text:
Ravnopravan partnerski odnos kao tajna uspješnog braka | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
25. marta, 2021.
Maja Gasal Vražalica (37) i Sanjin Vražalica (44) iz Sarajeva su kao djeca zbog ratnih dešavanja u Bosni i Hercegovini devedesetih godina odrasli u Berlinu, Njemačkoj i ondje se upoznali.
Berlinsko djetinjstvo
Sanjinova obitelj je izbjegla iz Sarajeva, a Majina iz Livna te su spletom okolnosti pripadali istom kvartu u Berlinu gdje je počelo njihovo poznanstvo. Sanjin je imao tada 16, a Maja 9 godina. Nakon određenog vremena, njihove obitelji se vraćaju u rodne gradove i održavaju kontakt, a Majin odlazak na studije u Sarajevo obnavlja poznanstvo sa Sanjinom.
Njihovo poznanstvo iz djetinjstva obnovilo se ponovnim i sudbonosnim susretom u Sarajevu koji je rezultirao brakom. Danas ondje žive i rade te broje 13 godina sretnog braka iz kojeg se rodio njihov dvanaestogodišnji sin Sergej.
Sanjin ističe da je Maja ,,osoba koja ima izražen osjećaj da pravednost izgura do krajnjih granica” i koja je spremna svakome pomoći ,,čak i na uštrb sebe”, dok Maja kaže da je Sanjin ,,lijep, zgodan, pozitivan, fleksibilan, otvoren, emotivan porodični čovjek”.
Pri izboru partnera kao ni njihovi roditelji nisu razmišljali o nacionalnoj pripadnosti
Maja ističe kako je jako rano shvatila da nikada neće birati partnera prema njegovom etnonacionalnom identitetu, te se prisjeća kako je došla do tog zaključka nakon povratka iz Berlina u Livno odakle je njena porodica.
,,Budući da se vraćam adolescentskim godinama gdje se više ne stvaraju ljubavne veze i simpatije na osnovu ljubavi i osjećanja nego se prvo pita ‘ko si’ i ‘šta si’, u meni se budi neki revolt ili neka emotivna nota, gdje sama sebi stvaram sliku da ja nikad ne bih mogla biti supružnica u jednom čistom etničkom braku.”
Još dodaje da oboje dolaze iz multietničkih brakova, naime, njen otac je musliman, a majka katolkinja, a kod Sanjina je otac musliman, a majka pravoslavka.
,,Kod mene je više izražena ova fizička i emotivna komponenta nego Majina iako je i ovo što ona spominje meni bilo jako bitno. Kod nje je to malo intenzivnije, upravo radi te manje sredine, jer je to stvarno u Livnu i svim tim manjim gradovima posebno izraženo”, zaključuje Sanjin.
Od svih izazova Sanjin kao najveći iz vremena prije braka, uz smijeh tvrdi da je to bio period neposredno prije njihovog vjenčanja.
,,Poenta priče je da tri dana pred vjenčanje ništa nije definisano i sve još visi u zraku. Tako da sam ja sve organizovao, što me iscrpilo. Termin vjenčanja je bio u 10, a ona je dogovorila fotografisanje oko 9 sati. Ja nikako nisam spavao, ustao sam četvoronoške. Ona se uredila i naspavala, a ja ko da me poplava izbacila. I kaže fotograf ‘nasmijte se’, a da vidite kako sam ja izgledao, kao da sam na strijeljanju”, prisjeća se Sanjin pokazujući na fotografije uz obostran smijeh.
Povratak u podijeljeno bosanskohercegovačko društvo
Maja navodi kako su u njihovim obiteljima odrasli u slobodnom duhu otvorenosti bez granica, u poštovanju i ljubavi, no tada nakon rata po povratku u BiH dolaze u sredinu gdje su nju i sestru prvo pitali ,,što su” i ,,jesu li se opredijelile”.
Naglašava da su takvi odnosi za nju u adolescentskim godinama bili pritisak. Ljubav za nju nije, kako ona kaže, prebacivanje nekoga na vlastitu vjeru jer se na taj način nečija sloboda i viđenje stvari ograničava. ,,I to je vjerovatno nešto što je bilo moja prva predispozicija prema Sanjinu, osim toga što smo se znali i kroz porodice i kroz pozadine. To je sigurno bila jedna odskočna daska za upuštanje u to sve. Mimo toga, sigurno ima i ona koja je fizička i emotivna”, dodaje Maja.
Brak u kojem svako može zadržati ono što jeste
Kod Sanjina je odmah znala, da joj nitko neće postaviti pitanje ,,da li pored sudskog vjenčanja treba ići u džamiju ili crkvu ili bilo koju drugu vjersku instituciju”, a također i kod planiranja obitelji, da joj netko neće postaviti pitanje ,,zašto ovo ime, zašto ono, da li će se obrezivati ili će se krstiti”.
Ističe da je to bilo jedno veliko rasterećenje, gdje je ušla u brak u kojem se osjeća da može zadržati ono što ona jest i kako ona poima stvari. ,,Kao dijete iz miješanog braka i kao neko ko je ušao u miješani brak i neko ko stvara dijete u miješanom braku, to smatram kao nešto jako pozitivno, nešto što je nama doprinijelo mnogo u smislu otvorenosti jednih prema drugima, empatije prema drugom i drugačijem, poštovanju prema svim obilježjima koja god ko ima”, priča Maja.
Navode da je bitno da njihov sin odluči sam za sebe o svojoj opredijeljenosti i da se to ne smije prenositi od roditelja kao DNK. ,,Naše dijete sutra može biti sve što misli da treba da bude, nakon što pročita sve knjige koje treba i stvori svoju kulturu, religiju i ostalo. Nama nikada ne bi bio problem prihvatiti koga god on sutra predstavi kao svoju izabranicu ili prijatelja ili prijateljicu i da se zapravo gledamo kao kozmopoliti, a ne kao osobe koje žive na jednom skučenom prostoru”, kaže Maja.
Ne podstiče se dovoljno tolerancija i suživot kod novih generacija
Sanjin ističe kako je Maja bila politički aktivna i da osjeti razliku u politici počevši od njenog aktivizma do danas. Ističe da je njenim ulaskom u politiku vidio sve s čime se susrela u državnom parlamentu i da su od tada razbijene sve njegove nade da je moguće značajno mijenjati situaciju u državi i društvu.
Stava su da se sve rjeđe viđa promocija multikulturalizma, tolerancije i suživota u medijima, ali i u društvenom i političkom životu što utječe na buduće generacije. ,,Kada pogledam trenutna kulturna i politička dešavanja, zabrinut sam. Akteri koji nam kroje sudbinu su toliko postali bahati i sve je toliko degutantno. Mogu reći da ne primijetim pozitivna promicanja tih vrijednosti. No, u mom mikrosvijetu se vode zdrave teme, zdrava komunikacija i zdrav kritički pogled na stvari oko nas”, kaže Sanjin.
Maja pak, navodi kako se podrška multietničnosti događa isključivo putem nevladinih i međunarodnih organizacija koje žele to povezati s pomirenjem i inkluzijom u društvenu zajednicu, te s izgradnjom demokratskog društva.
,,Sada su sve institucije i obrazovni programi deklarativno za toleranciju, a entiteti i kantoni imaju svoje zasebne programe pa vidimo lektiru u školi ovisno koja većina vlada u određenom kantonu. Mi sve to vidimo, prešutno smo saglasni sa tim, gradimo neki svoj mikrosvijet, ali mislim da su generacije koje dolaze radikalnije spram inkluzije pa i u bračnom smislu, nego što je to bilo devedesetih. Ne promoviše se, čak i kroz ovaj intervju se vidi da smo mi iznimka u društvu”, ističe Maja.
Izazovi u odgoju djeteta u podijeljenom društvu
Maja vjeruje da je njihovim roditeljima bilo lakše što su stupili u multietnički brak, nego da su bili primorani da uđu u jednu ili drugu vjersku instituciju.
,,Mi smo se uvijek družili s osobama koje su tolerantne i nismo doživjeli nikakve osude. Ali ono što sam primijetila kroz rast Sergeja, njegovo odgajanje i ulazak u odgojne institucije koje su izgubile odgojnu komponentu, je da je Sergej manjina”, objašnjava Maja.
Govori o negativnom iskustvu njihovog sina Sergeja jer su primijetili da njegovi vršnjaci i vršnjakinje identifikuju imena s etnonacionalnom pripadnošću.
,,On odrasta i ide u školu u glavnom gradu gdje ga u parku zbog njegova imena Sergej nazivaju Srbinom. Njemu to nije bilo jasno i vraćao se kući s pitanjem zašto njega netko u parku tako naziva, a s druge strane je imao situaciju gdje su ga zbog nastavka imena ‘gej’ zvali podrugno ‘pederu’ i to je nešto što djecu koja su u jeku odrastanja dovodi do toga da žele da promijene svoje ime, kao što je to htio naš sin.”
,,Imamo oboje dinamične poslove, često sam na putu, a Maja je s druge strane jako zauzeta, nekad to izgleda poprilično hektično, trči tamo trči ovamo. Sergej je već odrastao tako da sam ostaje kući, a vozim ga i na trening. Rekao bih da imamo sasvim normalan dan kao i sve ostale porodice”, kaže Sanjin.
Maja navodi kako pored onoga što radi, nastoji provoditi vrijeme sa Sanjinom, Sergejem, ali i sa njihovom obitelji raspršenom po svijetu. Također kaže da ulaže mnogo vremena na reedukaciju njihovog sina jer se kroz nastavne planove i programe djeca ograničavaju.
,,Udžbenici sadrže ono što proizvodi armiju klimoglavaca, a roditelji koji ne žele da djeca ostanu u tim okvirima moraju mnogo ulagati u dijete kroz razgovor. To iziskuje jedan kontinuiran rad, frustraciju, posebno meni koja sam završila osnovnu školu u Njemačkoj u jednom otvorenom sistemu, prihvatanju, razgovoru o seksualnom odgoju, reproduktivnim organima, kontracepciji…”, detaljno objašnjava Maja.
Tajna uspješnog braka
Maja ističe da je ključ za uspjeh njihovog braka nepostojanje diskriminacije, te izražena ljubav i strast.
,,Ne bih se znala nositi u braku s ugnjetavanjem ili gdje nisam prihvaćena kao ličnost sa svojim stavovima. U širem kontekstu tajna je u nenacionalizamu, podlozi kroz obitelj i njeno značenje i poštivanje.”
Sanjin ističe kako se slažu da je neophodno graditi ravnopravan partnerski odnos.
,,Imamo jedan partnerski odnos. Odgojen sam da u životu trebaš imati jednog partnera, tako je kod nas, nema onoga ‘to nije moj posao’, stvarno se trudimo ‘uskakati’ jedan drugom.”
Ističe da je prva stvar za koju se vrijedi boriti obitelj jer je ona, kako navodi, jedna bitna baza iz koje potječe progres kod svakog čovjeka.
,,Porodica ne treba opstajati samo da bi opstala institucija braka, jer nas uče ‘kad se udaš onda trpi sve i svašta’. Mislim da se vrijedi boriti za poštovanje, ravnopravan partnerski odnos i slobodu partnera u svakom smislu. Bez obzira na brak, svako ima svoj mikrosvijet sa svojim prijateljima, porodicom, da ne bi bilo ‘samo ja i on’”, dodaje Maja.
Neophodno je biti otvoren prema drugom i drugačijem
Mladima poručuju da ne trebaju uopće gledati tko je kojeg porijekla i da se oslobode okova tradicije i obitelji koja bi, kako navode, njima uskratila da svoj život prožive u ljubavi, a da zadovolje norme koje je neko definirao.
,,Najosnovnija poruka je da ne budu ograničeni, jer je to pogubno, pogotovo u ovim našim okolnostima. Da budu spremni na drugačije, da budu otvoreni, komunikativni i razmjenjuju iskustva jedni sa drugima”, zaključuje Sanjin.
Iako Maja smatra da njihov sin neće svoj život nastaviti u Bosni i Hercegovini, njihova borbenost, aktivizam i dosadašnje iskustvo mogu učiniti suprotno. Maja i Sanjin su dokaz kako se osobe koje se vrate u BiH i primijene svoje znanje mogu izboriti sa sistemom za svoje bolje sutra.  Oni su primjeri kako se ljubav ne definira onim što je napisano u rodnom listu.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.


text:
,,Najbolja drugarica” | Balkan Diskurs
Azra Berbić
12. aprila, 2021.
Za Sarajku A. i Čačanku D., definicija svake, pa i njihove ljubavi je poštovanje. Na tome već dvije godine ove dvije dvadesettrogodišnjakinje grade svoju ljubavnu priču odupirući se svim preprekama i predrasudama.
Bio je to samo još jedan Tinder date iz dosade
A. i D. upoznale su se, kako i same kažu, iz dosade jednog tmurnog jesenjeg dana u Tuzli, iako sada vjeruju da je taj dolazak D. u Tuzlu bio sudbonosan, kao i prvi kontakt koji su uspostavile preko Tindera.
,,D. ima prijateljicu u Tuzli. Ta prijateljica je nju pravo dugo molila da dođe u Tuzlu, tri godine je molila, a ona nikada nije htjela. Tako da je prijateljica bukvalno upalila auto, otišla po nju u Srbiju i dovela je u Tuzlu, kidnapovala je. Ja sam tada živjela u centru na skveru. I bukvalno dva dana prije sam iz zezancije instalirala sebi Tinder, bilo mi je dosadno”, prisjeća se A.
,,Ja sam imala Tinder jer dosta putujem tamo ovamo, uvijek sam negdje i upoznajem ljude”, dodaje D.
Iako ističu da pri prvom susretu nisu razvile romantična interesovanja jedna prema drugoj, nastavile su da se druže i upoznaju te su stupile u vezu nakon nekog vremena.
,,To je baš zanimljivo što se mi nismo skontale nikako, ali smo se opet viđale”, govori D.
,,Ona je ostala i duže nego što je trebala zbog mene. I tako sam ja onda s njom odmah otišla za Čačak, spakovala se i krenula”, govori A.
Sretne su jer imaju podršku porodice
Ubrzo nakon stupanja u vezu upoznale su se sa porodicama. Sretne su jer imaju njihovu podršku i jer su svjesne da to za članove i članice LGBTIQ zajednice nije čest slučaj.
S ponosom ističu da njihovi roditelji vole i onu drugu, te da se međusobno druže. Tome je naravno prethodilo upoznavanje i sticanje povjerenja.
,,D. je prvi put kod mene došla nakon par mjeseci, pred Novu godinu, a moja mama je već upoznata da sam ja gay, rekla sam i mami i sestri, a moj otac kao ne zna, mada mislim da zna, ali on je takav čovjek, samo šuti, ali mislim da je svjestan”, govori A.
D. također ističe da je i njenoj porodici bilo jasno kako to nije samo prijateljski odnos između njih, ali da su sa njenim ocem o tome razgovarale prvo njene sestre.
,,One su razgovarale s njim, ali nismo još ja i moj tata lijepo, nasamo razgovarali o tome. Ali zna on za A., čak nam i roditelji razgovaraju, druže se”, s ponosom ističe D.
Bilo bi čudno da svakih par mjeseci dođe meni neka nova djevojka, a da ne znaju je li ,, ‘najbolja drugarica opet’ i tako svakih par mjeseci dolazi nova ‘najbolja drugarica’ “, kroz smijeh dodaje A.
Težak put do prihvatanja njihovog identiteta i sticanja povjerenja roditelja
Ipak, naglašavaju da to nije uvijek tako bilo, kako kažu, imale su sreće, ali su uložile i mnogo truda da bi ih roditelji razumjeli.
A. se prvi put outovala svojoj mami i sestri dok je išla u srednju školu. Nije naišla na razumijevanje, čak je dobivala i batine, bila zaključavana u sobu i imala mnoge druge zabrane, ali nije odustajala od svoje borbe.
,,Takva kakva sam, nisam posustajala, namjerno sam dovodila ljude, i kad mi zabraniš, dovest ću ti nekoga, pa da vremenom vidiš da je to u redu. Čak neke od tih djevojaka su bile poznanice, nismo bile u vezi”, prisjeća se A.
Prisjeća se kako je nakon nekog vremena njena majka prihvatila njen identitet, ali javile su se druge sumnje i brige.
,,Onda se mama brinula da neću završiti fakultet, ‘otići ćeš na onu stranu’. Ali moj život ide dalje, bez obzira šta sam, lezbejka ili ne. Ali eto, to moraš njima objasniti, da se istreniraju da je to ok”, zaključuje A.
D. također nije imala najbolje iskustvo, naime, njena sestra je bez njenog pristanka i znanja outovala porodici u vrijeme kada ona za to još uvijek nije bila spremna.
,,Ona se pretvarala da me prihvatila kao takvu dok me nije outovala namjerno”, prisjeća se D.
Ipak, ističe kako je imala strpljenja, pa je prihvatanje ostatka porodice ipak došlo postepeno. Dodaje da i u njenom rodnom gradu ljudi nisu tako otvoreni, ali da na koncu prihvate ljude iz LGBTIQ zajednice.
,,Čačak jeste veći grad, ne toliko otvoren za bilo kakvu različitost koliko je Beograd, Novi Sad. U početku ljudi uvijek budu napadnuti, uvijek u centru pažnje, budu kinjeni, ali na kraju se ljudi naviknu”, govori D.
,,Ali to ne znači prihvatanje, to je samo tolerisanje, i to je problem što te nikada neće prihvatiti. Ja sam odlučila da se na poslu neću outovati, ja sam u direktnom kontaktu sa djecom i mislim da bih imala problem. Nije problem u djeci već u roditeljima te djece”, zaključuje A.
Društvo je još uvijek samo deklarativno otvoreno prema različitostima
Iako se njih dvije trude da što više upoznaju kulturu i običaje one druge, pa to dijele i sa svojim porodicama, ističu da društvo još uvijek nije dovoljno otvoreno ka različitostima, prije svega zbog trauma kroz koje su ljudi prošli u prethodnom ratu. To što su lezbejke im samo dodatno usložnjava položaj u društvu.
,,Više ljudi priča kako podržava sve to, a zapravo je sva ta priča farsa, nema toga. Ljudi su dosta zatrovani, narod je napaćen i konstantna podsjećanja na sve traume”, govori D.
,,D. i ja učimo jedna od druge svašta po pitanju običaja, religije. Ja nju pitam kakvi su običaju za Božić, koje su razlike. Jednom me njena rodica pitala da li se kod nas i žene po rođenju obrezuju, kao i muškarci. Nisam mogla vjerovat šta me pita, ali ne krivim je. Mislim ja sam bila prva muslimanka koju je njena porodica upoznala i taj njen krug ljudi”, dodaje A.
Iako trenutno svoju budućnost grade zajedno u Bosni i Hercegovini, ističu da će otići ako im se ukaže prilika jer ovdje još uvijek ne mogu u potpunosti uživati sva svoja prava i živjeti slobodno.
,,Pa evo mi da hoćemo da se vjenčamo, to ne možemo, prva stvar. Ako poželimo da imamo djecu, ne možemo. Moramo ići dalje, preko granice”, ističe A.
,,Da nam se ukaže prilika mi bi i otišle”, dodaje D.
Borba za vidljivost
Smatraju da je vidljiv pomak u našim društvima kada je u pitanju otvorenost prema LGBTIQ zajednici, te da je povećana vidljivost zajednice u javnom prostoru, ali da to još uvijek nije dovoljno.
,,Samo da smo vidljivi. Meni je bilo bitno da dođe taj period u mom životu kada će ljudi bar znati šta je to. Na primjer, prije 10 godina i sad je ogromna razlika, čak i kad nije povoljna situacija, vidim napredak”, ističe A.
D. ističe da su tome u mnogome doprinijele nevladine organizacije koje se bave borbom za ljudska prava, pa i prava LGBTIQ zajednice, ali da ipak uz sav njihov trud nivo prava koja mogu uživati nije na nivou na kojem bi trebao biti.
,,U Sarajevu evo udruženje SOC ili Fondacija CURE, bez tih udruženja gdje bismo bili? Ne bi nikako bili vidljivi. To je mala grupa ljudi, znam ih sve, družim se s njima upućena sam u rad i zaista sam zahvalna što postoji neko ko radi nešto za nas”, dodaje A.
Uzimajući u obzir njihova iskustva savjetuju mladim ljudima iz LGBTIQ zajednice da se trude imati krug prijatelja od povjerenja i sigurnu zonu, te da uvijek postoje udruženja kojima se mogu obratiti za pomoć ako im ona treba.
Outovanje je jedan od najbitnijih ali i najtežih koraka za svaku osobu koja je dio LGBTIQ zajednice. Ipak ističu da je potrebno osnažiti se za takav korak i da nikada ne pristaju na to ukoliko nisu potpuno spremni/e.
,,Moj savjet je da urade bilo šta, da budu spremni na to i da se potrude da taj momenat niko ne ukrade kao što se desilo D.”, govori A.
,,Kada budete u miru sami sa sobom…” dodaje D.
Ljubav ispred zastava
Vjeruju da je tajna uspjeha njihove veze poštovanje, razumijevanje i otvorena komunikacija. To je, kako kažu, nešto što je potrebno i našim društvima kako bi što prije prevazišle traume stečene u ratu, koje su i transgeneracijske. Sve to samo produbljuje podjele, ističu da se naša društva nisu dovoljno bavila ljudima koji su prošli kroz traume i sada nove generacije ispaštaju zbog toga.
,,Manjak edukacije, manjak veće socijalne podrške ljudima koji su proživjeli traume u ratnom i poslijeratnom periodu. Te traume ne znače nužno da je neko zatrovan mržnjom, već čisto da nije dovoljno spreman da se oslobodi od zla koje se dešavalo”, govori A.
D. ističe da nas roditelji mozda ne uče da mrzimo jedni druge, ali zbog trauma kroz koje su prošli, a koje prenose na nas, uče nas da se sklanjamo jedni od drugih. Ipak, obije vjeruju da je i na nama odgovornost da se odmaknemo od toga, da rastemo i učimo jedni o drugima na zdrav način.
,,Mama nekada plače kada se sjeti nekih ratnih situacija, pa joj kažem da priča o tome sa mnom, i pričamo, počele smo. Mi danas gledamo ratne filmove, i oni su uvijek pogled na agresorsku stranu, ali onda sjednemo, ja, D. i mama i raspravljamo o tome. Jer ne možemo da generalizujemo”, ističe A.
D. ponovo ističe koliko je bitan razgovor u svakom odnosu i između njih dvije, ali i u cijelom društvu.
,,Pošto obje imamo tešku narav i bilo nam je tako teško da se uklopimo. Međutim, dogovorile smo se davno da se poštujemo, ostalo će doći lakše. I meni posebno godi što nemamo nikakvog srama jedna pred drugom. Sjednemo, popijemo kafu i ispričamo sve što imamo jedna drugoj”, s ponosom ističe A.
,,To je definicija svake ljubavi, poštovanje”, zaključuje D.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Armin Durgut; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Azra Berbić


text:
Ljudska prava Roma na Balkanu | Balkan Diskurs
Amina Sejfić | Benisa Bibuljica
15. aprila, 2021.
Harriman Institut na Columbia Univerzitetu i Centar za holokaust Kupferberg na CUNY-u udružili su snage kako bi proslavili Međunarodni dan Roma 8. aprila održavanjem konferencije o stanju ljudskih prava Roma u Evropi i na Balkanu. Nekoliko vodećih stručnjaka i aktivista okupilo se sa ciljem razmatranja trenutnog stanja ljudskih prava Roma. Tri panela konferencije obuhvatila su edukativne prezentacije, inspirativne govore i kratki dokumentarni film o svakodnevnim izazovima s kojima se ova zajednica suočava.
Događaj je okupio vodeće stručnjake koji rade na unapređivanju ljudskih prava i dostojanstva Roma.
U čast prvog velikog Međunarodnog samita Roma, koji je održan od 7. do 12. aprila u Londonu 1971. godine, službeno je 1990. u Poljskoj proglašen 8. april kao Međunarodni dan Roma. Ove godine, Romi su proslavili 50. godišnjicu od tog događaja. Povjerenica za ljudska prava Vijeća Evrope, Dunja Mijatović je izjavila povodom obilježavanja Međunarodnog dana Roma:
„Kršenje ljudskih prava Roma i nomada se nastavlja. Ne čini se dovoljno za borbu protiv duboko ukorijenjene diskriminacije Roma u svim područjima života. Suzbijanje antigipsizma, uključujući stoljećima stare stereotipe i rasističke pristranosti, se pretvorilo u institucionalni rasizam. To vrijedi za zemlje Evropske unije, kao i za ostale države članice Vijeća Evrope, ali i zemlje Zapadnog Balkana.“
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Evropski predsjednik organizacije Civil Rights Defenders, Goran Miletić, složio se s tim da „u Evropi postoji manje interesa za rad na poboljšanju ljudskih prava. Ne samo na Balkanu, već i u cijeloj Evropi“.
Doista postoji sramotan nedostatak provedbe ljudskih prava Roma, najveće evropske manjine. Oni i dalje doživljavaju sveprisutnu diskriminaciju u svim poljima života, praćenu antigipsizmom.
Predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI), Velma Šarić, sudjelovala je kao panelistica na drugom panelu, ,,Obrazovni projekt o Romima u Bosni i Hercegovini“, predstavljajući naš projekt, „Na marginama“.
„Projekt bi Romima trebao pružiti mjesto na kojem bi mogli podijeliti svoje teške životne priče i svakodnevne izazove s kojima se suočavaju u našem društvu. Projekt je jedinstven jer se suprostavlja negativnim percepcijama i stereotipima koji postoje. Stavovi i osobna svjedočenja predstavljena u projektu gruba su proturječja široko rasprostranjenim stereotipima i zabludama o Romima i potiču publiku da preispita svoje stavove i predrasude o ovoj jedinstvenoj i raznolikoj zajednici “, rekla je Velma.
„Na marginama“ se sastoji od četiri komponente: foto projekta, putujuće izložbe, fotoknjige i dokumentarnog filma.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Nakon kratkog uvoda, CPI je prikazao foto projekt #NaMarginama, koji ilustrira raširene stereotipe o Romima, a zatim ih negira. Foto projekt naglašava da većinu narativa o Romima stvaraju oni koji ne pripadaju romskoj zajednici.
Nakon izjave Mirka Pincellija da „te zajednice imaju puno pozitivniji uticaj na naše vlastite zajednice nego što mi mislimo“, publika je imala priliku pogledati najavu dokumentarca „Čarobno selo“ koji prikazuje probleme s kojima se Romi suočavaju od rođenja do starosti. Ti problemi uključuju seksualno ropstvo, loše životne uslove, isključenost iz obrazovanja i mnoge druge. Dokumentarni film prikazuje drugu stranu medalje – marginaliziranu romsku porodicu koja se bori za opstanak u svijetu koji ih obezvređuje i dehumanizira.
Koliko god je put kojim su Romi koračali obilježen nepravdom, stereotipima, diskriminacijom i isključenošću, tako je i ispunjen srećom, ponosom i smijehom. Denis Selmani, suosnivač i programski direktor firme Romalitico Skopje, rekao je da „uprkos svim nivoima progona, protjerivanja i uzvika, mi kao Romi uspješno smo sačuvali svoj jezik, kulturu i tradiciju.“ I, nesumnjivo, njihov identitet čini evropsku arhitekturu bogatijom i uzbudljivijom.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Dalibor Tanić, romski aktivist i glavni urednik UDAR-a, regionalnog romskog multimedijskog portala, govorio je o važnosti isticanja priča o uspješnim Romima.
Međunarodni dan Roma je dan za proslavu romske kulture i podizanje svijesti o problemima s kojima se suočavaju. Osmi april je, na kraju, namijenjen borbi protiv ovih problema. Čitav svijet se na ovaj dan treba sjetiti svoje obaveze pružanja pravne, društvene i političke podrške koja će Romima omogućiti da se oslobode davno utvrđenih nepravdi.

author: Amina Sejfić | Benisa Bibuljica


text:
Multimedijalno takmičenje MIR | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
15. aprila, 2021.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) poziva mlade iz zemalja Zapadnog Balkana (Albanija, Bosna i Hercegovina, Crna Gora, Srbija, Sjeverna Makedonija i Kosovo) da dostave kreativne multimedijalne sadržaje koji se bave temama vezanim za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana.
Sadržaji dostavljeni u okviru ovog takmičenja će biti predstavljeni na platformi Balkan Diskursa, a pobjednički radovi će biti objavljeni i u novom magazinu MIR. Ovaj magazin, u printanom izdanju, ima za cilj predstavljanje priča i alternativnih pogleda na društvo, istoriju, kulturu, nejednakost, ljudska prava, pravdu i politiku u Bosni i Hercegovini i regionu Zapadnog Balkana, sa ciljem da naš region postane razumljiviji i transparentniji kako za lokalnu tako i za međunarodnu publiku. Magazin će biti objavljen tokom 2021. godine, na bosanskom i engleskom jeziku, a njegova izrada je podržana od strane King's College London, London School of Economics and Political Science, University of the Arts London, VII Akademije i razvojnih grantova CPI.
NAGRADE:
Devet najboljih sadržaja u tri kategorije će biti nagrađeni novčanim nagradama i to:
I mjesto = 300 KM / 150 €
II mjesto = 200 KM / 100 €
III mjesto = 100 KM / 50 €.
USLOVI ZA PRIJAVU:
– Osobe u dobi od 18 do 35 godina;
– Osobe sa prebivalištem u jednoj od zemalja Zapadnog Balkana (Albanija, Bosna i Hercegovina, Crna Gora, Srbija, Sjeverna Makedonija i Kosovo);
– Sadržaj mora biti djelo učesnika takmičenja.
ROK ZA PRIJAVU: 15. jul 2021. godine
SMJERNICE ZA KREIRANJE SADRŽAJA:
Sljedeće vrste multimedijalnog sadržaja su prihvatjlive:
– VIZUALNI SADRŽAJ I (crteži, ilustracije i karikature);
– VIZUALNI SADRŽAJ II (fotografije i grafička riješenja);
– ESEJ ILI KRATKA PRIČA (500 – 1000 riječi).
Sadržaj koji kreirate može biti u bilo kom tonu – duhovit, edukativan, lične prirode, inspirativan, emocionalan, itd. Samo je bitno da je sadržaj inspirisan i vezan za ideje mira, pomirenja i međukulturalnog razumjevanja u regionu Zapadnog Balkana. KREATIVNOST JE DOBRODOŠLA!
PRAVILA ZA SLANJE PRIJAVE:
Prijave za takmičenje šaljite na [email protected] sa naznakom ,,Multimedijalno takmičenje MIR”. U emailu je potrebno poslati slijedeće:
– Vizualni sadržaj u visokoj rezoluciji (150dpi – 300dpi) ili tekst u word formatu;
– Kratki opis podneska (1 – 3 rečenice);
– Podaci o podnosiocu: Ime, prezime, datum rođenja, grad i zemlja prebivališta;
– Potvrda podnosioca da CPI i Balkan Diskurs imaju dozvolu da podneseni sadržaj koriste za potrebe magazina MIR (1 rečenica).
PROGLAŠENJE POBJEDNIKA:
Tri najbolja sadržaja će biti proglašena do kraja avgusta 2021. godine.
ZA VIŠE INFORMACIJA O TOKU TAKMIČENJA I PROGLAŠENJU POBJEDNIKA, PRATITE CPI I BALKAN DISKURS NA DRUŠTVENIM MREŽAMA – @pcrcbih i @balkandiskurs.

author: Balkan Diskurs


text:
Trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
22. aprila, 2021.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) poziva mlade ljude iz Bosne i Hercegovine (BiH) između 18-30 godina starosti da učestvuju u sedmom izdanju treninga i programa mentorstva za omladinske dopisnike koji će se održati od 3. do 8. maja 2021. godine u etno selu ,,Čardaci” u Vitezu.
Prvi dio treninga, u saradnji sa novinarima Balkan Diskursa, će se fokusirati na edukaciju učesnika o tehnikama istraživačkog i građanskog novinarstva, pravičnom i uravnoteženom izvještavanju, provjeri činjenica i tehnikama intervjua. Drugi dio treninga, u saradnji sa fotografima i umjetnicima iz stručne mreže CPI, će se fokusirati na korištenje fotografije i vizualnog storytelling-a za proaktivno izazivanje negativnih stereotipa i predrasuda prema drugim etničkim i manjinskim grupama u BiH. Na ovaj način, odabrani učesnici će imati mogućnost da uče od lokalnih i međunarodnih stručnjaka iz oblasti novinarstva, fotografije i filmskog stvaralaštva.
Ovaj trening i program mentorstva se realizuje uz podršku i monitoring stručnjaka i istraživača sa tri Londonska univerziteta, i to University of the Arts London, London School of Economics i Kings College London, a istraživanje finansira Arts and Humanities Research Board Velike Britanije.
Nakon treninga, učesnici će imati priliku i podršku da u narednoj godini dana objavljuju svoje publikacije na multimedijalnoj platformi Balkan Diskurs, a CPI će učesnicima pružiti priliku za zaradu novčanih honorara.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih 5 dana treninga. Troškovi prevoza, smještaja i hrane će biti obezbjeđeni od strane CPI. Očekivani broj učesnika je 15. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave na trening je 30. april 2021. godine.
**Trening će biti organizovan uživo, uz poštovanje svih preporuka nadležnih po pitanju zaštite od virusa COVID-19.**


text:
Život je lijep kada nekoga iskreno voliš | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
23. aprila, 2021.
Od kada su se upoznali prije tri godine pronašli su novi smisao u životu. Ljubav koju imaju jedno prema drugome daje im snagu, volju i vjeru u bolju budućnost. Arijana i Marko iz Jajca, osobe su s invaliditetom, ali to što su slijepi ne sputava ih u postavljanju životnih ciljeva, prema kojima hrabro i dostojanstveno koračaju.
Spojio ih mobitel za slijepe osobe
Kada je Arijana dobila prvi mobitel za slijepe i slabovidne osobe, nije ga znala koristiti. Kaže da se po gradu raspitivala o tome ko bi joj mogao pomoći. Preporučili su joj da se javi Marku, koji je već neko vrijeme koristio ovakav telefon. Kada ga je kontaktirala, pozvao ju je da dođe kod njega. Marko je tada rekao da će zadržati mobitel neko vrijeme kako bi ga pripremio za upotrebu.
,,Javio mi se nakon nekoliko dana da je telefon spreman. Kada sam došla kod njega, pustio je neku muziku. Sjećam se da smo tada malo zapjevali i time me je zapravo kupio. Pitao me je da li bi došla nekada na kafu kod njega bez mame, a s obzirom na to da se nisam nikad sama kretala, rekao mi je da se ne brinem i da će poslati taksi po mene”, prisjeća se Arijana. Nakon što su se nekoliko puta sreli odlučili su da započnu vezu.
Arijana govori da je oduvijek željela upoznati nekog poput sebe, kako bi mogla podijeliti iskustva, kako bi bila sigurna u tom odnosu da je potencijalni partner zaista razumije. Često je o tome razgovarala sa svojom porodicom a oni su joj govorili da to ne može očekivati sa sigurnošću. Nije odustajala i vjerovala je da će pronaći ono što traži. Kaže da je život jako lijep kada iskreno nekoga voliš, a čim je upoznala Marka shvatila je da je on pravi.
,,On je jedan veliki džentlmen, a ja sam čitav život tako nešto željela i u njemu sam našla. Dobar je, pošten, iskren”, dodaje s osmijehom Arijana.
Marko kaže kako je već nakon trećeg susreta s Arijanom shvatio da je ona osoba za kojom traga cijelog života. Kaže kako je ona za njega posebna i jedinstvena, te ponosno dodaje: ,,Ne moraš nigdje ići da tražiš ljubav, ona sama dođe. Arijana je premašila moja očekivanja, sve što sam trebao, to je ona.”
Nedostatak jednake podrške porodice i prijatelja
Marko kaže da ljude nikada nije razlikovao po nacionalnoj, niti bilo kojoj drugoj pripadnosti, ali bez obzira na njegovu otvorenost, više od 90 posto njegovih bližnjih je bilo protiv veze s Arijanom. Naime, ona je muslimanka, a on katolik. Ipak, prevagnuli su njegovi principi te se bio  spreman boriti za ljubav.
Kod Arijane je situacija bila drugačija i ona uopšte nije ni razmišljala o nacionalnosti. Do rata nije ni znala kojoj nacionalnosti pripada, a ljude je oduvijek dijelila samo na dobre i loše. Arijanine sestre su takođe u mješovitim brakovima. Međutim, kada je vidjela da se njegovi ne slažu u potpunosti s njihovom vezom, trudila se izgladiti odnose.
„Kada smo Marko i ja imali zaruke, došla je i njegova mama. Tada sam je zagrlila i rekla joj da smo mi tako odlučili i da želimo krenuti u zajednički život. Rekla sam joj da se ne brine i da će me upoznati i uvidjeti ko sam ja”, priča Arijana.
Diskriminacija zbog izbora partnera, vjerske i nacionalne pripadnosti
Ističu kako politika, vjerski lideri i mediji upošte ne rade na tome da promovišu toleranciju, uvažavanje, pa ni mješovite brakove. Arijana kaže da se osjeti segregacija i da njena sestra Emina ne može pronaći posao baš zbog toga što je u mješovitom braku. Slažu se kako su podjele u našem društvu nepotrebne i štetne za sve nas.
,,Razgovarala sam s djecom moje sestre, jer su znali doći kući plačući. Druga djeca su ih zadirkivala da im je majka muslimanka. Rekla sam im da smo mi svi ljudi od krvi i mesa, te da se nikada ne obaziru na ono što pričaju drugi, jer ni ne znaju šta govore”, kaže Arijana.
Jajce se nalazi u Srednjobosanskom kantonu u kojem je prisutan model obrazovanja, tzv. fenomen  gdje su djeca u osnovnoj školi još uvijek segregirana na osnovu nacionalne pripadnosti, te zbog toga nastavu pohađaju odvojeno po dva različita programa. Ovo dodatno potiče i ističe nacionalne podjele koje se odražavaju na svakodnevni život kako mlađih ljudi u Jajcu tako i svih drugih njegovih građana.
Kroz zajednički život su nailazili na različiti predrasude. Jednom prilikom Arijana nije mogla instalirati Viber na svoj telefon, pa je preko Markovog broja kontaktirala Kulturno umjetničko društvo „Jajce“, čiji je bila član, kako bi je obavještavali o terminima proba.
„Kolega koji vodi KUD, ubrzo je prihvatio Marka u grupu. Nije prošlo dvije minute, otkači ga! Ja pitam u čemu je problem, kaže on ostali se bune da je u grupi. Kakve to veze ima čovječe, kažem ja njemu. Kasnije su meni direktno javljali kada su probe. I eto, svugdje ima nacionalizma, ali ja sam došla da pjevam i mene to ne zanima“, priča Arijana.
Marko ističe kako je nesretni rat na našim prostorima donio raskol među narodima, a ljudi su razvili predrasude, pogrešna uvjerenja i zablude. Najveći pritisak vrše roditelji i rodbina na mlade pri odabiru partnera, smatra Arijana. Kaže da se rijetko dešava da jedna mlada osoba ima potpunu slobodu pri izboru partnera s kojim želi provesti život. Ljudi često ne odgajaju svoju djecu u duhu zajedništva.
Raduju se svakom novom danu koji provedu zajedno
Kažu kako obilježavaju sve praznike i imaju mnogo razloga da se raduju. Arijana ističe da u njenoj porodici ima različitih nacionalnosti, pa je ona već navikla na ljepotu slavljenja različitih religijskih praznika.
Pjesma joj je jedan od vrlo važnih segmenata u životu, kaže Arijana.
„Do sada sam pjevala na puno humanitarnih koncerata i jako sam ponosna zbog toga. U posljednje vrijeme u našem KUD-u imamo mnogo manje aktivnosti zbog pandemije, ali iskreno se nadam da ćemo uskoro više raditi. Pjevamo sevdah, a kada dijaspora dođe onda se organizuju različiti skupovi. Bude to jedna lijepa atmosfera“, kaže Arijana.
Broj mješovitih brakova u Bosni i Hercegovini znatno je manji u odnosu na period prije rata. Agencija Prime Communication 2018. godine objavila je istraživanje stavova građana BiH o mješovitim brakovima. Prema tom istraživanju čak 38,7 posto građana se protivi takvoj vrsti bračne zajednice.
Arijanu i Marka ovakva istraživanja ne zabrinjavaju, jer imaju mnogo razloga da se raduju zajedničkom životu i trude se da svakog dana maksimalno uživaju.
„Jako nam je lijepo, sjedimo, zajedno ručamo, družimo se i često zapjevamo“, kaže Arijana.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Mirnes Bakija


text:
Mi se samo volimo i to je to | Balkan Diskurs
Anja Zulić
12. maja, 2021.
Adisa i Vehid Ahmedović u braku su 27 godina, kako kažu trebali bi imati dupli bračni staž, jer radeći zajedno provedu skoro cijeli dan skupa. Oboje su rođeni u Kaknju, gdje i danas žive. U brak su stupili, kako i sami ističu, mladi. Vehid, poznat kao Crni, tada je imao 23 godine, a Adisa 18. Vjenčali su se za vrijeme rata, 1993. godine.
Crni (Vehid) je romske nacionalnosti, i ističe da mu ne smeta taj nadimak. U šali napominje da je skoro bila nagradna igra na lokalnom radiju sa pitanjem koje je njegovo pravo ime, jer ga tu svi znaju kao Crnog.
Poklopile se energije
Adisa je po zanimanju frizerka, vlasuljar i majstor, a Vehid je završio mašinsku školu, ali je oduvijek želio biti frizer, te je u tim vodama i završio. Vjeruju da ih je baš njihovo zanimanje spojilo. Naime, upoznali su se u frizerskom salonu u kojem je Crni već radio, a Adisa se poslije zaposlila. Složni su da su im se jednostavno energije odmah poklopile.
,,Hodali smo mi tako jedno godinu i po dana i poslije toga kada se energija poklopila, udružili snage i nastavili“, prisjeća se Crni.
Za njih važi ona izreka da se suprotnosti privlače, pa Adisa opisujući Crnog govori kako je dobar, pozitivan, smiren i povučen.
,,Adisa je energična, hiperaktivna, što je i dobro i loše, dobro za posao, a loše za nju“, govori Crni.
Uvijek su podrška jedno drugome
Adisa je jako srčana osoba i kroz život ide s premisom da nema toga što ona ne može. Uvijek nastoji pomaknuti svoje granice, a ne nedostaje joj podrške od njenog muža. Trude se preko svake prepreke preći s humorom.
Prisjeća se kako je jedne prilike trebala ići u Novi Sad na takmičenje, a nije mogla uzeti auto od Crnog jer je i njemu trebalo. Pošto ne podnosi vožnju autobusom, Crni se brinuo kako će proći taj put.
,,Otišla sam u apoteku i kupila sve moguće za putovanje i otišla za Novi Sad. Ja sam prespavala cijeli taj put, ali sam otišla. Ne možeš mi reći da ja nešto ne mogu, ima mogućnosti. I naravno odem, takmičim se i kada sam završila takmičenje, zaboravim popiti tabletu. Jer u suštini to bude cijeli dan takmičenje. Ja ušla u autobus, sve mi smrdi. Kažem ja vozaču ‘stop, ja moram tabletu popit, 15 minuta pauza’. Popila tabletu, ušla, niko i ništa mi ne smrdi, super. U mene je nos hipersenzibilan i ja sve osjetim”, priča Adisa, a Crni u šali dodaje kako se treba zaposliti na aerodromu umjesto pasa tragača.
Ljubav pobjeđuje sve
Kada su se upoznali nije im bila bitna nacionalna pripadnost. Adisa je izgubila oca kad joj je bilo devet godina, pa je njena majka bila posebno zaštitnički nastrojena, njihova veza joj je u početku bila neobična i bilo je teško. Sada tvrdi da Crnog voli više nego nju.
,,Kroz ljubav prema poslu i prema dragoj smo prebrodili sve moguće nedaće. To je formula za sve mlade, borba i borba. Ljubav pobjeđuje sve“, dodaje Vehid.
,,Mi jesmo bili mladi u tim godinama, ali dosta zreliji nego mnogi danas, razmišljali smo dosta u pozitivnom smjeru i razmišljali tri koraka unaprijed“, prisjeća se Crni.
Adisa smatra da je danas dosta lakše stupiti u mješoviti brak nego što je to bilo za vrijeme rata, na primjer. Ipak, nije sigurna koliko je ljudi tada zaista iskreno podržavalo takve veze onda, a ni sada.
,,Podržavali su oni (društvo) nas dok sjedimo svi skupa, čim se okreneš to je ono ‘auuuu’. Oni koji su govorili, ‘ja ne bih nikad’, potrefilo ih je upravo to, ali mi uopšte nismo razmišljali o tome. Mi smo se samo voljeli i to je to. Danas živimo, radimo, znamo da smo stvoreni da radimo i da se volimo. Meni je ovih 27 godina prošlo kao tri godine”, govori Adisa.
Vehid dodaje kako nije obraćao pažnju šta okolina misli i govori kada su se vjenčavali.
,,Ja sam borac kroz život, imao sam još tada iza sebe 12 godina radnih akcija, bio sam vrlodobar učenik. Nisam se ni u jednom momentu osjećao ugrožen, nisam ja na to obraćao pažnju, niti sam imao ikakvih problema.“
U svim ljudima vide dobro
Komentirajući miješane brakove prije rata i danas, Adisa se prisjeća da su nju uvijek učili da cijeni sve ljude bez obzira na njihove izbore i opredjeljenja.
,,Moj Crni je Rom, ali radi sve što treba, vjeruje i sve kao pravi musliman. Ja u svim ljudima vidim dobro. Meni je važno da sam pred Bogom čista. Ljudi se jako brzo mijenjaju, brzo postaju zli. Imala sam prijatelje 25 godina, puno sam uložila u ta prijateljstva i ispostavilo se da su oni sa mnom iz interesa. Ja to tako nikada ne gledam“, govori nam.
Zaključuju da je, nažalost, Kakanj danas vrlo jednolična sredina, skoro da nema mješovitih brakova, a to je u velikoj mjeri uzrokovano činjenicom da je mnogo ljudi napustilo grad i državu.
,,A nekada ljudi nemaju živaca da se prilagođavaju drugačijem od sebe, lakše je. Moja djeca, da su mi živa i zdrava, šta oni odaberu ja se s tim slažem. Moja Nana (Aldijana-kćer) se zaručila, njegovi su hadžije, ja njih poštujem, od Denija punac je hadžija. Često kažem da sam ja razvratnica među tim ljudima, volim se zezati“, dodaje ona.
Ljude dijele na dobre ili loše, ne po boji kože ili vjeri
Iako je Crni romske nacionalnosti nikada to nisu potencirali u razgovoru sa djecom, te dodaju da im nikada nisu pokušavali objasniti nacionalne razlike na način ovo je Srbin ili ovo je Hrvat.
,,Deni kad je imao 8 ili 9 godina igrao je fudbala na stanici i kaže ‘Joj mama mi smo igrali Bijeli protiv Crnih, i pitam ga ja u šali, kojih Crnih? Ti si mogao u dvije ekipe igrati. Pita on: Pa kako? Rekoh, pa vidiš kakav ti je otac. Kaže on, joj ja zaboravio.’ Nikada nismo bili opterećeni s tim.”
Svi smo mi ljudi, ja ih dijelim na dobre i zle, ne po boji, ne po vjeri. Ja svojim prijateljima kad im je krizma, krštenje, u crkvu uđem. Sve što je dobro podržavam“, priča nam Adisa, te dodaje kako su njihovi najbolji prijatelji iz Makarske, Kristina i Drago, uvijek bili uz njih.
,,Ja sam imao jedan zadatak u životu, da pokažem ljudima da ljudi romske populacije mogu biti jako uspješni i da se sve može poštenim putem uraditi. Ja sam lično zapošljavao mnoge nacionalnosti. Sve je uvijek u pozitivnom smislu bilo“, govori Vehid, dok nas u razgovoru “ometa“, mušterija, koja želi da istakne kako je iz Minhena došla kod njih da se ošiša.
U životu se oslanjaju na vjeru i svoj pošten rad
Oboje su muslimani i obilježavaju vjerske praznike. Kako nam govore vjera je stup porodice.
“Vjera u kući, u Boga, to je stup porodice, jer ako nema vjere u kući nema ni porodice. Obilježavamo normalno, hvala Bogu i klanjamo. Sin je estradni umjetnik, a estradni umjetnici, znate i sami…izazov im je veliki, što se tiče i alkohola i droge, tako da vjera iz kuće je pokretač svega. On je sve to prebrodio, zaobišao i on je sam vjernik i klanja, tako da smo prezadovoljni“, priča nam Vehid.
Za razliku od nekih parova koji u brak ulaze sa imovinom i materijalnom podrškom porodice, oni su sve što imaju danas sami ostvarili, svojim radom, redom i disciplinom. Iza sebe imaju skoro 30 godina rada u salonu, a i dan danas stalne mušterije su tu, jer prepoznaju vrijednost i kvalitet njihovog rada i njih kao osoba.
,,Najbitnije mi je da budem čovjek prije svega. Ne gledam kroz interes, nego onako kako jeste, ko god mi dođe dobro mi došao, kad želiš da se “prodaješ“ i uzmeš nekom novac brzinski to ne traje dugo. To je kratka vijeka, možeš se prodavati godinu, dvije, tri, ali ne duže“, objašnjava Adisa.
Ljubav kao pokretač
,,Ljubav pobjeđuje sve. Sve predrasude i sve moguće sisteme. Ljubav prema poslu, naša ljubav, da nema ljubavi ne bi bilo to što jest. Trideset godina mi postojimo i 30 godina nas ta ljubav prema poslu vodi i rezultati dolaze. Ništa politika, nismo članovi ni jedne stranke. Dragi Bog nam dao šta je dao i to koristimo, tako da nam ne treba niko“, s ponosom ističe Vehid.
Zadovoljni su rezultatima svog rada i svojom pozicijom u društvu i ne bi ništa mijenjali, jer vjeruju da su upravo tu gdje jesu zbog istinske posvećenosti svom poslu.
,,Da je moj babo gore na vlasti ja bih opet bio frizer, zato što to volim. Ovo danas radimo ne zbog finansijske dobiti, već zbog ljubavi prema ljudima, a to nas održava i dan danas“, govori Crni, te poručuje mladima u BiH da se uvijek trude raditi ono što zaista vole, a ne radi reda jer onda to ne donosi zadovoljstvo i uspjeh.
Simbol radnih građana grada
Tokom rata, Vehid je za UNPROFOR radio subotom skoro dvije i po godine, te je dobio ponudu i za posao u Parizu koju je odbio. Kako nam govori, i tada, a tek sada njihov salon je prepoznatljiv i priznat, te im nije žao što su ostali gdje jesu i izgradili se.
,,Iz Sarajeva su dolazili generali da se šišaju, čak je bio i poznati novinar CNN-a, tako da sam stvorio sebi jednu jako finu atmosferu. Oni su me voljeli i ponudili su mi čak da radim za njih u Parizu u bazi UN-a kao civilno lice i ja sam to odbio. Nisu vjerovali da ja to odbijam glatko, to je 1994-1995. godina, a odbio sam iz razloga što smo bili prepoznatljivi u gradu. Razmišljao sam, ako odem tamo, a ovdje imam sve, tražit hljeba nad pogačom, kad imam sve to. Tako smo to odbili i nismo se pokajali. Uzeo sam ja par dana da razmislim, čak su dva transportera dolazila po mene, sav komšiluk gleda šta se dešava. A njima je bilo bitno da se ošišaju da budu uvijek IN, bez obzira što je rat. I to je svake subote bilo. I tako sve smo to odbili, bez obzira što je rat“, prisjeća se Vehid.
Danas su Adisa i Vehid svojim radom ostvarili skoro sve što jedan zanatlija može ostvariti, te se većina novih frizera učila kod njih.
,,Neki kažu da smo nekako obilježili ovaj grad. Sve smo sami stekli svojim radom. To je naša veličina, što svakoga možemo pogledati u oči. Evo u mene je broj telefona star 20 i nešto godina, nema ništa da se krije, sve je transparentno“, zaključuje Vehid.
Beneficirani bračni staž
Za uspješan brak, Crni kaže, najvažnija je ljubav i vjera.
,,To ako imate u kući, to vam je i uspjeh. Meni i Adisi treba upisati beneficirani bračni staž. Nije to samo 27 godina braka, već 40 godina, bili smo nerazdvojni. Na poslu po 10 sati, pa kod kuće 10 sati“, kroz smijeh nam govori.
Adisa dodaje kako je balans bitan u svemu. Pa i oni sami su karakterno dosta različiti, ali taman jedno drugom posluže kao balans.
,,Ja sam hiper, on je laganini ‘sutra ćemo, prekosutra’. Ide to meni na živce, ali čovjek se navikne. Ja sam ono daj da danas završim da ne moram sutra, a on nije taj tip. Mi se takmičimo, hodamo, on to i iz ćejfa radi, a ja imam i druge obaveze, porodica, skuhaj, operi. Ali ja sam takva. Moj ego meni nije dozvolio da ja budem samo takmičar. Koliko puta mi je Crni znao reći, hajde lezi odmori, šta spremaš sad..“, priča nam Adisa.
Borba do kraja
Adisa s ponosom ističe da u životu ima tri ljubavi; djecu, muža i posao.
,,Smisao ljubavi je kad jedva čekaš da ujutro ustaneš i da odeš na svoj posao, Bogom smo dani da radimo, da privređujemo, da bi svoje najmilije učinili sretnim“, govori, te dodaje da se vrijedi boriti ,,za čovjeka kojeg voliš, za svoje stavove i za sve što je vrijedno tebe”.
,,Danas su drugačija vremena, brak je nekada bio ozbiljniji, a sad žive po mjesec dva i skontaju da neće više. Najlakše je otići, odustati, a najteže ostati. Treba se izboriti do kraja“, zaključuje Adisa.
Urednik teksta: tim Balkan Diskursa; fotografija: Mitar Simikić; urednik fotografije: Dr. Paul Lowe.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Anja Zulić


text:
Sedma generacija omladinskih dopisnika Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
14. maja, 2021.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) održao je sedmi program treninga i mentorstva za omladinske dopisnike Balkan Diskursa. Mladi iz različitih krajeva imali su priliku naučiti osnovne tehnike novinarstva i fotografije koje će im pomoći u daljnjem radu i profesionalnom usavršavanju.
,,Tijekom ovog treninga radio sam s novim mladim dopisnicima kako bih pomogao u razvoju njihovih fotografija i vizuelnih priča. Grupa je bila vrlo entuzijastična i odzivna. Obradili smo kompoziciju, portretiranje, osnove fotoreporterstva i elemente fotoeseja. Svi su se prihvatili portretnog zadatka, a rezultat je bio odličan. Iskoristili su okruženje oko sebe kako bi napravili fotografije koje su prevazišle opisno i protumačile karakter njihovih subjekata”, kazao je jedan od predavača, fotograf Paul Lowe koji je istaknuo da je uzbuđen vidjeti što će ova grupa mladih dopisnika kreirati u budućnosti.
Prvi dio treninga se fokusirao na edukaciju učesnika o tehnikama istraživačkog i građanskog novinarstva, pravičnom i uravnoteženom izvještavanju, provjeri činjenica i tehnikama intervjua, dok je drugi dio bio posvećen korištenju fotografije i vizualnog storytelling-a.
„Najbolji dio ovog treninga mi je bio vježbanje pisanja članaka i kada smo radili intervjue s drugim učesnicima. Prezadovoljan sam ovim treningom i nadam se da će mi pružiti neke dobre osnove za budući rad u novinarskom poslu“, kazao je učesnik Redžo Efendić iz Žepča, bachelor bosanskog jezika i književnosti.
Matija Krivošić, novinar BHRT-a i student odnosa s javnošću iz Mostara istaknuo je da je tijekom treninga imao sjajnu priliku slušati odlična iskustva novinara i fotografa.
„Teme Balkan Diskursa su ono što ja živim. Predavači su me naučili kako reći suštinu u članku kroz malo riječi, a da on bude efektan te kako strukturirati lead i formu intervjua. Također nam je fotograf Paul Lowe govorio kako se može ispričati priča kroz fotografiju i koji su najbolji uglovi i efekti za snimanje“, naveo je Matija koji se kroz ovaj angažman vidi kao ambasador mira i posrednik mladih kroz buduće tekstove za Balkan Diskurs.
Jedan od ciljeva treninga je bio i predstavljanje projekata „Obični Heroji“ i „Šampioni Mira“ kako bi mlade upoznali s borbom protiv negativnih stereotipa i predrasuda prema drugim etničkim i manjinskim grupama u Bosni i Hercegovini.
Marijana Vukmirica, studentica politikologije iz Banja Luke kazala je da nosi veoma lijepa i pozitivna iskustva s održanog treninga. „Stekla sam korisno znanje iz oblasti novinarstva i digitalnih medija, koje ću primijeniti u svom radu. Pohvaljujem predavače i njihov profesionalni pristup. Takođe, upoznala sam divne mlade ljude iz drugih gradova Bosne i Hercegovine i zadovoljna sam cjelokupnom organizacijom treninga. Preporučujem svim drugim mladim ljudima da se prijave na ovaj trening iduće godine.“
Nakon ovog održanog treninga, učesnici će tijekom godinu dana objavljivati svoje publikacije kroz tematike izgradnje mira, suočavanja s prošlošću i kulture sjećanja na multimedijalnoj platformi Balkan Diskurs, a CPI će učesnicima pružiti priliku i za zaradu u obliku honorara.
Program obuke i mentorstva za omladinske dopisnike Balkan Diskursa se realizuje zahvaljujući podršci Nacionalnog fonda za demokratiju (NED), Sigrid Rausing Fonda i Rockefeller Brothers Fondacije. Posebna podrška za monitoring i evaluaciju projekta omogućena je kroz Odbor za istraživanje umjetnosti i humanističkih nauka Velike Britanije i rad sa stručnjacima sa Univerziteta umjetnosti u Londonu, London School of Economics i King's College London.

author: Kristina Gadže


text:
Fotografski rad Marice Vojnović iz Zavičajnog muzeja u Visokom | Balkan Diskurs
Nermana Arnautović
2. juna, 2021.
Obilježavanje Međunarodnog dana muzeja i Evropske noći muzeja za 2020. godinu u Zavičajnom muzeju Visoko obilježen je izložbom fotografija Portret dame: Marica Vojnović Visočanka (1892–1982), koja predstavlja zaostavštinu predmeta i fotografija s kraja 19. i početka 20. stoljeća M. Vojnović. Autorice Dženana Arnautović i Habiba Efendira-Čehić pokazale su koliko fotografije mogu otkriti o vremenu u kojem su nastale, o fotografisanim osobama i o fotografima.
Glavna junakinja priče Marica Vojnović
Marica Vojnović rođena je 1892. godine u pravoslavnoj porodici porijeklom iz Like u Hrvatskoj. Njen staratelj Petar Vojnović bio je pripadnik austrougarske žandarmerije, odnosno kasarne, koji je po dužnosti s porodicom stigao u Visoko na prijelazu s 19. na 20. st. Nakon njegove smrti 1930. M. Vojnović naslijedila je svu imovinu, a u dubokoj starosti 1981. smještena je u Dom za stara lica u Nedžarićima. Nije se udavala i iza nje nije ostao nijedan član porodice.
O njenom rođenju saznajemo iz rubrika starog Domovnika pravoslavnih porodica Srpske pravoslavne crkvene opštine u Visokom gdje je ispod imena Petra Vojnovića zapisano i njeno ime i srodništvo – sinovka. Za život M. Vojnović značajno je da je bila kulturno i društveno angažovana. S kraja 19. i početka 20. st. do pred Drugi svjetski rat djelovalo je jedno od najstarijih Srpskih pravoslavnih pjevačkih crkvenih društava „Milutinović“, čiji je član bila i ona. Godine 1910. car Austro-Ugarske Monarhije Josip Franjo dolazio je u posjetu Visokom, pa je organizovan i svečani doček. M. Vojnović kao članica spomenutog Društva imala je čast pjevati himnu Carevku. Osim toga bila je članica i dramske sekcije višenacionalnog Sokolskog društva u Visokom, u kojem se bavila amaterskom glumom.
Ko se krije iza fotografija?
Fotografska građa pronađena u Muzeju predstavlja samo dio zaostavštine M. Vojnović, a kojoj pripada 185 inventarnih jedinica zavedenih u fondove „Kolekcija Vojnović“ i „Period prije II svjetskog rata“. Čine je lični dokumenti, novinski članci, dopisne karte i fotografije. Najinteresantniji dio jesu stare fotografije na razmeđu stoljeća, koje najvećim dijelom potječu iz fotografskih ateljea s prostora današnje BiH, Hrvatske, Srbije i Crne Gore. Na temelju njihovog proučavanja, saznalo se da su djela tada poznatih fotografa iz Sarajeva, Visokog, Višegrada, Dubrovnika, Karlovca i Rume. Tako pronalazimo ime putujućeg fotografa Seraphina Sperlinga, fotografa i fotoreportera Waltera Tauscha, sarajevskog portretiste Ivice Lisca, Elektro-Fotofraga koji je imao studij za izradu minijaturnih portreta, Foto Hedde i dr.
Kada je riječ o izdavačima dopisnih karata, značajni su: Mostarac Trifko Dudić, S. B. Cvijanović iz Beograda, njemačko i austrijsko izdavaštvo „Ross“ i „Iris“ te dopisna karta francuskog fotografa Alfreda Noyera.
Otkrivanje fotografija i smještaj u Muzej
Fotografsku zaostavštinu M. Vojnović Zavičajni Muzej u Visokom baštini od 1981. Tokom popisivanja inventara svih fotografija, autorice izložbe pronašle su i ove fotografije koje su nastavile istraživati. Rad na njima bio je dug i mukotrpan jer je fotografija mnogo, a malo podataka. Od pronalaska do izložbe bilo je potrebno više od godinu dana truda, odricanja i otkrivanja da bi se postigao konačan cilj. Iako joj je ovo bio prvi susret s fotografijom, autorica Dženana Arnautović ne žali vrijeme potrošeno na rad.
„Ovo je bio moj prvi susret s fotografijom koja me odmah osvojila jer sam kroz nju mogla vidjeti i doživjeti prošlost, upoznati aktere, uočavati detalje, način poziranja, vidjeti mjesta koja su izmijenjena. Impresivno je doživjeti prošlost kroz objektiv fotografa – od pasivnog posmatrača postajete aktivni sudionici priče.“
Kako autorice otkrivaju, najteže je bilo istražiti biografiju M. Vojnović, identificirati fotografirane osobe koje su na dopisnim kartama komunicirale s vlasnicom, njihovu korelaciju, te utvrditi hronološku dataciju fotografske građe. Zbog toga su koristile svu raspoloživu građu poput datiranih i nedatiranih sadržaja na poleđini, autore sadržaja, poštanski saobraćaj, te podatke iz arhiva i javnih ustanova. Značajne informacije dali su im i kazivači – Visočani čiji su srodnici bili iz tada susjedstva M. Vojnović. Njihov rad prepoznala je Alma Leka, sadašnja direktorica Muzeja Sarajeva i predsjednica ICOM-a u BiH.
Autorice su uspjele stupiti u kontakt s porodicom Mihaliček, koja je bila u prisnom odnosu s porodicom Vojnović. Direktan potomak ove porodice jeste gosp. Zoran Mihaliček, arhitekta, sa suprugom Marijom Mihaliček, historičarkom umjetnosti, koji sada žive u Crnoj Gori.
Nakon revidirane fotografske građe, rodila se ideja za izložbu kojom su autorice htjele odati priznanje i sačuvati uspomenu na visočku porodicu Vojnović, posebno gđu. Maricu koja je, kako se čita iz zaostavštine, bila dostojanstvena i vrijedna poštovanja. Za Habibu Čehić-Efendira najveći je značaj bila upravo izložba jer je ona predstavljala krunu njenog rada.
„Projekti poput ovoga rijetki su u visočkom muzeju i zato sam ponosna što sam bila dio ovog zanimljivog i korisnog za istraživanje. Kao Visočanka od velike mi je važnosti što su se naši sugrađani uključili i što smo ostvarile komunikaciju sa širim stanovništvom. Izložba je naš znak zahvalnosti svim tim ljudima.“

author: Nermana Arnautović


text:
Suočavanje s naslijeđem seksualnog nasilja tokom oružanih sukoba u BiH | Balkan Diskurs
Alec Anderson | Chiara Zardoni
17. juna, 2021.
Napredak i izazovi u rješavanju problema seksualnog nasilja u oružanim sukobima.
„Pozivam sve žene i muškarce da govore, i to da govore istinu i razgovaraju o onome što im je učinjeno. Uvijek se moramo sjećati i bilježiti ono što se dogodilo; ovo je jedini način da se postigne pravda.“
— Prezentacija Međunarodnog PSVI protokola u Bosni i Hercegovini, Centar za postkonfliktna istraživanja
Seksualno nasilje u oružanim sukobima nije novijeg datuma i dugo se ignoriše u sukobljenim i postkonfliktnim društvima. Prema analizi koja se odnosi na sudove u Federaciji Bosne i Hercegovine (BiH), Republici Srpskoj i Distriktu Brčko između 2004. i 2014. godine, tokom rata u Bosni i Hercegovini silovano je više od 20.000 ljudi. Nadalje, prema riječima Fonda za humanitarno pravo iz 2019. godine, više od trećine osoba pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), međunarodni sud osnovan za procesuiranje ratnih zločina u bivšoj Jugoslaviji, su osuđeni zbog optužbi za seksualno nasilje. Nažalost, mnogi izazovi i dalje umanjuju konačni cilj ukidanja nekažnjivosti počinitelja seksualnog nasilja i postizanja priznanja, djelotvorne zaštite i naknade za preživjele. Međutim, postignuta su poboljšanja na nacionalnom nivou, a organizacije civilnog društva igrale su ključnu ulogu u postizanju ovih ciljeva.
Silovanje je utvrđeno članom 5 Statuta MKSJ-a kao zločin protiv čovječnosti. To je prvi međunarodni sud koji je izričito procesuirao slučajeve seksualnog nasilja u oružanim sukobima. Štaviše, prema ovim relativno novim međunarodnim standardima, samo postojanje oružanog sukoba igra ključnu ulogu u slučajevima seksualnog nasilja. U stvari, MKSJ navodi da „oružani sukob ne treba biti uzročno za počinjenje zločina, ali postojanje oružanog sukoba moralo je, u najmanju ruku, igrati značajnu ulogu u sposobnosti počinitelja da ga počini“. S tim u vezi, amandmanom na Krivični zakon BiH iz 2015. godine ukinut je prethodni zahtjev tužioca da postoji izričita demonstracija sile ili prijetnje, što je važan napredak. Izuzetno je važno napomenuti da su se ova pravna poboljšanja dogodila zahvaljujući hrabrosti šesnaest preživjelih iz Foče koji su istupili da zauzmu mjesto svjedoka na međunarodnom sudu, kako je prikazano u dokumentarnom filmu “Došla sam da svjedočim”. Međutim, neki sudovi još uvijek ne poštuju u potpunosti ovo pravno poboljšanje, poznato kao princip in dubio pro reo. Kao rezultat toga, mnogi sudovi su oslobodili optužene za slučajeve u kojima svjedočenje preživjelog nije smatrano vjerodostojnim.
Prema analizi koju je OEBS objavio 2017. godine, još jedna prepreka se treba prevazići da se ova vrsta zločina kvalifikuje kao ratni a ne kao “obični” zločin koja ne priznaje svojstveni odnos između oružanih sukoba i seksualnog nasilja, kao ni traumu povezanu s njim, a žrtve lišava blagodati posebnog dokaznog pravila povezanog sa slučajevima seksualnog nasilja u oružanim sukobima.
Štaviše, često se izvještava o nedostatku odgovarajućeg sistema zaštite svjedoka. Međutim, posebne mjere zaštite, uključujući zatvorene sjednice, uklanjanje okrivljenog iz sudnice i posebne mjere za visoko ugrožene svjedoke, utvrđene su Zakonom o krivičnom postupku 2012. godine.
Konačno, prema riječima Amnesty International-a u svom izvještaju Posebnom izvjestitelju UN-a o nasilju nad ženama, poteškoće u pribavljanju naknade nematerijalne štete ili odštete jedno su od najozbiljnijih pitanja s kojima se preživjeli danas suočavaju u BiH. Sudovi oklijevaju da dodijele nematerijalnu štetu, umjesto toga odlučili su preživjele uputiti na građanske postupke koji ne garantuju gore spomenute mjere zaštite. Kad sud dodijeli zahtjeve za naknadu štete, optuženi često ne mogu platiti, a sudovi rijetko izvršavaju njihove presude. S obzirom na ovu situaciju, nakon međunarodne peticije TRIAL, Komitet UN-a protiv mučenja obavezao je Bosnu da 2017. godine uspostavi efikasan sistem naknada za preživjele ratnih zločina. Nažalost, malo je napretka postignuto u provođenju ove obaveze.
Ono što je najvažnije, organizacije civilnog društva su preuzele mjere kako bi riješile ove nedostatke i praznine. Ovaj proces – u kojem su se različiti ljudi okupljali kako bi riješili probleme koje njihova vlada ne može ili neće riješiti – uvijek se iznova rađa širom svijeta i ilustrira vitalnu, ali često zanemarenu ulogu civilnog društva: da civilno društvo igra okosnicu funkcionalne demokratije.
Za preživjele sekusalnog nasilja tokom sukoba u Bosni i Hercegovini priča nije nimalo drugačija. Jagoda Rošul-Gajić, stručnjakinja za međunarodna ženska prava, identifikovala je ‘ženske’ organizacije civilnog društva kao „dominantnu silu“ koja radi na uključivanju i podršci žena u mirovnim procesima i procesima pomirenja u BiH. Velike i male organizacije preduzele su izuzetno važne inicijative kako bi preživjelima pomogle u pristupu reparacijama i pravdi. To uključuje, ali se ne ograničava na, psihološku podršku i terapiju za preživjele, besplatnu pravnu pomoć, vitalne usluge zaštite svjedoka za preživjele koji žive u neposrednoj blizini njihovih počinitelja, neumorno lobiranje i inicijative za javni diskurs. Ova lista bi se mogla nastaviti ali nadamo se da ćemo uspjeti istaći barem neke koje rade ovaj izuzetno važan posao.
Ipak, tranzicijska pravda za preživjele ratnih silovanja zahtijeva više od puke kazne ili materijalne odštete. Priznavanje preživljenih kršenja ljudskih prava u čitavom društvu neophodno je da bi se krenulo prema kolektivnom miru. Civilno društvo igra važnu ulogu u oblikovanju ne samo stavova drugih ljudi prema preživjelima seksualnog nasilja u oružanim sukobima, već i stavova preživjelih prema sebi.
Izuzetno je važno razgovarati o tim ženama kao o preživjelim, a ne o pasivnim žrtvama kako bi se destigmatizirala njihova iskustva, istakla njihova otpornost i osnažila njihova uloga kao vođa. To se može postići korištenjem jezika u javnom diskursu (npr. U ovoj seriji članaka koristimo riječ “preživjeli”), ali i inicijativama koje se direktno bore protiv destruktivnih stereotipa koji preživjele u BiH vide kao “bespomoćne” ili zavisne od socijalne skrbi. Važno je educirati i širu javnost i same preživjele o groznim ratnim zločinima počinjenim nad njima, te činjenici da upravo zbog tih zločina i preživjele zaslužuju reparacije i priznanje. Kao što ističe Janine Clark, stručnjakinja za seksualno nasilje u oružanim sukobima i tranzicijsku pravdu, previše naglašavanja traume i žrtve može onesposobiti preživjele, homogenizirati njihova iskustva i dovesti do „visoko redukcionističkih“ društvenih percepcija koje ometaju proces ozdravljenja.
Cilj ove mini-serije članaka Balkan Diskurs-a je skrenuti pažnju na prepreke sa kojima se suočavaju preživjeli seksualnog nasilja u oružanim sukobima i na upornost civilnog društva na prevazilaženju ovih prepreka, na snagu i otpornost preživjelih i isticanje sveukupnog značaja rješavanja ove vrste ratnog zločina u tranzicijskoj pravdi i procesu pomirenja u Bosni i Hercegovini. Iznad svega, naglasit će važnost uključivanja žena i preživjelih seksualnog nasilja na svim nivoima odlučivanja u BiH i širom svijeta.
———
Ovaj je članak dio serije „Napredak i izazovi u rješavanju problema seksualnog nasilja u oružanim sukobima“, ističući iskustvo preživjelih seksualnog nasilja povezanog s sukobima u Bosni i Hercegovini i inostranstvu.

author: Alec Anderson | Chiara Zardoni


text:
Podrška svjedocima: Prvi korak ka prekidu nekažnjavanja | Balkan Diskurs
Alec Anderson | Chiara Zardoni
20. jula, 2021.
Međunarodne organizacije iznova pozivaju Bosnu i Hercegovinu (BiH) da “ukine praksu nekažnjavanja” za počinitelje sistematskog seksualnog nasilja koje se dogodilo između 1992. i 1995. godine.
“Istina je da žrtve žele razgovarati o tome. Žele da skinu taj teret sa leđa. Ali malo je onih koji su spremni ih poslušati.”
– Prezentacija Međunarodnog PSVI protokola u Bosni i Hercegovini, Centar za postkonfliktna istraživanja
Međunarodne organizacije iznova pozivaju Bosnu i Hercegovinu (BiH) da “ukine praksu nekažnjavanja” za počinitelje sistematskog seksualnog nasilja koje se dogodilo između 1992. i 1995. godine. Čimbenici koji se često mogu predvidjeti predstavljaju ono najvažnije za ukidanje ove prakse: sigurno okruženje u kojem preživjeli mogu svjedočiti, bez zastrašivanja, ozbiljne ponovne traumatizacije i fizičkih prijetnji. Odlučna zaštita svjedoka i visokokvalitetna, dostupna psihološka podrška presudni su uvjeti za zaustavljanje kulture nekažnjavanja.
Hrabre žene i muškarci koji kontaktiraju međunarodne organizacije kako bi identifikovali počinitelje seksualnog nasilja to često čine unatoč ogromnim preprekama. Za neke preživjele u BiH strahote koje su osjetili na svojoj koži tokom rata toliko su stigmatizirane da se čak i ne osjećaju ugodno podijeliti ih sa svojom porodicom. Mnogi preživjeli u BiH žive u istoj zajednici kao i oni koji su počinili ratne zločine protiv njih. Zbog ovoga, zaštita identiteta preživjelih koji se jave da svjedoče je izuzetno bitna jer zaštita identiteta znači i zaštitu od daljnje prisilne izolacije iz javnog života, ali i neposrednih fizičkih povreda. Marija, koja nije dio trenutne zaštite svjedoka koju nudi pravosudni sistem, napadnuta je na ulici nakon što je njen silovatelj odslužio zatvorsku kaznu.
Iako potencijalna fizička povreda može biti najvidljivija prijetnja s kojom se suočavaju preživjeli svjedoci, ne može se zanemariti ni golemi psihološki pritisak koji sudski postupak ima na ove žene i muškarce. Preživjele prečesto ispituju “na ponižavajuć i pravno bespotreban način”, što je dio nehumanog procesa koji preživjele obeshrabruje da prijave ono što su doživjeli. Ovakvi postupci, uz inherentni rizik od preispitivanja samog napada, ostavljaju prostora za ponovnu traumatizaciju i opasnost – još jedan razlog zašto je psihološka podrška toliko važna.
Sve ovo ukazuje na potrebu da se postupci svjedočenja učine što sigurnijim, ugodnijim i bez stresa. Bez ovih jamstava preživjelima postoji mogućnost da se izlažu potencijalnoj tjelesnoj ili psihološkoj traumi, pridonoseći začaranom krugu koji uključuje nekažnjavanje počinitelja i daljnje utišavanje njihove žrtve. Uz to, posljednjih je godina pravosudni sistem u BiH zabilježio ogromna poboljšanja u zaštiti i podršci svjedoka.
Državna vlada je 2008. godine prvi put usvojila Nacionalnu strategiju za procesuiranje ratnih zločina. Glavni cilj strategije je obraditi sve slučajeve ratnih zločina do 2023. godine, iako je također rečeno da bi nacionalni sudovi trebali težiti okončanju najsloženijih predmeta do 2015. godine. Ali budući da tada složeniji predmeti nisu bili okončani, revidirana strategija podnesena je državnoj vladi na odobrenje. Nakon pet godina, 2020. godine, ovu revidiranu Strategiju usvojilo je Vijeće ministara Bosne i Hercegovine. Međutim, provedba ove strategije tek treba dati rezultate.
Postojanje Odjeljenja za podršku svjedocima, putem kojeg Sud BiH pruža podršku preživjelima, dodatno ilustrira napredak suda. Ova se jedinica sastoji od profesionalnih psihologa i socijalnih radnika koji pružaju usluge poput 24-satne telefonske pomoći, skromne financijske potpore za pokrivanje potrebnih troškova, pružanja opisa procesa svjedočenja i raspravljanja o mogućim psihološkim rizicima i dobrobitima te prisutnosti u sudnici u svrhu komuniciranja sa sucima o razini stresa svjedoka.
Prema izvještaju OSCE-a iz 2010. godine o zaštiti i podršci svjedoka u suđenjima za ratne zločine u BiH, mjere zaštite postaju još važnije u radu sa slučajevima seksualnog nasilja zbog stigme koja je vezana za preživjele i rizika od ponovne traumatizacije. Evropski sud za ljudska prava također je izjavio u predmetu Doorson protiv Nizozemske da “pošteno suđenje također zahtijeva da se u odgovarajućim slučajevima prava odbrane ujednače s pravima svjedoka ili žrtava pozvanih da svjedoče”. Ukratko, nacionalni zakoni, Ustav BiH, međunarodne konvencije i preporuke Vijeća Evrope utvrđuju obavezu BiH da osigura zaštitu i podršku preživjelima seksualnog nasilja tokom konflikta.
Mjere zaštite namijenjene su sprječavanju javnosti i optuženih da saznaju identitet svjedoka. Na primjer, neke mjere uključuju preseljenje i prijevoz uz sigurnosnu pratnju, dodjeljivanje pseudonima, svjedočenje iza ekrana ili s tehnikama izmjene glasovne slike te svjedočenje zatvorenog tipa. Štaviše, zbog gore spomenutih zakonskih odredbi, BiH također ima obavezu zaštititi preživjele od ponovne traumatizacije tokom kaznenopravnog postupka pružajući im psihološku podršku. Nažalost, prema OSCE-ovoj analizi izrađenoj 2010. godine, Sud BiH bio je jedina institucija koja je pružila učinkovitu psihološku podršku preživjelima, dok entitetski sudovi i tužiteljstva u BiH nisu imali strukture koje bi mogle pružiti takve usluge podrške.
Noviji izvještaj koji je OSCE napisao 2017. godine naglasio je povećanu osjetljivost sudaca i tužitelja na potrebe preživjelih. Međutim, unatoč tome što je prošlo nekoliko godina od usvajanja nove Strategije, OSCE misija otkrila je ozbiljna kršenja mjera zaštite svjedoka i nedostatak namjenskih službenika za podršku svjedocima u brojnim entitetskim tužiteljstvima i sudovima. Nadalje, kao što je istaknuto u drugoj nedavnoj OSCE-ovoj analizi, nisu primijećena poboljšanja u pogledu jačanja kapaciteta centara za socijalnu skrb, koji bi trebali pružiti psihološku podršku žrtvama u skladu sa zakonima o zaštiti svjedoka pod prijetnjom i ranjivih svjedoka.
Čak iako je došlo do nekoliko poboljšanja u pravosudnom sistemu, mnogi izazovi i dalje usporavaju učinkovitu i široku provedbu mjera zaštite i potpore.
Dodatni nedostatak osjetljivosti pravnih stručnjaka kao i infrastrukture na entitetskoj razini te nedostaci u postojećim državnim zakonima jos su neki od faktora koji su odgovorni za fragmentiranu provedbu mjera podrške i zaštite. Međutim, organizacije civilnog društva su uvijek imale ključnu ulogu u pružanju podrške preživjelima sekusalnog nasilja tokom konflikta u trenucima kada je bila potrebna podrška vlasti.
Međunarodna pažnja javnosti za seksualne ratne zločine počinjene nad ženama u Bosni dovela je do onoga što Elissa Helms, stručnjakinja za srednjoevropske i rodne studije, naziva „procvatom nevladinih organizacija“. Iako organizacije civilnog društva nemaju mogućnost zaštite svjedoka na sudu, OSCE ističe da se svjedoci i tužitelji često oslanjaju na nevladine udruge u pružanju psihosocijalne podrške, bilo formalno putem memoranduma o razumijevanju, bilo neformalno kroz neuređen način. Iako postoji više krovnih organizacija kojima tužilaštva vjeruju u cijeloj zemlji i dalje postoji zabrinutost zbog nekih manjih organizacija koje možda neće zaposliti visoko obučene psihologe.
Među ovim organizacijama od povjerenja su Medica Zenica sa sjedištem u Zenici, Snaga Žene i Viva Žene, obje sa sjedištem u Tuzli, Udružene Žene sa sjedištem u Banja Luci, kao i nekoliko drugih. S obzirom na ogroman broj preživjelih seksualnog nasilja tokom konflikta koji žive u Bosni, usluge koje pružaju ove organizacije su neophodne. Primjer toga je činjenica da je Medica Zenica od svog osnivanja 1993. godine, pružila preko 28.000 osoba psihološku podršku, pomažući tako preživjelima ratnih i mirnodopskih silovanja. Može se reći da njihov doprinos u podršci svjedocima ipak prelazi izravno savjetovanje. Medica Zenica također obučava policiju, socijalne radnike i članove pravosuđa za osjetljivu interakciju sa svjedocima te također podučavaju o važnosti zaštite tih žena od tjelesnih ozljeda i kaznene stigmatizacije.
Ne može se zapostaviti potreba za nastavkom aktivnosti u pravcu veće zaštite svjedoka i veće psihološke podrške preživjelima u BiH. Sistem koji omogućava maltretiranje i ponovnu traumatizaciju svjedoka obeshrabruje bezbroj drugih koji su pretrpjeli seksualno nasilje tokom konflikta da se jave i podijele svoja iskustva, omogućavajući da više počinitelja ratnih zločina uživa slobodu. Zbog toga su zaštita i podrška svjedoka prvi koraci ka ukidanju nekažnjavanja počinitelja seksualnog nasilja.
Budući da se seksualno nasilje tokom konflikta neprestano izgovaralo i zanemarivalo kao „ratni plijen“, imperativ je da lokalne i međunarodne vlasti u BiH stvore pravni i društveni presedan koji ohrabruje, a ne ušutkuje preživjele koji se jave da svjedoče protiv njihovih počinitelja.
———
Ovaj je članak dio serije „Napredak i izazovi u rješavanju problema seksualnog nasilja u oružanim sukobima“, ističući iskustvo preživjelih seksualnog nasilja povezanog s sukobima u Bosni i Hercegovini i inostranstvu.


text:
Nova planinarska ruta – turistički potencijal za Željezno Polje | Balkan Diskurs
Redžo Efendić
3. augusta, 2021.
Markiranje planinarske staze na Mahnjači potaklo je stanovnike Željeznog Polja da i sami otkriju ljepote i potencijal svoje planine i sela. Ovo je priča o tome kako zajednički rad planinara i mještana otvara put novim rekreativnim, ali i ekonomskim mogućnostima.
Kada se, vozeći iz Žepča prema Zenici, u centralnoj Bosni i Hercegovini (BiH), provučete kroz tjesnace rijeke Bosne kod mjesta Želeća, s desne strane ugledat ćete planinski greben prošaran livadama i jelovom šumom. To je planina Mahnjača, najviša sjeverna tačka rastegnutih Dinarida u dolini Bosne. Na tom pravcu sjeverno ništa tako visoko nema sve do slovačkih Tatri.
Ova doskora nepoznata tačka u planinarskim krugovima odlikuje raznolikom florom i flaunom, zanimljivom historijskom pozadinom i dobrim izvorima planinske vode. Velika mjesna zajednica i angažirano stanovništvo svakako imaju šta ponuditi gostima i sada i u budućnosti.
Položaj planine, na tromeđi opština Žepče, Teslić i Zenica čini je pogodnom za različite planinarske ture koje vode do njenih najviših vrhova – Velike Mahnjače (1358 metara nadmorske visine) i Palašnice (1323). S ovih vrhova pružaju se pogledi sve do Save i Majevice na sjeveru i Konjuha na istoku. Masiv Vlašića, kojem ova planina i geografski pripada, s Palašnice se vidi kao na dlanu.
Upravo je zbog toga, Mahnjača oduševila strastvenog zeničkog planinara i vodiča Afana Abazovića.
Prvo je u februaru 2018. godine u saradnji s mještanima Željeznog Polja, sela od preko 4.000 stanovnika na padinama Mahnjače, organizirao humanitarnu turu za jednu bolesnu djevojčicu. Tada se rodila ideja za pravim označivanjem staza na ovoj planini.
,,Analizirajući topografske karte, satelitske snimke, spajajući sa tim i terenski rad i izviđanje, a u razgovoru sa prijateljem Kenanom Efendićem i narodom Željeznog Polja, utvrdio sam da je potreba za realizacijom projekta markacije staze prijeko potrebna”, kaže Abazović, predsjednik Udruženja ,,Azimuth 135” iz Zenice.
Priča, kako je do rata u Bosni i Hercegovini ova planina bila uglavnom nepoznata planinarima i drugim ljubiteljima prirode. Jedini masovniji događaj, koji se tu organizovao, bilo je narodno veselje za 27. juli – Dan ustanka naroda BiH, inače, nekada državni praznik u bivšoj Jugoslaviji.
Od humanitarne ture do markacije staze
Nakon humanitarne ture, priča Abazović, odlučio je markirati stazu. U tome su mu pomogli zenički planinari i planinarke, Lejla i Una Selimović te Amir Tufekčić. Doprinos su dali i mještani ili ljudi porijeklom iz ovog mjesta, Almin Mujetekić, Hasan Okanović, Kenan Efendić, Bego Tutnjić i Suvad Hadžić. No, najviše su pomogli lokalni entuzijasti, koji će u međuvremenu osnovati i svoje planinarsko društvo.
Staza vodi kroz živopisni zaselak Orčevići, smješten na strmim sjevernim padinama planine. Potom planinari, nakon uspona, grebenom dolaze do uređenog lovačkog doma i izletišta Gojanovci. Dobrim vojnim drumom, nedaleko od linije fronta, koju je u proteklom ratu u BiH držala 319. brdska brigada Armije Republike BiH, izlazi se do pod vojni objekat na Velikoj Mahnjači – važan radio-relejni čvor bivše Jugoslovenske narodne armije (JNA).
Dalji hod zapadnim grebenom pruža zadivljujuće poglede na „pola Bosne“: od doline istoimene rijeke od Žepča i Maglaja, sve do visova Vlašića i Borija. Potom se planinari spuštaju u zaselak Mjestova Ravan, a na tom dijelu trase imaju priliku odmoriti se i družiti s mještanima na nekoliko lijepo uređenih izletišta.
Na prostranim strmim pašnjacima planinari i izletnici će svakako sresti ljeti i lokalne ovčare, živopisne, pričljive i gostoljubive ljude od kojih mogu kupiti dobrog travničkog – ili kako oni kažu – „masnog“ ovčijeg sira.
Mještani osnivaju planinarsko društvo
Staza je markirana krajem septembra 2020. godine, a početkom oktobra svečano je otvorena nova planinska ruta. Na ovom, za planinarske prilike, velikom događaju, učesnike ture ugostili su stanovnici Željeznog Polja, a bila je prisutna i delegacija Komisije za markiranje Planinarskog saveza BiH.
Nakon prve humanitarne ture, grupa lokalnih entuzijasta i sama otkriva čari i mogućnosti svoje rodne planine.
,,Negdje u februaru 2020. došli smo na ideju da se skupimo i osnujemo planinarsko udruženje ,,Mahnjača 1358”. Bilo nas je tad, kad se osnivalo 12-13 i tad smo osnovali i upravni odbor”, kaže Muris Tutnjić, aktivan i živopisan član zajednice, sada predsjednik udruženja.
Uz osnovnu pomoć općinskih i kantonalnih vlasti, članovi ovog udruženja brzo rješavaju formalne stvari i već počinju sami markirati manje staze na planini. Danas je to izrazito aktivno lokalno udruženje i nezaobilazna tačka u svim inicijativama u ovom mjestu, koje se oporavilo od klizišta kojima je bilo teško pogođeno 2014. godine.
Tutnjić i njegove kolege, kao i drugi predstavnici zajednice i lokalno udruženje žena, priredili su na svečanoj turi upečatljiv doček planinarima, koji su uglavnom došli iz Zenice, ali i iz Sarajeva.
O tome priča Abazović, koji je posjetio svoje nove prijatelje i kolege na Dan nezavisnosti 2021. godine, kada je obilježena prva godišnjica udruženja ,,Mahnjača 1358”.
“Željezno Polje se, tokom cijelog procesa ,,aktivacije” planine, od tih prvih posjeta, pa do posljednje ture sa 230 učesnika, pokazalo kao izuzetno gostoprimljivo mjesto, koje vapi za posjetama turista“, kaže on.
Dodaje je da je mjesto dostupno komunikacijski – desetak kilometara asfaltnog puta od magistralne ceste, ima mogućnosti privatnog smještaja, domaće proizvode tradicionalne bosanske kuhinje, a sve su to elementi neophodni za jednu lijepu turističku priču.
Abazović i Tutnjić su složni da je potrebno da se što više lokalnog stanovništva zainteresuje za planinu, kako bi se ovom mjestu omogućio turistički razvoj.
Detalji za planinare: kako i kuda
Abazović objašnjava da je ovo kondiciono zahtjevna tura, ali da nema potrebe za „ozbiljnijom“ planinarskom opremom. Do polazne tačke stiže se lokalnim putem.
„Najjači uspon je odmah na početku, iz sela Orčevići do lovačkog doma Gojanovci. Potom ide lijepa crnogorična šuma i blage sinusoide do Palašnice, najjužnijeg vrha planine, odakle se pruža pogled od Vlašića do Konjuha. Potom slijedi strmiji spust do Jezera, pa onda poravna dionica do Padeži i onda ponovo spust u Mjestovu Ravan. Izuzetno je sadržajna, ima nekoliko izvora dobre planinske vode, te konstantnu promjenu vegetacije“, opisuje Abazović turu.
Ovaj kraj i njegova planina pričaju i zanimljivu historijsku priču. Iako podaci o ovom mjestu sežu u petnaesti vijek, kada Osmanlije osvajaju Bosnu, po svemu sudeći pohod austrijskog palikuće Eugena Savojskog 1697. godine natjerao je ljude da se iz doline Bosne premjeste u sigurne bosanske šume. Kraj pogodan za pašnjake polagano se razvija, da bi tokom dvadesetog vijeka učetvorostručio broj stanovnika.
Poznata je čuvena bitka na obroncima Palašnice u Drugom svjetskom ratu, kada je njemačka 7. SS “Princ Eugen” divizija nanijela velike gubitke Petoj kozaračkoj brigadi NOVJ. Tada je upravo na živopisnom planinskom predjelu, poginuo narodni heroj Rade Kondić, kojem je podignut i spomenik na Palašnici. Spomenik su prije desetak godina obnovili lokalni antifašisti.
Ni rat nije zaobišao ovu planinu, pa su tako neki njeni predjeli minirani. Ipak, staza je sasvim sigurna, jer uglavnom vodi ili već očišćenim putevima daleko od zone dejstava ili obroncima koji nisu ni bili obuhvaćeni ratom.
Lokalni planinari štite svoju planinu
Planinarsko društvo i udruženje „Mahnjača 1358“ nije tek obično udruženje ove vrste. Dio njihove misije je i očuvati ljepote planine, njene šume i otvoriti oči svim mještanima prema ovom prirodnom blagu.
Tako kamerama povezanim mobilnim internetom nadziru mjesta na koja neodgovorni pojedinci bacaju smeće i stvaraju divlje deponije.
„Situacija je jako loša zato što se smeće nekontrolisano baca u prirodu i tako se narušava njen izgled i ljepota. Spremni smo da učinimo sve kako bi se zaustavile divlje deponije smeća, a onima koji budu nastavili da nelegalno odlažu otpad, nakon što se to utvrdi pregledavanjem snimaka, odgovorno šumsko gazdinstvo će izreći novčanu kaznu u iznosu od 500 KM“, kaže Tutnjić.
Lokalni planinari svjesni su i svojih mogućnosti u pamćenju historije i naroda i planine. Tako će ove godine dočekati i ugostiti učesnike memorijalne ture „Put spasa“. Pohod je to u sjećanje na par hiljada stanovnika novošeherskog kraja, koji su kroz šume i kanjone 1993. izbjegli iz svojih sela u Željezno Polje.
Tutnjić dodaje da je iz razgovora s mnogim planinarima i gostima uvidio koliko Mahnjača može ponuditi. Udruženje se finansira članarinom i prilozima donatora, pa tako u narednom periodu očekuju da pronađu adekvatne prostorije i obogate Mahnjaču kako bi još bolje mogli dočekati nove goste.
„Trenutno nam je potrebna prostorija za naše udruženje gdje bi mogli držati svu potrebnu dokumentaciju i sastajati se po potrebi. U toku je rješavanje ove jako bitne stavke kako bi naše udruženje nastavilo sa normalnim radom“, zaključuje Muris Tutnjić.

author: Redžo Efendić


text:
Otpor i aktivizam LGBTQI+ zajednice u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Taylor Whitsell
10. augusta, 2021.
LGBTQI+ aktivisti su 2019. godine u Bosni i Hercegovini (BiH) u Sarajevu organizovali prvu Povorku ponosa. Događaj je popraćen međunarodnim medijima i dobio je niz pozitivnih reakcija zbog svog značaja. Akademsko istraživanje čak je pokazalo da je događaj pomogao promjeni javnog mišljenja prema ovoj zajednici među stanovnicima Sarajeva.
Ipak, borba za jednakost nije samo organizacija godišnjih Povorki. Stanje prema ovoj zajednici se drastično promijenilo od 2019. godine, najviše kao polemical posljedica COVID-19 pandemije. Kako su LGBTQI+ zajednica (lezbejke, gejevi, biseksualne, transrodne, queer i interseks osobe) i aktivisti u BiH organizovali Povorku ponosa 2019.godine, u jeku novih izazova uzrokovanih pandemijom?
Napredak nakon Povorke
Poslije Povorke ponosa u 2019. godini LGBTQI+ aktivisti pažljivije posmatraju promjenjivo političko, pravno i društveno okruženje te bilježe neke ključne uspjehe. U jednom intervjuu, Dajana Bakić, izvršna direktorica Tuzlanskog otvorenog centra (TOC), LGBTQI+ aktivističke organizacije u BiH, naglasila je da Povorka predstavlja “najvidljivije sredstvo koje se koristi za naglašavanja bitnih pitanja s kojima se LGBTQI+ zajednica svakodnevno susreće. To, s druge strane, pomaže u promjeni percepcije javnosti o ovoj zajednici i o tome šta Povorka ponosa zapravo jeste – parada za jednakost, prava i slobodu.
Aktivisti tvrde da je Povorka učinila borbu za LGBTIQ+ prava vidljivijim. U jednom intervjuu, Branko Ćulibrk, član Organizacijskog odbora Povorke ponosa BiH, rekao je: „Pitanja nasilja i diskriminacije usmjerena prema LGBTQI+ zajednici i pojedincima sve su češća tema rasprave i vidjeli smo porast izvještavanja  o  govoru mržnje prema ovoj zajednici. Štaviše, sa normativnog stajališta, Nacrt zakona o istospolnim brakovima u FBiH na kojem se radi postao je veoma aktuelan, ali je u toku i  izrada Akcijskog plana za ravnopravnost LGBTQI+ osoba na državnoj razini. Sve su to mali koraci koji vode ka svjetlijoj budućnosti ove zemlje, svih nas.” Bakić dodaje da su aktivisti “bili uključeni u različite vrste rasprava o zakonima slobode okupljanja”, omogućavajući im značajan doprinos procesima formiranja ovih novih zakona, posebno u vladama Kantona Sarajevo i Tuzlanskog kantona.
Povorka sama po sebi ne može izazvati institucionalne promjene, ali aktivisti mogu iskoristiti ovu vrstu vidljivosti i svijest javnosti koju Povorka donosi kako bi istakli najvažnija pitanja ove zajednice, a koje bi politički akteri trebali ozbiljno shvatiti i uključiti u nove reforme. Kako Bakić naglašava: „Život ne mijenja jedna Povorka. I dalje imamo iste zakone. I dalje se suočavamo s nasiljem i diskriminacijom. No, mart je bio veliki korak u promjeni percepcije o Povorci. I u pravnom okviru stvari su se počele pomalo kretati ka promjenama.”
Male pobjede su važne, ali su i ugrožene novom pandemijom. Spomenuti Nacrt zakona o istospolnim brakovima je na čekanju, a preuzela ga je međuresorna radna grupa u Federaciji BiH, koja je formirana u februaru 2020. godine. To je svakako bio pozitivan pomak. Darko Pandurević iz SOC-a ističe da „radnu grupu uglavnom čine ljudi koji su voljni i otvoreni za obavljanje svog posla, koji profesionalno pristupaju zadatku i nemaju unaprijed stvorene predrasude ili stavove o toj temi. Također su Sarajevski otvoreni centar vidjeli kao partnera u cijelom procesu, što je otklonilo neke početne zabrinutosti da će sam rad i naše uključivanje u radnu grupu biti bitka s vjetrenjačama.”
Ali napredak radne grupe, koji je ionako relativno spor, je bio u zaostatku ostatak godine. U konačnici, samo je jedan sastanak održan tokom 2020. godine. Ovaj spor napredak nije obeshrabio aktiviste da slijede pravni put i borbu prema jednakosti. Na primjer, Pandurević je također istaknuo kontinuiranu upotrebu strateških parnica od strane SOC-a za unaprjeđenje LGBTQI+ prava kroz pravosudni sistem.
Prilagođavanje pandemiji
Reagovanje na spori institucionalni napredak kroz strateške sporove samo je jedan primjer kako su LGBTQI+ aktivisti upravljaju izazovima napretka u BiH: i to kroz kreativnost i spremnost na prilagodbu. Ovaj način razmišljanja je ključ u odgovoru na pandemiju virusa COVID-19. Ćulibrk kaže: “Naša borba mora imati kontinuitet, uprkos trenutnim okolnostima, gdje smo prisiljeni osvajati javni prostor na nove i kreativne načine.” Drugim riječima, pandemija nije obeshrabila ove aktiviste, već ih je ohrabrila da osmisle jedinstvena sredstva za postizanje svojih ciljeva.
Ćulibrk je dao nekoliko konkretnih primjera kako su LGBTQI+ aktivisti kreativno radili na buđenju javne svijesti. “Iako smo prošle godine bili prisiljeni otkazati Povorku koji nije održan u obliku prosvjedne šetnje, ali smo bili prisutni u javnim prostorima. Sve ovo vrijeme radimo na vidljivosti LGBTQI+ zajednice i na drugim pitanjima. Ove godine imali smo nekoliko aktivnosti, a jedna od njih je bila proslava 9. maja, Dana pobjede, gdje smo u saradnji s drugim organizacijama iz BiH održali ulične akcije u pet gradova širom Bosne i Hercegovine. Nadalje, radili smo na kampanji ‘Iza margine, koja je nastala iz potrebe da se osigura otvoren prostor za razmjenu LGBTQI+ iskustava u njihovom svakodnevnom životu. Naš cilj je poboljšati vidljivost širokog spektra iskustava kroz koja zajednica prolazi, boriti se protiv zanemarivanja i neznanja. Ukratko, dati glas onima koji u široj javnosti ostanu nezapaženi”, rekao je.
Aktivisti su također razvili nove načine povezivanja i pružanja direktne podrške ovoj zajednici u BiH. Bakić je objasnio pristup TOC -a: „Zamolili smo ljude da nam pišu priče, šalju fotografije i podijele svoju zabrinutost i priče kroz šta su prolazili u pandemiji. Izdali smo i publikaciju sa LGBTQI+ sadržajem za vrijeme pandemije te smo objavili i knjigu s istom tematikom. S LGBTQI+ zajednicom napravili smo i malu anketu. Je li im trebao novac ili im je trebala pomoć? Većina odgovora koje smo dobili bili su povezani s nedostatkom okupljanja, jer su obično naše radionice i naše zabave jedini siguran prostor za njih.”
Izdržavanje zajednice i izgradnja solidarnosti
Sposobnost aktivističkih organizacija da služe kao siguran prostor za ovu zajednicu u BiH temeljni je dio rješavanja novootkrivenih izazova koje je pandemija stvorila ljudima iz ove zajednice u cijelom svijetu. Konkretno, mjere  socijalne distance i lockdown-i doveli su do toga da mnoge LGBTQI+ osobe provode više vremena u potencijalno neželjenim ili neprihvatljivim kućnim okruženjima. Naravno, to može imati ozbiljan negativan uticaj na mentalno zdravlje ovih osoba. Time je rad LGBTQI+ organizacija u BiH postao još važniji, jer se njihova uloga proteže izvan onoga što većina ljudi povezuje s aktivističkim organizacijama, poput političkog zagovaranja i kampanja za podizanje svijesti javnosti. Njihova funkcija ključne mreže podrške očituje se i u njihovoj sposobnosti da ponude važne usluge, poput savjetovanja i seksualnog odgoja, ali i da osiguraju mjesto za okupljanje LGBTQI+ osoba i pronalaženja utočišta unutar zajednice.
Na primjer, ovog su ljeta SOC i TOC organizovali „Kvirhanu“, festival LGBTQI+ umjetnosti koji je prikazivao filmove, izložbe i dramske izvedbe. Festival je također omogućio LGBTQI+ osobama druženje i međusobno upoznavanje. U intervjuu za Radio Slobodna Europa, izvršna direktorica SOC -a, Emina Bošnjak, naglasila je kako je Kvirhana namjeravala stvoriti prostor u kojem bi „ove osobe… [mogle] ne samo biti ono što zaista jesu, već i slaviti svoj identitet.”
Bakić ovogodišnju Kvirhanu stavlja u kontekst, rekavši da je „ono što se razlikovalo od prethodnih godina organiziranja filmskog festivala Merlinka – ovo je bio naš sedmi festival – je to što je većina ljudi bila iz LGBTQI+ zajednice. Obično su prisustvovale pristaše jer se ljudi boje odlaziti na javne događaje zbog mogućih targetiranja i sigurnosnih razloga. Ljudi su plakali nakon završetka festivala jer su se osjećali tako sretni, slobodni i prihvaćeni, pa je pružiti im takav prostor, podršku i promjenu u njihovim životima naša misija.”
LGBTQI+ djevojka koja je dio projekta Centra za postkonfliktna istraživanja ,,Priče o ljubavi” objasnila je uticaj ovih prostora na vlastiti život. “U Sarajevu postoji Udruga SOC i Udruženje CURE. Bez ovih udruženja ne bismo bili nigdje. Ostali bismo nevidljivi. To je mala grupa ljudi. Sve ih znam. Družim se s njima. Zaista sam zahvalna što postoji neko ko čini nešto za nas – rekla je.
Izazovi su i dalje tu
LGBTQI+ aktivisti su opstali tokom pandemije, održavajući i proširujući svoje napore za postizanje veće vidljivosti, motivisanje političkih i pravnih reformi i poboljšanje blagostanja osoba iz LGBTQI+ zajednice. Ipak, važno je ne minimizirati prepreke koje i dalje utiču na njihov rad.
S jedne strane, pandemija se također pokazala kao prikladno oružje za vlasti koje traže razlog za ograničavanje LGBTQI+ aktivizma. U prošlosti su vlasti koristile niz strogih birokratskih mjera, uključujući zahtijevanje od ovakvih organizacija da preuzmu na sebe troškove grupnih sigurnosnih prepreka, kao metod odvraćanja od planiranja događaja. Čini se da se ovaj trend nastavio s pandemijom. BIRN citira Mirzu Halilčevića, LGBTQI+ organizatora, koji je na webinaru o Povorci rekao: “Simptomatično je da su okupljanja koja imaju LGBTQI+ prefiks zabranjena pod izgovorom sigurnosnih ili pandemijskih pitanja. To je podsjetnik na sve one druge izgovore kada smo bili odbijeni iz ovog ili onog razloga. Kad se nađete u sličnoj situaciji, u kojoj ste već bili odbijeni, potrebno je dublje istraživanje i propitivanje razloga – jesmo li odgodili Povorku jer je to postalo sigurnosno pitanje, ili je li ovo bio samo još jedan od onih homofobnih izazova koje moramo prevladati? Vjerujem da je oboje.”
Zatim, povećana vidljivost može biti mač s dvije oštrice. Iako je potrebna kako bi se LGBTQI+ prava stavila na dnevni red, ova vidljivost može izazvati reakciju, osobito u obliku govora mržnje i zločina iz mržnje. SOC je utvrdio da je “od kada je održan Prva Povorka ponosa u BiH 2019. godine porast prijetnji i nasilja na javnim mjestima i/ili online sferi/društvenim mrežama utrostručen”.
Konačno, snaga etnonacionalizma i politička disfunkcija ugrađena u institucije BiH stvara možda najveću prepreku napretku. Rasprostranjeni etno-nacionalni narativi oslikali su borbu za LGBTQI+ prava se razlikuju od identiteta kojeg političke elite u BiH ističu kao potreban za izborni uspjeh. Međutim, neka istraživanja ukazuju na to da bi napori aktivista mogli ukloniti ove narative, barem u određenoj mjeri. Prvenstveno pravne institucije često ne shvaćaju ozbiljno kršenja LGBTQI+ ljudskih prava. Ćulibrk tvrdi da je “velika odgovornost institucija koje nisu spremne zauzeti stav javnosti i reći da će učiniti sve što je u njihovoj moći da zaštite LGBTQI+ osobe od nasilja, pozivaju na saradnju i prijavljuju slučajeve zločina iz mržnje”.
Korak naprijed
Na pitanje što bi ljudi trebali znati o statusu LGBTIQ+ pokreta danas u BiH, Ćulibrk je naglasio, „činjenica da borba za LGBTI prava nije isključiva, već inkluzivna govori da smo više nego otvoreni i spremni pružiti podršku u svim slučajevima nepravde prema različitim grupama. “On nastavlja: „U tom smislu, Parada ponosa u BiH je jedan od načina za stvaranje slobodnog i poštenog društva u kojem su svi građani jednaki. Razumijevanje i suosjećanje ključne su komponente za stvaranje takvog društva, čak i kad nam se mišljenja razlikuju. Trebali bismo prihvatiti da razlike postoje i da su LGBTI osobe jednako važne kao i bilo ko drugi u ovom društvu.”
Bh. aktivisti postigli su nešto izvanredno kada su organizirali prvu Povorku ponosa 2019.godine. Nedavno je najavljeno da će se druga Povorka održati ove godine.
Ono što je jednako važno priznati je predanost i odlučnost koju LGBTQI+ aktivisti iskazuju svaki dan. Iako se ono što oni rade ne može staviti u jedan naslov, njihova borba je neophodna za izgradnju pravednog društva u kojem LGBTQI+ ljudi ne samo da mogu javno postojati, živjeti, već i napredovati. Svaki novi izazov potaknuo je ljude i aktiviste iz ove zajednice u BiH da iskoriste svoju kreativnost i domišljatost kako bi, učinili više za svoju budućnost.
Iskustvo pandemije posebno pokazuje da, uprkos svim izgledima, LGBTQI+ ljudi i aktivisti pokazuju nevjerojatnu otpornost u BiH. Kako je rekao Bakić, „Mi smo LGBTQI+. Ponosni smo. Naši su životi teški i prilično izazovni, ali smo dovoljno hrabri i spremni izazvati sistem i boriti se za svoje slobode i prava.”

author: Taylor Whitsell