jaki kako bi onima koji su imali šanse da prežive dali pravovremenu pomoć“, dodao je on.
Veliki broj ljudi je ostao bez krova nad glavom, a to je ujedno bilo podsjećanje Salihoviću da „svi trebamo da cijenimo ono što imamo jer sve može brzo nestati“.
Tokom petodnevnog boravka u Turskoj, Salihović je spavao u šatoru, u vreći za spavanje, a hranio se najviše konzervama ili „brzo spremljenom hranom“ koju su dobijali od mobilnih kuhinja a koja je bila namijenjena spasiocima i svim unesrećenima.
Povratak tuzlanskih spasilaca u Bosnu i Hercegovinu je bio svečan, a doček su im organizirali Vatrogasci grada Tuzla, GSS stanica Tuzla, kao i njihove porodice. Salihović je bio jako ponosan na sebe i bilo mu je drago što je tako veliki broj građana Tuzle došao na doček, ali i što je imao podršku svoje porodice, prijatelja, građana Tuzle, ali i građana Bosne i Hercegovine.
Dobio je priznanja od gradonačelnice grada Sarajeva, Benjamine Karić, Vlade Federacije BiH, Civilne zaštite Federacije BiH jer je bio u akciji spašavanja u Turskoj, a od grada Tuzle je dobio i refundaciju troškova koje je imao za vrijeme boravka u zemljotresom zahvaćenom području.
Poruka Salihovića je da je od ključne važnosti da se u GSS i druge nevladine organizacije ulaže mnogo više sredstava, pozivajući građane Tuzle da se pridruže misiji GSS-a i podrže rad tuzlanskih spasioca.
On je aktivni član GSS-a oko godinu dana. Pojasnio je da je uvijek imao potrebu da bude društveno aktivan i bavio se različitim sportovima i folklorom, ali u GSS-u ima uz ljubav prema prirodi mogućnost i da pomaže ljudima koji su u potrebi, a taj njegov humani aspekt je i razlog zašto studira Medicinski fakultet u Tuzli.
Obaveze koje ima prema GSS-u su prisustvo redovnim treninzima i edukacijama o spašavanju ljudi na različitim terenima, koje naglašava da uvijek redovno i sa zadovoljstvom ispunjava jer su upravo te edukacije neophodne za djelovanje u stvarnim situacijama spašavanja kao što je spašavanje izgubljenih na planinama, u pećinama, rijekama i situacijama u kojima se ljudi nađu a koje ne možemo zamisliti.
Članstvo u GSS-u i sve što rade je na dobrovoljnoj bazi, a kao što je bio i odlazak u Tursku. GSS Tuzla, kako je kazao Salihović, finansira se od donacija koje dobijaju od privrednih preduzeća i organizacija civilnog društva. Dešavalo se da spasioci daju vlastita sredstva kako bi izišli na teren i spasili nekoga zbog nedostatka institucionalne i državne podrške. On se nada da će se taj finansijski odnos države prema GSS-u promijeniti.


text:
Dawood: Drvene naočale osvajaju svijet | Balkan Diskurs
Sanela Tufekčić
7. maja, 2023.
Želeći da kreira funkcionalan okvir za naočale od punog drveta, Damir Bajraktarević iz Sarajeva napravio je i bacio više od stotinu primjeraka. Od pronalaska okvira spremnog za tržište prošlo je pet godina. Danas su njegovi proizvodi prepoznatljivi na tržištu i prodaju se pod imenom „Dawood“.
Veliki je zaljubljenik u prirodu i vožnju bicikla. Donedavno se profesionalno bavio sviranjem gitare, ali mu je muzika sada samo hobi. Pored proizvodnje drvenih naočala, Damir se bavi izradom gitara.
„Tragao sam za unikatnim drvenim proizvodom koji se može spakovati u kovertu i jeftino poslati na kraj svijeta. Prvobitna ideja s proizvodnjom gitara nije bila isplativa zbog težine instrumenta i troškova transporta“, prisjeća se Damir svojih početaka.
Kako kaže, sve je napredovalo teško i sporo, ali je imao tu privilegiju da upozna svakog kupca. Ističe da je rad na novim mašinama uvijek bio nezaboravan, ali i bolan. Naučio je da prilikom rada s drvetom nema žurbe jer bi u protivnom mogao da ostane bez prstiju. U „Dawood“ radionici naočale se izrađuju od punog, kvalitetnog drveta, što je jedna od najbitnijih razlika u odnosu na većinu proizvođača drvenih naočala.
„Zbog osjetljivosti drveta u finalnim dimenzijama naočala, mnogi proizvođači nisu u stanju izraditi naočale od punog drveta zbog nedovoljnog poznavanja strukture, tvrdoće, elastičnosti drveta i drugih faktora“, naglašava Damir, dodajući da je testiranju proizvoda posvetio cijelih godinu dana.
Izrada jednog okvira podrazumijeva više od 10 faza od kojih se svaka testira na kraju. Ako se u određenoj fazi izrade uoče nedostaci, okvir se baca.
„Najveću pažnju posvećujemo finalnoj, finoj obradi okvira. Često čujemo isti komentar od kupaca koji prvi put probaju naše proizvode, a to je da ne mogu vjerovati koliko su ,,Dawood“ naočale udobne i lagane, očekujući da će drvo biti teško i neudobno na licu“, ističe.
Među najvećim uspjesima svakako je opstanak na tržištu u prilično nestabilnim uslovima. Ako se situacija s pandemijom smiri, u planu je proširenje proizvodnje. Ipak, u trenutnim okolnostima nezahvalno je bilo šta prognozirati.
„U BiH je teško u bilo čemu uspjeti. Mi smo ponosni do sada urađenim. ,,Dawood“ se proširio za još jednog člana, partnera u poslu i vrhunskog dizajnera i umjetnika, Ahmeta Ertema. Prije nekoliko godina, imali smo čast i privilegiju biti glavni akteri reklamnog video spota za električni Golf za regionalno tržište. Kvalitet ,,Dawood“ okvira se prepoznao izvan BiH granica gdje smo od nekih proizvođača dobili ponude za kolaboraciju“, govori.
Ipak, smatra da nije pošteno pričati bajke mladim, obrazovanim ljudima već ih upozorava na okruženje u kojem bi trebalo da rade ako se odluče na pokretanje svog biznisa.
„Situacija s pandemijom nam je plastično prikazala neuređenost ove države i nemar vlasti prema svojim građanima. Mnogi mali biznisi su propali ili će ubrzo propasti zbog nemogućnosti zarade zbog restriktivnih mjera koje je država nametnula, ali obaveze i nameti državi nisu ukinuti ili smanjeni zbog postojeće situacije“, upozorava.
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Sanela Tufekčić


text:
Iskustva BiH korak naprijed za Ukrajinu u prepoznavanju CRSV-a (III dio) | Balkan Diskurs
Minna Erith
11. maja, 2023.
Seksualno nasilje počinjeno u konfliktu (CRSV) neosporno ima trajne posljedice kako za preživjele, tako i za njihove porodice ali prema izvještajima nevladinih organizacija u Bosni i Hercegovini, proces memorijalizacije i javno priznanje zločina veliki su doprinos procesu postizanja pravde i korak naprijed ka njihovoj integraciji u društvo.
U trećem i posljednjem dijelu ove serije članaka bavit ćemo se CRSV-om u zajednici, fokusirajući se na mjere koje su na snazi u BiH a koje bi Ukrajina mogla koristiti i šta bi mogla naučiti iz bosansko-hercegovačke društvene stvarnosti.
Ne postoji jednostavan recept za oporavak postkonfliktnog društva, a prema Mattiasu Steifelu, osnivaču i potpredsjedniku Interpeacea – Međunarodnog saveza za izgradnju mira, „izazov ponovne izgradnje društva nakon rata mnogo je složeniji i teži od zadataka okončanja konflikta“.
Za preživjele CRSV-a, jedan dio procesa ozdravljenja je pravna pravda, zatim pravo na rehabilitaciju, oštetu i garanciju neponavljanja (Zečević, 2022). Uz to, za neke preživjele proces memorijalizacije i javno priznanje zločina su veliki doprinos postizanju pravde i korak ka njihovoj integraciji u društvo (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022). Također je važno prepoznati da CRSV ne utiče samo na preživjele i njihove porodice, već ima i dugotrajne posljedice za cijele zajednice i društvo (TRIAL, 2021).
Jedan od načina na koji se bh. društvo snalazilo u postkonfliktnoj izgradnji je bio i PSVI – Inicijativa Ujedinjenog Kraljevstva za sprečavanje seksualnog nasilja koja je rezultirala međunarodnim protokolom za dokumentivanje i istraživanje seksualnog nasilja.
Ujedinjeno Kraljestvo je jedina zemlja koja ima odjeljenje posvećeno CRSV-u i njegovoj prevenciji, a izdvajali su sredstva i za organizaciju TRIAL, koja je uspješno zagovarala značajnu presudu UN-ovog Odbora protiv mučenja koja uređuje obaveze država prema osobama koje su preživjele seksualno nasilje i daje organizacijama osnovu za rad (Her (or His) Majesty's Govrnment, 2020).
Jasna Zečević, predsjednica udruženja „Vive Žene“ koja je bila uključena u inicijativu PSVI kazala je da „činjenica da je inicijativu PSVI predvodila Angelina Jolie izazvala je pozornost i građana i vlasti“ zbog čega se može zaključiti da je „PSVI bio učinkovit u smislu da je bio dobar za vidljivost preživjelih“.
Nezavisna komisija za pomoć (Independent Commission for Aid Impact (ICAI)) koja radi na poboljšanju kvalitete razvojne pomoći Ujedinjenog Kraljevstva putem nezavisnog nadzora, utvrdila je da najbolji primjer trajnog učinka dolaze iz BiH. Međunarodni protokol je pružio potrebnu strukturu za omogućavanje korištenja informacija koje su prikupile nevladine organizacije i pružatelji usluga, procesuiranje pojedinačnih slučajeva i osiguranje pravne zaštite putem sudskih ili kvazisudskih mehanizama, podnošenje dokumentacije prikupljene u skladu sa standardima međunarodnih tijela za provođenje zakona, istražnim i pravosudnim tijelima, sigurna pohrana dokaza za kasnije upotrebu u procesima odgovornosti i tranzicijske pravde i korištenje dokaza za pomoć preživjelima u podnošenju izvansudskih zahtjeva. (ICAI ,2020)
CRSV ima trajne posljedice za one koji su njime izravno pogođeni. Izvještaj koji su objavili Medica Zenica iz Bosne i Hercegovine i njemačka nevladina organizacija Medica Mondiale ispitale su trenutne izglede za preživjele CRSV-a u BiH. Rezultati su govorili o kulturološkim barijerama s kojima se danas suočavaju preživjele: „Više od 70 posto učesnica izjavilo je da silovanje i dalje uveliko utiče na njihove živote, a 56,5 posto žena izjavilo je da su njihovi muževi ili partneri znali za iskustvo silovanja“ (Medica Mondiale i Medica Zenica, 2014).
Nedavni slučajevi femicida i neuspjeh pravnog sistema da procesuira zločine nasilja u porodici pokazuju da patrijarhat nastavlja oblikovati društvo u BiH. Prema izvještaju OSCE-u iz 2018. godine, 25 posto žena je izjavilo da je porodično nasilje privatna stvar i da se njime treba baviti unutar porodice.
U društvu koje prava žena smatra sekundarnim problemom, žene žrtve nasilja nose se s stigmatizacijom, osudom i poniženjem. Posramoćivanje i obespravljivanje ovih žena bilo je i nastavlja biti štetno za napore u izgradnji mira u zemlji.
Marginaliziranje iskustava onih koji su patili posebno je očita kod djece rođene nakon silovanja. Ne postoji zakon na nivou BiH koji prepoznaje djecu rođenu nakon zločina silovanja i stoga se ta djeca i dalje suočavaju sa stigmatizacijom i administrativnim preprekama. Nedavni napori usmjereni su na borbu protiv toga. Distrikt Brčko prvi je zakonski priznao prava djeci rođenoj nakon silovanja u julu prošle godine i ovo je jedan od prvih slučajeva zakonskog priznanja u svijetu. Nacrt zakona kojim su regulisana prava djece koja su rođena nakon silovanja na području Federacije BiH je također usvojen i prošao je javnu raspravu a ove godine se očekuje njegovo usvajanje u formi prijedloga zakona o zaštiti civilnih žrtava rata u Federaciji BiH.
Inicijativa “Ime jednog roditelja” koju je 2019. godine pokrenulo Udruženje „Zaboravljena djeca rata“ također se bori za veće priznanje ove djece. U Federaciji BiH, zahvaljujući Inicijativi i uloženim naporima, 15 općina promijenilo je diskriminirajući zahtjev da se na dokumentima navode imena oba roditelja, tako da je sada dovoljno ime samo jednog roditelja (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022).
Preživjeli muškarci također su zanemareni u mnogim raspravama o CRSV-u. Elissa Helms, vandredna profesorica na Centralnoevropskom univerzitetu, tvrdi da ideja o ranjivim muškim tijelima “nije prirodna” u bh. društvu, zbog čega ne postoje mehanizmi za podršku muškim žrtvama (Helms, 2003). Trenutno, oni koji su preživjeli CRSV kao pripadnici oružanih snaga, bilo na borbenim ili neborbenim položajima, nemaju pravo na status žrtve rata ni po jednom zakonskom okviru administrativnih jedinica BiH (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022). Štoviše, budući da status ratnog zarobljenika nije regulisan zakonima o civilnim žrtvama rata, muškarci koji su doživjeli CRSV kao ratni zarobljenici ostaju bez ikakvih mehanizama za priznavanje statusa žrtve (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022).
Razni izvještaji iz Ukrajine pokazuju da su muškarci također izloženi CRSV-u u ovom sukobu. Stoga je u budućnosti ključno osigurati da te žrtve budu priznate i da im se daju ista prava i pristup pravdi kao i ženama.
U BiH su osobe koje su preživjele CRSV ekonomski ranjive, a mnoge žive na granici siromaštva ili ispod nje (UN Women, 2015). Finansijske teškoće jedna su od glavnih prepreka za postizanje učinkovite rehabilitacije za preživjele i njihove porodice (TRIAL International, Vive Žene, GSF, 2022).
Istraživanje iz 2022. ʻWe Raise Our Voicesʼ koju su objavili TRIAL International, Vive Žene i Global Survivors Fund navodi da preživjelima nije nadoknađena šteta koju su pretrpjeli i da su se neke preživjele osjećale dodatno viktimizirane od strane pravosudnih institucija u svojim pokušajima traženja odštete.
Bh. pravni okvir naknadu štete obrađuje u četiri zakona o kaznenom postupku, državni, entitetski i na nivou Brčko distrikta. Značajan slučaj iz 2015. bio je prvi put da je naknada dodijeljena žrtvi i prekretnica za BiH u vezi s naknadama preživjelima.
Međutim, postoji nekoliko problema s trenutnim postupkom naknade koji ograničavaju njegovu učinkovitost. U korijenu ovih problema je nedostatak dosljednog mehanizma među sudovima, što znači da je primjena zakona nedosljedna u cijeloj zemlji. Sudovi na nižim nivoima i dalje smatraju odštetne zahtjeve faktorom koji oteže suđenja, pa ne čudi da su u BiH niži sudovi samo dva puta dodijelili odštetu – jednom u Doboju i jednom u Novom Travniku (TRIAL, 2022).
Nadalje, ne postoji mehanizam kojim bi državni ili entitetski sudovi mogli prisilno izvršiti isplatu odštete žrtvi. Vjerojatno je ovo glavni nedostatak u trenutnom procesu naknade štete u BiH. Uz ovu nemogućnost naplate odštete, posebno na razini entiteta, preživjeli ostaju bez ključnog elementa procesa ozdravljenja.
U procesu ozdravljenja, nevladine organizacije radile su na poticanju konstruktivnog dijaloga između preživjelih i njihovih bližih. Istraživanja su pokazala da kulture šutnje rezultiraju transgeneracijskim učincima traume preživjelih na njihovu djecu i porodice (Medica Mondiale i Medica Zenica, 2014). Naprimjer, projekat Fondacije CURE ‘Progovori o nasilju’ fokusiran je na osnaživanje mladih žena kroz edukaciju kako bi potom među svojim vršnjacima prenijele znanje o prevenciji rodno zasnovanog nasilja i nasilja u romantičnim vezama.
Vive Žene u Tuzli na sličan način radi s raznim grupama u različitim zajednicama kako bi pomogle širem društvenom ozdravljenju. Njihova predsjednica Jasna Zečević objasnila je da u bilo kom drugom ratnom području, pa tako i u Ukrajini, ,,rad s porodicom i ta rasprava u porodici treba početi od samog početka“ (Zečević, 2022).
Fondacija CURE predložila je da bi Ukrajina trebala „staviti na raspolaganje i su-kreirati holističku i smislenu podršku žrtvama i preživjelima, zajednicama i djeci rođenoj kao rezultat seksualnog nasilja povezanog sa sukobom, uključujući rješavanje stigme“ (CURE, 2022).
Uprkos ključnom poslu koji obavljaju ove ženske nevladine organizacije, njihovo oslanjanje na potporu donatora dovodi u pitanje njihovu dugoročnu održivost. Slaže se Janine Natalya Clark, profesorica na odsjeku za tranzicionu pravdu i međunarodno krivično pravo u Velikoj Britaniji, tvrdeći da je kombinacija različitih faktora, uključujući prioritete donatora i političke interese, pridonijela zastoju u napretku i pojavi strukture žrtve na više razina koja rizikuje daljnju stigmatizaciju preživjelih od CRSV-a (Clark, 2019). To je zabrinutost koju dijeli i UN Women, koji je predvidio da organizacije koje rade s preživjelima od CRSV-a ,,neće moći osigurati njihovu finansijsku održivost“ zbog promjena interesa donatora (UN Women, 2015).
Nažalost, studija koju je proveo ICAI iz 2020. godine otkrila je da je na globalnom nivou učinkovitost PSVI-ja opala i da se ,,aktivnosti usmjerene na rješavanje seksualnog nasilja povezanog sa sukobom često uopće ne daju kao prioritet.“ To pokazuje da čak i inicijative s iskrenim namjerama poput PSVI postaju žrtve ove dinamike. Studija je uzrok pripisala nedostatku infrastrukture za prevođenje obećanja u praktičnu akciju i nedostatnim mehanizmima za praćenje i pregled napretka.
Iako je Ujedinjeno Kraljevstvo izdvojilo 50 miliona funti od 2012. godina, učinkovitost takvog finansiranja bila je ograničena kratkim jednogodišnjim ciklusima finansiranja Foreign & Commonwealth Office-a i odlaskom pionira Inicijative, lorda Williama Haguea (ICAI, 2020).
Kao odgovor na ovu kritiku, Vlada Ujedinjenog Kraljevstva prihvatila je da postoje daljnja poboljšanja koja se mogu napraviti u procesu učenja PSVI. Usvojili su trogodišnju strategiju, ali su insistirali na tome da pristup među odjelima omogući Inicijativi da iskoristi maksimalne učinke iz odgovarajućih područja stručnosti (Vlada Ujedinjenog Kraljevstva, 2020). Naknadni izvještaj ICAI-ja za 2022. godinu optimističniji je i pokazuje da je Vlada Ujedinjenog Kraljevstva poslušala savjet te pokazuje koherentniji i proaktivniji pristup PSVI-ju.
Gledajući naprijed, nova trogodišnja Strategija PSVI-ja će imati fokus na BiH  (ICAI, 2022). Od 12,5 miliona funti novih sredstava, 1,8 miliona funti ići će prema prioritetnim zemljama. iako je to daleko od 15 miliona funti dodijeljenih projektu 2014.-15. godine (ICAI, 2020).
U strategiji se navodi namjera da se razvije “snažan okvir za praćenje, evaluaciju i učenje za PSVI” i uključuje značajna novčana izdvajanja za novi Akt za preživjele (ICAI, 2022. i UKGOV, 2022). Ova nova strategija detaljno je opisana kao dio uvodnog govora ministra vanjskih poslova Ujedinjenog Kraljevstva na PSVI konferenciji u Londonu, konferenciji koja je uslijedila nakon glavne konferencije 2014. Konferencija 2022. pružila je važnu platformu za raspravu o aktuelnim problemima u vezi s prevalencijom CRSV-a. Hashtag na društvenim mrežama za konferenciju #forsurvivorswithsurvivors istaknuo je pozitivne korake koje je međunarodna zajednica poduzela kako bi osigurala pristup vođen preživjelima.
Međutim, činjenica da je tek ovom konferencijom Velika Britanija dodijelila nova sredstva Inicijativi ukazuje na ograničenja međunarodne potpore CRSV-u na globalnom nivou. Osim ovog specifičnog događaja, potpora Inicijativi je u stalnom padu.
Od izbijanja rata u Bosni i Hercegovini i prvih izvještaja o CRSV-u, došlo je do značajnih poboljšanja ne samo u tretmanu preživjelih CRSV-a, već i u mehanizmima koji su dostupni za postizanje pravde i odgovornosti. Međutim, potrebna su daljnja poboljšanja koja će uključiti rodnu perspektivu ljudskih prava u svim sferama djelovanja (CURE, 2022). U BiH napredak koči složenost sistema podjele vlasti; bez zakonodavstva i inicijativa na razini cijele države, osobe koje su preživjele CRSV i dalje će biti marginalizirane u društvu. Potpora britanskog PSVI inicijativama civilnog društva koje rade na društvenim promjenama u regiji treba da ostane ključna.
Uspoređujući BiH i Ukrajinu, ističe se jedna glavna razlika – spremnost Zapada da podrži Ukrajince od početka ruske invazije u februaru prošle godine. Svijet posmatra Ukrajinu, pa bi, s iskustvom u posljednjih 30 godina, mjere za borbu protiv CRSV-a trebale osigurati da preživjeli dobiju potporu i pravdu koju zaslužuju. Iako su 54 zemlje podržale političku deklaraciju koju je predvodio PSVI za ukidanje CRSV-a s fokusom na Ukrajinu, ako su prethodni ciklusi finansiranja i padovi aktivnosti išta na temelju čega se može vidjeti, ostaje za vidjeti hoće li međunarodna zajednica postupiti u skladu sa svojim obećanjima ovaj put.


text:
Politizacija vjerskih institucija kao sprega vjerske slobode | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
15. maja, 2023.
U bosansko-hercegovačkom društvu, regiji, ali i svijetu sve više dolazi do spajanja vjerskog i etničkog identiteta, povezanosti religije i politike, postavljanja spomenika nekoj vojsci unutar ili na vjerskom zemljištu neke vjerske zajednice, a što može biti opasno i zbunjujuće za mlade generacije.
Teolozi i predstavnici vjerskih institucija rješenje vide u edukaciji mladih, ali i svih vjernika kako bi prevladali etnonacionalne nametnute narative. U regionalnom kontekstu, Alen Kristić, teolog i projekt menadžer Centra za mirovno obrazovanje – CMO, pojasnio je posvemašnju redukciju religija na ulogu ideološkog aparata nacionalnog čemu su pogodovale i različite povijesne okolnosti kao što je to, uz ostalo, milet Osmanskog Carstva i zakašnjelo prispijeće moderne.
„Na stablu takve višestoljetne regionalne redukcije religija izniklo je obilje otrovnih društvenopolitičkih i religijskih plodova. Gotovo je ugušena svijest o tome da se u njedrima religija kriju i resursi univerzalističkog humanizma religijskog karaktera bez kojih su nezamislive sekularne koncepcije ljudskog dostojanstva ili ljudskih prava”, kazao je Kristić.
Korištenje religijskih resursa isključivo kao pogonskog goriva ideološkog aparata nacionalnog, prema Kristiću, dovelo je do toga da se u regiji svaka partikularnost, naročito jedva razlučivo religijsko i nacionalno, živi neurotično u znaku ratničke isključivosti, a ne razigrano u znaku bezuvjetnog gostoprimstva.
Povezanost vjere i politike manifestira se i kroz izgradnju spomenika unutar ili u neposrednoj blizini vjerskih objekata u čast određenim vojskama iz prošlog rata. Mustafa Prljača iz Ureda za odnose sa javnošću Rijaseta islamske zajednice u Bosni i Hercegovini (BiH), naglasio je da u dvorištima njihovih vjerskih institucija nema spomenika, ali u nekim mjestima postoje spomen- obilježja koja služe memorijalizaciji žrtava tog mjesta koja nije gradila Islamska zajednica, već lokalna udruženjima jer nisu uspjeli dobiti dozvole da ih izgrade na javnom prostoru.
,,Mi smo se, kao zajednica, i tome opirali koliko smo mogli, no lokalne vlasti u nekim mjestima, naročito u entitetu Republika Srpska, ljudima nisu dopuštale da na javnom prostoru izgrade spomen-obilježje i oni su to onda gradili unutar zemljišta koje pripada džamiji ili nekom drugom islamskom vjerskom objektu“, kazao je Prljača, istaknuvši da Islamska zajednica funkcionira potpuno autonomno i nimalo nije ovisna o drugim domaćim ili stranim subjektima.
Iz Ureda Biskupske konferencije BiH, kao ni iz Mitropolije dabrobosanske u BiH nismo dobili odgovor o izgradnji spomenika na njihovim zemljištima. Fra Ivan Nujić, direktor Franjevačke klasične gimnazije u Visokom smatra da nije u redu u crkvenim i džamijskim prostorima postavljati spomenike u čast vojskama iz prošloga rata u BiH, kao ni vojskama iz bilo kojega drugog rata.
,,Vojsci nije mjesto u sakralnom nego u profanom prostoru: u vojarni ili na vojnom poligonu. Postavljanjem ratnih obilježja određene vojske u sakralne prostore ili u njihovu blizinu na stanovit se način sakralizira sudjelovanje te vojske u ratu, odnosno argumentima božanske naravi legitimiraju se njezini ratni „uspjesi” i „pobjeda nad neprijateljem“, odnosno ubijanje ljudi. Tako se „naša vojska“, bez obzira koliko je ljudi usput poubijala, u konačnici predstavlja kao Božja vojska, a ubijanje ljudi se promovira kao spasonosno ili čak bogougodno djelo. Naravno da se tu radi o teškoj manipulaciji”, kazao je fra Nujić.
Vjerske institucije treba uvijek nastojati odvojiti od političkog i ekonomskog utjecaja, smatra fra Nujić, iako su one, kroz cijelu povijest uvijek bile manje ili više povezane s centrima ne samo političke nego i vojne i ekonomske moći.
„Vjerski službenici nad članovima svojih zajednica imaju duhovnu moć, koja se začas može pretočiti u političku i ekonomsku. Nesavjesni ili nesposobni vjerski vođe, ukoliko im se ukaže prilika, lukavim ili korumpiranim političarima prodaju ili prepuštaju utjecaj na članove svojih zajednica, što dakako dovodi do srozavanja vjerskog života i otpada od vjere”, naveo je fra Nujić.
Patrijarh Kirillo nazvao Zapad zlom
Kao primjer vjerskog vođe u svijetu koji širi političke ideje, ali i podržava rusku agresiju na Ukrajinu, Kristić navodi patrijarha Kirilla koji je Pravoslavnu rusku crkvu u potpunosti reducirao na ulogu ideološkog aparata putinovskog režima.
,,Patrijarh Kirill pružio je čak i sakralnu legitimaciju rata u Ukrajini, manihejski proglašavajući Zapad apsolutnim zlom, mjestom razaranja kršćanskih vrijednosti, čak svojevrsnim antikristom, a Rusiju apsolutnim dobrom. Važno je da je takvo ponašanje patrijarha Kirilla izazvalo i različite oblike crkvenog i teološkog protivljenja, pogotovu uzme li se u obzir represivni karakter putinovskog režima“, kazao je Kristić.
Grupa „Ruski svećenici za mir“, tristotinjak pravoslavnih svećenika u samoj Rusiji, stali su potpisom iza izjave koja sadrži osudu ruske agresije na Ukrajinu, dok je oko 400 svećenika Ukrajinske pravoslavne crkve pod jurisdikcijom patrijarha Kirilla zatražilo od Vijeća poglavara istočnih crkava da patrijarha Kirilla proglasi krivim za krivovjerje zbog pristajanja uz „ruski svijet“, ali i zbog moralnog zločina blagoslivljanja rata protiv Ukrajine, pojasnio je Kristić, navodeći primjer hrabrosti ruskog pravoslavnog svećenika Ioanna Burdina, paroha Karabanovu, koji je otvoreno propovijedao protiv rata u Ukrajini.
S druge strane, Kristić smatra da je papa Franjo primjer međuvjerske suradnje koju je dokazao potpisivanjem „Deklaracije o ljudskom bratstvu i sestrinstvu za mir u svijetu i zajednički život” zajedno s Velikim imamom Al-Azhara Ahmadom Al-Tayyebom 2019. godine, dok izdvaja biskupa Matu Uzinića kao primjer drugačijeg pristupa unutar Katoličke crkve u BiH te episkopa Grigorija Đurića u Srpskoj pravoslavnoj crkvi.
Spomenici ne moraju biti nužno manipulativni
Fra Nuić je pojasnio da spomenike koji se podižu vojnicima, bilo da su samo natpisi na kamenim pločama ili cijele skulpture s ratnim rekvizitima koji se postavljaju ne samo na grobljima nego i u prostorima ispred ili čak unutar vjerskih zajednica nije nešto što se događa samo u BiH. Naime, u mnogim austrijskim selima na glavnom trgu, a to je ujedno trg ispred ili blizu crkve, postoji spomenik s imenima vojnika palih u I. i II. svjetskom ratu, uključujući i one koji su se borili u Wermachtu.
„To ondje nikome ne smeta jer na taj način lokalna zajednica i obitelji vojnika čuvaju sjećanje na svoje članove, bez obzira u kojoj su vojsci sudjelovali”, naveo je fra Nujić i istaknuo da u ovom slučaju podizanje spomenika palim vojnicima ne mora nužno biti manipulativan čin jer ne uključuje i veličanje vojske u kojoj su se ti vojnici borili.
Spajanje vjerskog i etničkog identiteta može biti opasno, ali i zbunjujuće za mlade generacije, smatra Kristić, navodeći da je krucijalni problem što nove generacije u našoj regiji nekritički baštine poguban način pripadanja i izgradnje identiteta općenito, a ne samo kad je riječ o pripadanju ili izgradnji religijskog ili etničkog identiteta.
„Živeći stoljećima na granicama sukobljenih civilizacija i carstava, u osjećaju trajne i neposredne, stvarne ili umišljene neprijateljske ugroze, u našoj smo regiji usvojili kao jedini mogući način izgradnje identiteta izgradnju identiteta sučelice licu neprijatelja. A to praktično znači da svi naši identiteti prije svega sliče vojnoj utvrdi i da je ključna strategija njihove izgradnje razgraničavanje i razlikovanje – ako je potrebno i po cijenu vještačke konstrukcije razlika”, kazao je Kristić.
Fundamentalna zadaća svih religija, pa tako i kršćanstva i Katoličke crkve, kako je istaknuo Kristić, nije ništa drugo doli iznova spajati potrgane niti univerzalnog ljudskog bratsva i sestrinstva.
„Nijedna religija, pa ni kršćanstvo, nijedna kršćanska crkva, pa ni Katolička nije svrha samoj sebi, ne smije se srozati na sluganstvo nijednoj političkoj, nijednoj religijskoj ideologiji, nego se posvetiti humanizaciji civilizacije, ustrajnom podsjećanju da su sva ljudska bića po stvaranju braća i sestre i da bi sve druge naše pripadnosti, svi drugi naši partikularizmi, morali biti u službi očuvanja i produbljivanja svijesti o tome da smo svi braća i sestre po stvaranju – u konačnici i po tome što smo svi na jednak način krhka, ranjiva i smrtna bića“, pojasnio je Kristić.
Edukacija kao rješenje
Da su mladima, ali i svim vjernicima potrebne edukacije za svladavanju etnonacionalističkih nametnutih narativa, smatra Kristić koji je u sklopu Centra za mirovno obrazovanje organizirao “Veliku školu mira” u kojoj sudjeluje 12 škola i “Malu školu mira”, u kojoj sudjeluju četiri škole na području Srednjobosanske županije.
,,Duboko sam uvjeren da su takvi oblici neformalnog obrazovanja u našem kontekstu od neprocjenjive važnosti, i to prije svega jer naše formalno obrazovanje još uvijek nije prožeto makar osnovnim elementima cjelovito shvaćenog mirovnog obrazovanja, ali i zbog toga što su mladi posvuda, pa čak i u samoj obitelji, nerijetko izloženi pogubnim narativima ratničke i ekskluzivističke prirode”, kazao je Kristić.
Dodao je da je krajnje vrijeme da u regiji religije okaju se pokornički grijehovi poslušničkog služenja ideološkom aparatu nacionalnog.
,,Krajnje je vrijeme da se i u našoj regiji religije posvete, baš na tome ustrajava papa Franjo, povezivanju potrganih niti univerzalnog ljudskog bratstva i sestrinstva, razvoju socijalnog prijateljstva onkraj nacionalnih, religijskih i svjetonazorskih granica. A to bi praktično značilo da u svojim njedrima ožive resurse univerzalističkog humanizma religijskog karaktera i postanu povlaštene regionalne odgajateljice kako da sve svoje partikularizme, naročito religijske i nacionalne, konačno počnemo živjeti u znaku radikalne otvorenosti i gostoprimstva“, smatra Kristić.
Prema njegovim riječima, religije bi trebale podsjećati da sve naše partikularizme upravo zagrljaj s univerzalnim – miroljubiv susret s licima s druge obale – liječi od izobličavanja u smrdljive brloge, a univerzalno istodobno spašava od apstraktne sterilnosti.
Fra Nujić smatra da poruku mira treba slati prevencijom i liječenjem bolesnih odnosa u korijenu, odnosno djelovanjem protiv vjerske isključivosti i predrasuda i mržnje.
,,Isticanje i širenje vjerske isključivosti i posezanje za nasiljem u ime religije ne može se ničim opravdati naprosto zato što mirotvorstvo spada na samu bit religije. Stoga je širenje mira i ostvarivanje suradnje s drugima i drugačijima bitna oznaka vjerničkog identiteta i dužnost svih koji se smatraju vjernicima. To je zajednički projekt u kojem trebaju odgovorno sudjelovati svi vjernici, vremenski i brojem metoda neograničen projekt, put kojim se ide, staza koja se popločava dobrim djelima u životnoj svakodnevici”, zaključio je fra Nujić.