text:
Uz “CURE” za borbu protiv rodne neravnopravnosti u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Mia Baxley
31. oktobra, 2022.
Borba za prava žena u Bosni i Hercegovini (BiH) jedno je od najtežih pitanja u oblasti ljudskih prava za prevladavanje posljednjih godina, a između ostalog i zbog posljedica ratnih razaranja kojima su bili svi pogođeni, a žene i djevojčice izvrgnute silovanju i seksualnom zlostavljanju.
Općeprihvaćena procjena je da je u Bosni i Hercegovini od 20.000 do 50.000 silovanih žena, a što je kod nekih rezultiralo i rađanjem. Otprilike rođeno je 2.000 do 4.000 djece, a stigma oko okolnosti njihova začeća pratila je njih i njihove majke desetljećima nakon završetka rata.
Nevladine organizacije koje podižu svijest o seksualnom i rodno zasnovanom nasilju, kao i pravima žena u Bosni i Hercegovini, uprkos brojnim poteškoćama i dalje neumorno rade na stvaranju boljeg, ravnopravnijeg društva za sve. Jedna od tih organizacija je feministička Fondacija CURE iz Sarajeva, koja djeluje u oblasti jednakosti spolova i rodova, zalažući se za pozitivne društvene promjene putem obrazovnih, umjetničko-kulturnih i istraživačkih programa. CURE se oslanja na širok spektar raznolikih i jedinstvenih projekata kako bi svoju misiju podijelili sa širim društvom i osnažili žene i djevojke širom BiH.
Osnovana 2006. godine a formalno registrovana kao udruženje tri godine kasnije, Fondacija CURE je jedina formalno registrovana feministička nevladina organizacija u BiH.
O važnosti ove organizacije u bh. društvu za Balkan Diskurs govorila je projektna asistentica Sabina Lizde.
Sabina u fondaciji radi već tri godine, ali njen angažman seže još u vrijeme kada je bila volonterka. Feministički aktivizam izrastao je iz vlastitog iskustva s porodičnim nasiljem i glasa koji su joj CURE dale a koji koristi da osnaži druge djevojke. U obrazovnom kampu za mlade žene u organizaciji fondacije CURE prije nekoliko godina, mogla je naučiti više o svojoj prošlosti u prostoru bez osuda.
,,U samoj Fondaciji sam  zapravo otkrila da sam bila žrtva porodičnog nasilja. To me motivisalo da se više angažujem u ovom polju. Zato sam i počela volontirati ovdje, što je dovelo do mog rada nakon godinu dana volontiranja“, objasnila je Lizde, dodavši da se na početku bavila rodno zasnovanim nasiljem i to je bila osnovna svrha zašto je željela postati dio tima.
CURE je osnovana s jednostavnim ciljem – stvoriti prostor za okupljanje žena u BiH i progovaranje o temama koje ih se direktno tiču. Kao organizacija, nastojali su popuniti praznine u poslijeratnom bosanskohercegovačkom društvu koje je bilo pogođeno rodno zasnovanim i seksualnim nasiljem tokom i nakon rata. Osnivanje organizacije također je bilo skromno, s malom grupom od šest žena koje su željele kreirati organizaciju.
,,Rekle su: ‘U redu, treba nam neko mjesto gdje se žene mogu družiti, gdje žene mogu razgovarati, gdje žene mogu izgraditi nešto da se bore protiv normi koje imamo danas’“, kazala je Sabina.
Prema njenom objašnjenju, nije bila namjera da naprave grupu za podršku, nego je to bilo samo mjesto za žene da budu ono što jesu s drugim ženama, pronađu poštovanje za svoje glasove i ideje i slobodno razgovaraju o problemima koji su im najvažniji.
Praznine koje je popunila ova Fondacija, prema Sabini, bile su i društvene i administrativne. ,,Postojala je samo jedna politička stranka za žene nakon rata i ista više ne postoji. Ništa ovako neformalno i nevladino nije bilo, pa […] malo po malo, ta mala grupa žena se pretvorila u 20 žena, 50 žena, 60 žena, i sada smo dio Ženske Mreže“, kazala je Sabina, opisujući Žensku Mrežu kao veću mrežu gotovo svih ženskih organizacija u BiH koje se međusobno podupiru u misijama i vizijama.
Iako su počeli veoma skromno, nisu bile same. Žene u crnom, srbijanska feministička i antiratna organizacija osnovana 1991. godine, također je radila u BiH i širom Balkana na otkrivanju teške istine o silovanjima i prisilnim trudnoćama tokom rata u BiH.
,,Zapravo, jedan od sukreatora CURE bio je, i još uvijek jest, članica Žena u crnom, tako da su one odigrale ključnu ulogu u stvaranju fondacije CURE“, pojasnila je Sabina.
Žene u crnom, kako je kazala, radile su na tome da pomognu bosanskim ženama da pronađu vlastiti glas i vrate svoj život nazad uprkos nasilju koje su preživjele. Tako je njihov istraživački rad, kako pojašnjava Sabina, postao jedan od primarnih izvora informacija za bh. žene da saznaju što se dogodilo njima i drugim ženama širom zemlje.
Sabina je naglasila da misija CURE nije da preživjele porodičnog nasilja i silovanja smatra trajnim žrtvama. Glavni ciljevi CURE-a su podijeliti priče žena o preživljavanju tokom rata, kao i stvoriti novu nadu za današnje bosanske žene da prežive i napreduju nakon viktimizacije. U posljednja tri desetljeća bosanskohercegovačke žene su se zauzele za vlastitu sudbinu i, zahvaljujući radu CURE i drugih ženskih organizacija u regiji, odlučile su iznova pisati svoj narativ.
,,Ne želimo da nas pamte po zločinima koji su počinjeni u ratu“, poručila je, dodavši da „želimo stvoriti još jednu sliku o ženama iz Bosne… ne želimo dopustiti da nas ti zločini definišu.“
Misija Fondacije CURE je visoko lokalizirana da odgovori na potrebe bosanskohercegovačkih žena; kao rezultat toga, Sabina nije mogla reći mnogo o stavu organizacije o poništenju slučaja Roe protiv Wadea u Sjedinjenim Državama. Isto tako, na CURE nije izravno uticalo ponovno uspostavljanje globalnog pravila zabrane 2017. godine kako bi se ograničila otvorena rasprava o abortusu kao opciji reproduktivne zdravstvene zaštite u američkim finansijskim donatorskim zemljama (BiH je glavni korisnik američke finansijske pomoći od prestanka rata nakon potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma.”
Sabina je rekla: ,,Nismo bili toliko upoznati [s naredbom o zabrani], pogotovo mi mlađe generacije. Na nas općenito ne utiču toliko odluke donesene u SAD-u jer imamo vlastiti skup pravila i uvjerenja. Tom odlukom rad Fondacije CURE nije doveden u pitanje, jer imamo previše problema u vlastitoj zemlji“.
Uprkos tome, Sabina je kazala kako suosjeća s borbama feminističkih aktivistica širem svijeta jer se sve one bore sa zajedničkim izazovima u nastojanju da vrate pravo na vlastitu autonomiju, bilo da se radi o vraćanju glasa, borbi za pristup reproduktivnoj zdravstvenoj zaštiti ili ozdravljenju nakon silovanja ili nasilja u vezi. Ovo je jedan od mnogih društvenih problema koji ne poznaje međunarodne granice. ,,Uvijek šaljemo poruke podrške svima, svakoj vrsti pokreta za koje vidimo da se događaju na globalnoj razini“, dodala je Sabina.
Poručila je: „Znamo kako je boriti se, pogotovo protiv vlasti, a posebno za svoja osnovna ljudska prava, za vlastita prava u zdravstvenom sistemu. Ovo je bila kap koja je prelila čašu  i zaista nas žalosti što je tako. Znamo da će se neke promjene dogoditi jer žene neće šutjeti, ali žalosne smo što u 2022. godini moramo svjedočiti ovakvim stvarima. Ali sigurni smo da se žene u SAD-u neće prestati boriti, koliko god borba bila teška. U jednom trenutku se zapitate: Vrijedi li ovo? Borba za ovo, za ono – ali onda znate da u tom trenutku nećete odustati od borbe jer morate nastaviti gurati i morate se nastaviti boriti za ono što je vaše“.
,,Snaga je u nama“, zaključila je Sabina jer „mi smo vrlo moćna stvorenja i možemo učiniti sve što želimo“.

author: Mia Baxley


text:
Crkva mira i ljubavi u Bugojnu | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
4. novembra, 2022.
Malo mjesto Vesela Straža kod Bugojna odnedavno je postalo središte povijesne riznice.
„Zovem je Crkva mira, ljubavi, tolerancije i poštovanja među ljudima. Crkva je tu da se poštuje i uvažava“, kazao je Smajlić, pojasnivši da je izgrađena najvećim dijelom od njegovog novca, ali i donacijama ljudi, među kojima su i Srbi i Bošnjaci, ali i uz pomoć gradonačelnika Bugojna, koji je izdao građevinsku i urbanističku dozvolu.
Izgrađena je i bista kraljice Jeleni Kotromanić Grube, a u planu je i izgradnja muzeja, odnosno galerije, gdje će biti izloženo pronađeno zlato, nakit, četiri zlatna mletačka novčića, kamena plastika iz podruma i krstionica.
„Mora da se čuje istina o historiji, povijesti, zna se da je tada u to doba postojala Bosna i Hercegovina, ne treba negirati postojanje Bosne i Hercegovine. Svakako da će ovdje naša omladina dolaziti, učiti od ovih temelja, od nas starijih, posjetiti bistu naše jedine žene na tronu, ona je jedina kraljica koja je imala pečat, krunu na glavi koju je nosio njen prethodni muž Stjepan Dabiša“, objasnio je Smajlić.
Skeletne ostatke kraljice, otkopane uz pomoć magistara arheologije Ljube Oreča, Krune Oreč i Stipana Dilbera, Smajlić je pojasnio da su poslali u Ameriku, Miami i analizom je utvrđeno da je preminula 1.400 godine.
„Kad smo je pronašli u grobnici, bila je prekrivena u zlatu i svili, do pojasa, a pored nje je ležao jedan muškarac, a pronašli smo i kraljevski baršun“, kazao je Smajlić, nakon čega se počeo više informirati o tom periodu. Ono što je poznato jeste da je kraljica Jelena Gruba vladala tri godine Bosnom (1395-1398), a došla je na vlast nakon bosanskog kralja Stjepana Dabiše.
Skeletne ostatke kraljice, Smajlić čuva u sanduku u podrumu zajedno s 12 posmrtnih ostataka pokojnika i krstionicom koja je također pronađena u temeljima stare crkve. Sam je napravio sanduke za posmrtne ostatke, obloživši ih bijelim plaštom iznutra i drvetom.
Nagrađen je Večernjakovim pečatom 2015. godine koji mu je tada uručila predsjednica Republike Hrvatske, a on je kazao: „Na mojoj zemlji u Bugojnu nalaze se temelji najstarije rimokatoličke crkve, želim da se ta crkva obnovi, da je sagradimo onakvu kakva je bila, uz blagoslov našeg kardinala Vinka Puljića“.
Pola godine kasnije, kardinal Puljić je posjetio mjesto Vesela Straža i kazao da nije u praksi da se crkva sagradi na porušenim temeljima nego da negdje treba sagraditi spomen kapelicu.
„Onda je došlo vrijeme gradnje nove spomen kapelice, kardinal je došao 2. augusta i tad smo crkvu blagoslovili, posvetili, a svake godine na taj datum će se slaviti svetkovina Gospe od Anđela“, ispričao je Smajlić.
Povijesno bogatu zemlju, on je naslijedio od roditelja, koji su je kupili 1953. godine. Danas, crkva je njegovo vlasništvo i katastar, kao i posmrtni ostaci kraljice. Pored temelja srednjovjekovne crkve podignuta je i bista kraljice Jelene Grube koju je izgradio kipar Ante Braovac iz Tomislavgrada. Pored biste nalazi se slika Isusa Krista, ulje na platnu, visoka četiri i pol metra, a široka 2, 26 metara, koja je dar općine Kupres iz 2015. godine.
„Odlučio sam da tu (pored kuće) postavim sliku, da imam pisani trag da je moja slika, da kažem da je Isus moj jer imam papir“, našalio se Smajlić, pojasnivši da se na istom mjestu 1463. godine nalazila slika Isusa Krista.
Komentirajući sliku Isusa Krista, odnosno dubok Isusov pogled, kazao je: „Ne mogu ga ni minutu gledati u oči, isto kao da te opije“.
Smajlić nije htio seliti pronađeno povijesno blago u druge krajeve jer smatra da pripada Bugojnu, a o sveprisutnom narativu o podjelama kazao je: „Ne vidim razloga da ljudi ne mogu živjeti s drugima, jedni pored drugih, (…) bitno je za čovjeka jel’ pošten ili uredan, ime čovjeka je najmanje važno“.

source: news-balkandiskurs

created: 4. novembra, 2022.

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Kristina Gadže


text:
Ponovo rođen Međunarodni festival dokumentarnog filma u Tuzli | Balkan Diskurs
Ramo Tučić
6. novembra, 2022.
Nakon 32 godine povezana je historijska nit i ponovno pokrenut Međunarodni festival dokumentarnog filma u Tuzli, s tradicijskom crvenom bojom koja simbolizuje “Rudare” ali i prolivenu krv radničke klase za gradnju zemlje, a s ciljem da bude otrgnut od zaborava za nove, mlade generacije.
Međunarodni festival dokumentarnog filma Tuzla, 24. po redu, održan je od 22. do 24. oktobra ove godine. Posljednji je bio 1990. godine i prekinut je zbog ratnih dešavanja, a okupljao je velika imena iz filmskog svijeta. Na ovogodišnjem Festivalu učešće je uzelo pet filmova, a za najbolji dokumentarni film izabran je “Svjetla Sarajeva”, režisera Srđana Perkića.
„Dobiti nagradu u slobodarskom, multietničkom, multikulturalnom gradu kao što je Tuzla zapravo nosi posebnu čar. Nastaviti tu tradiciju na kojoj su se nekada pojavljivala velika imena za mene je posebno iskustvo i predivna emocija koju nosim sve vrijeme“, rekao je Perkić, dobitnik nagrade “Rudar” za najbolji dokumentarni film.
Nagrada “Rudar” je odličje prijeratnog Festivala, kao i plakat s prkosnom crvenom bojom kao što je i sam rudar.
„Ono što predstavlja tradiciju Festivala je crvena boja, boja prolivene krvi za gradnju zemlje koju je gradila radnička klasa, ali i “Rudar”. To su definitivno simboli ovog grada“, rekao je Boris Balta, direktor Tuzla Film Festivala.
Ove godine Međunarodni festival dokumentarnog filma Tuzla održan je kao dio Tuzla Film Festivala i tako će biti dok „ne stane na noge“ a organizatori vjeruju i dok ne povrati svoju staru slavu i ne mogne biti zaseban događaj. Na Festivalu je dodijeljena i nagrada “Vila”, koju već 11 godina dodjeljuje Tuzla Film Festival.
Prvi put Međunarodni festival dokumentarnog filma je organizovan 1968. godine kao Radnički festival i niko nije ni slutio da će 1990. godine posljednji put vidjeti njegove boje na filmskom platnu u Tuzli. Tad se već, kako je pojasnio Balta, osjetio raspad Jugoslavije, a Tuzla je bila na margini političkih dešavanja i nisu znali šta će ih dočekati.
Tuzlu i njene građane je dočekala blokada. Iako je Tuzla gradila svoju kulturu, Balta smatra da su bili marginalizovani i zbog svog ,,lokal patriotizma“, a što se ogledalo i u tome da nisu imali funkcionalnu kino dvoranu do 2012. godine.
Zbog uspostavljanja festivalske kulture, a prije svega filmske, rodila se ideja da se pokrene Tuzla Film Festival koji je ove godine proslavio 11. izdanje. Zapravo, Tuzla Film Festival poslužio je kao kolijevka ponovnog uspostavljanja kultnog Festivala dokumentarnog filma.
Balta je pojasnio da je bilo razmišljanja da se prije Tuzla Film Festivala pokrene Festival dokumentarnog filma, ali u tom trenutku se smatralo da ne postoji dovoljno publike koja bi pratila dokumentarni film kao konkretnu umjetničku formu. Međutim, u sklopu Tuzla Film Festivala postoji nekoliko kategorija, među kojima je i dokumentarni film i Balta je primijetio sve veći broj publike kako dolazi na projekcije a što je i bio trenutak da ponovno pokrenu Festival dokumentarnog filma i tako ga otrgnu od zaborava.
Ipak, da nije bio skroz zaboravljen, pokazatelj je inicijativa da se napravi jedinstvena izložba novinskih članaka ili bilo kojeg medija kao svjedočanstvo postojanja Festivala.  Bilo je skepticizma da se ideja može realizovati, jer se u to vrijeme mnogo više bavilo pozorištem ili nekom drugom umjetnošću, umjesto filmom.
Sabina Babajić, voditeljica Zavičajne zbirke Narodne i univerzitetske biblioteke “Derviš Sušić” Tuzla, kazala je da je bila skeptična oko ideje da se napravi jedinstvena izložba novinskih članaka ili bilo kojeg drugog medija ali ipak je počela prikupljati tekstove.
„Ono što me posebno iznenadilo jeste da se o Festivalu nije pisalo samo u dnevnoj periodici s bosanskohercegovačkog podneblja, nego su o njemu pisale i novine iz regije“, rekla je Babajić.
Izložba arhiva svjedoči i podsjeća da je nekada postojao Međunarodni festival dokumentarnog filma u Tuzli, kroz razne spise, filmske sveske, isječke iz novinskih članaka i prigodne monografije posvećene portretima važnih režisera koji su u to vrijeme doprinosili izgradnji i značaju samog Festivala.

created: 6. novembra, 2022.

author: Ramo Tučić


text:
Vraćanje dostojanstva žrtvama: “850 žena za 850 žena” | Balkan Diskurs
Anja Zulić
12. novembra, 2022.
Goli otok najčešće se spominje kao politički logor za muške zatvorenike, dok se o povijesti otoka kao ženskog logora malo zna.
Goli otok najčešće se spominje kao politički logor za muške zatvorenike, dok se o povijesti otoka kao ženskog logora malo zna. Kako bi istražile ustrojstvo ženskog logora i transgeneracijski prijenos traume, umjetnica Andreja Kulunčić je zajedno sa antropologinjom Renatom Jambrešić Kirin i psihoterapeutkinjom Dubravkom Stijačić pokrenula projekt “Vi ste partiju izdale onda kada je trebalo da joj pomognete“, nazvan po riječima s kojima je Marija Zelić, prva upraviteljica ženskog logora, dočekivala zarobljenice.
,,Višegodišnja suradnja s umjetnicom Andrejom Kulunčić i psihoterapeutkinjom Dubravkom Stijačić naučila me da se uz pomoć alata suvremene umjetnosti može senzibilizirati društvo za razumijevanje povijesnih problema u suvremenom kontekstu te osvijestiti da smo stalno na rubu ponavljanja nasilne povijesti“, kazala je Jambrešić Kirin.
Kako je pojasnila, projekt tematizira problem državnog nasilja kao bitnog faktora (dis)kontinuiteta ženske povijesti shvaćene kao povijest stalnog započinjanja i osujećivanja borbe za ženska prava.
Analizirajući usmena i pisana svjedočenja bivših političkih zatvorenica, Jambrešić Kirin je utvrdila da Udbini arhivi daju nepotpunu sliku razdoblja u kojem su ideološka kontrola i nadzor građana bili sveprisutni.
,,Osobni dosjei u Udbinom fondu – rasuti između središnjih i republičkih ustanova – su pročišćavani, otuđivani i uništavani. Upravo zbog prirode djelovanja tajnih službi, ucjenjivanja i manipuliranja ljudima, ali i birokratskih manjkavosti, službeni podatci nisu u potpunosti točni, pouzdani ni sveobuhvatni“, kazala je Jambrešić Kirin.
Poimeničnim prebrojavanjem ženskih imena u postojećim zbirnim popisima zatvorenika Golog otoka i Svetog Grgura, kao i “vađenjem” imena iz postojeće memoarske literature, Jambrešić Kirin je došla do zaključka da je broj uhićenih žena bio veći od 862.
Kaznionica za žene – kulturni preodgoj
Goli otok funkcionirao je kao specifičan sustav kažnjeničke samouprave gdje su zatvorenice istraživale, uhodile, cinkarile, kažnjavale i posebnim “ceremonijama” degradacije ponižavale jedna drugu. Istraživanje je pokazalo i da su među kažnjenicama dominirale partizanke, predratne komunistkinje i Židovke koje su preživjele nacističke logore.
,,S jedne strane, riječ je o boljševičkom mentalitetu koji sumnja u “moralnu korupciju” svih onih koji su preživjeli nacističke logore, a s druge, riječ je o strahu od moćnih žena, intelektualki i političkih konkurentica“, ističe Jambrešić Kirin.
Zatvorenice na Golom otoku bile su izložene različitim tipovima torture, od kojih niz oblika kasnije nalazimo u kineskoj kulturnoj revoluciji ili u latinoameričkim zatvorima protiv komunista.
,,Uz prekrajanje životopisa, svakodnevno ispiranje mozga i prisilno sastavljanje zapisnika o vlastitoj krivnji, tu su i oblici “kulturnog preodgoja” (gledanje filmova, slušanje radija, pjevanje, skandiranje, gluma i ples) uz pomoć kojih komunistički režim nastoji oblikovati i unificirati unutarnji život, uvjerenja i osjećaje svojih građana. Tjelesni integritet i reproduktivna sposobnost zatvorenica uništavana je besmislenim i teškim fizičkim radom, kao i kod muškaraca“, navodi Jambrešić Kirin.
Povratnice u novo društvo, kako je pojasnila, teže su od muškaraca podnosile posljedice nametnute izolacije, uništenih karijera i ponižavajućih poslova. Žene u većini slučajeva nisu uspjele nastaviti svoj intelektualni i kulturni rad, često su nakon povratka u društvo radile jednostavniji posao od prijašnjeg te se povukle u tišinu i posvetile obitelji.
Proučavajući pisana svjedočenja Golootočanki, kao i kroz intervjue s njima i njihovim nasljednicama, vidno je da je fokus represivnog sustava bio na obrazovanim, ambicioznim i talentiranim ženama koje su nakon 1945. godine bile konkurentice u obnašanju funkcija i raspodjeli moći.
,,Među zatočenicima najbrojniji su bili radnici, službenici i seljaci, dok kod žena, prema službenim statistikama, nalazimo velik broj intelektualki, studentica, novinarki, prevoditeljica s ruskog, ali i službenica sa završenom gimnazijom. Uvjerena sam da to nije slučajno“, kazala je Jambrešić Kirin.
Ona smatra da postoji korelacija između pet do sedam posto kažnjenica na Golom otoku i činjenice da broj žena u tijelima jugoslavenske izvršne vlasti i partijskog rukovodstva nikad nije premašio pet do sedam posto.
Obilježavanje ženskog logora
Kada su započele projekat “Vi ste partiju izdale onda kada je trebalo da joj pomognete“ 2017. godine postavljene su info table na lokalitetima ženskog političkog logora, koji do tada nisu bili označeni na Golom otoku i Sv. Grguru. Danas ako posjetite otok, možete vidjeti tablu sa sljedećim natpisom:
„U ovoj uvali i na obližnjem otoku Sveti Grgur naizmjenično se od 1950. do 1956. godine nalazio politički logor kroz koji je prošlo više od 850 žena optuženih za povezanost s Informbiroom. Žene su same morale izgraditi staze i objekte koji su danas vidljivi u tragovima. S iznimno okrutnim sistemom kažnjavanja, u kojemu su logorašice bile prisiljene biti i vršiteljice torture, logor je bio mjesto patnje i poniženja. Šikaniranje optuženih žena i policijski nadzor nastavljani su i nakon izlaska iz logora.“
Nakon postavljanja info table krenule su s punktiranjem memorijalnih točaka na lokalitetima. Kako nam govori umjetnica Kulunčić, u živu stijenu na Golom otoku, s kiparom Silvestrom Ninićem, uklesale su riječi Vere Winter, jedne od zatočenica, koje je za njih ispisala njezina unuka Nina Winter: ,,Kamen smo nosile iz mora na vrh brda. Kada je hrpa na brdu bila dovoljno velika, nosile bi kamenje nazad do mora.“
Na Svetom Grguru uklesale su riječi Ženi Lebl, ispisane od strane njezine nećakinje Ane Lebl:
„Na tvojoj grbači sveti Grgure,
počelo je ono klasično pitanje „Biti ili ne biti?”
Ako biješ – bićeš.
Ako ne biješ – bićeš bijen.“
Projekt se nastavio in situ istraživanjima mogućnosti transferiranja golootočkog iskustva kroz medije plesa, zvuka i glasa. Do sada je predstavljen u formatu izložbe u Povijesnom i pomorskom muzeju Istre u Puli 2021. godine, a zatim u Muzeju Moderne i suvremene umjetnosti u Rijeci, početkom 2022. godine.
Prvim predstavljanjem projekta i izložbom u Puli započet je govor o ženskom stradanju u političkom logoru Goli otok i Sv. Grgur upisivanjem teme u dominantni povijesni narativ u koji nikada nije bila uključena. Izložba je obuhvatila trokanalnu audiovizualnu instalaciju sa snimkama izvedbi triju umjetnica – plesačice suvremenog plesa Zinke Užbinec, instrumentalistice Jasne Jovićević te vokalistice Annette Giesriegl na otocima.
Kustoskinja Irena Bekić je kazala da su nastojale da se što bolje razumije svakidašnji život nekadašnjih zatvorenica, a koji se danas više ne može dočarati na ostacima otočkih lokacija, pa se u izvedbama prikazuju uvjeti rada i života kroz pokrete i zvukove tijela kao i prirode.
„Valja se podsjetiti da većina zatočenica, mučenih i izoliranih unutar logora nisu imale snage za fizički rad, a mnoge među njima nikad nisu živjele na takav način koji cijelo njihovo biće mijenja do potpunog iscrpljenja. Uz video instalaciju na izložbi su se nalazile i ploče sa sjećanjima zatvorenica. Cijela je izložba ustvari predstavljala jedno snažno afektivno mjesto“, pojasnila je Bekić.
Druga po redu, izložba u Rijeci, objedinila je sve dotadašnje segmente – intervencije na otocima, materijale nastale u istraživanju i to ponovno ih aktivirajući u postavu, ne samo u smislu galerijske situacije već kao moment aktivacije za posjetitelje.
,,Ljudi su pozvani da preuzmu postere s fotografijama svjedočanstava uklesanih u stijene, da sudjeluju u ispisivanju imena kažnjenica gradeći na taj način jedinstveni spomenik, ili isto tako da sudjeluju u radionici 850 žena za 850 žena“, pojasnila je Bekić koncept i predstavljanje projekta, dodavši da je treći vid prezentacije web stranica koja obuhvaća sve segmente projekta, literaturu, iskaze, izložbe, izvedbe i slično.
Prva izložba imala je namjeru otvoriti javni govor o stradanju bivših logorašica i uvesti ga u povijest, dok je druga željela učvrstiti tu poziciju muzealizacijom teme.
,,Izložba je bila visoko producirana slijedeći najbolje izložbene i muzejske standarde. Takve odluke karakteristični su dio strategije umjetnice Andreje Kulunčić pri čemu svaki korak u realizaciji projekta predstavlja i određeni resurs za njegovo daljnje razvijanje ili konsolidiranje društvene intervencije koju sprovodi. Obje izložbe potaknule su snažan emocionalni odgovor posjetitelja i posjetiteljica na čemu smo vrlo zahvalne“, kazala je Bekić.
Izgradnja antispomenika
Sljedeći korak u projektu bila je izrada skulpturica od gline koje je umjetnica Andreja Kulunčić započela izrađivati na lokalitetu ženskog logor kao sjećanje na nasilje koje je ondje počinjeno, a nastavila na izložbi u Rijeci. Proces izgradnje antispomenika “850 žena za 850 žena” koncipiran je kao niz akcija izrade skulpturica u kojima će tijekom dvije godine i 30-ak radionica, sudjelovati ukupno 850 žena.
Kulunčić je kazala da su specifični i vrlo ograničeni životni uvjeti na otoku modificirali tijela žena, njihovo zdravlje i psihu, dok su one intervenirale u strukturu otoka, oduzimale od njega i mijenjale mu konfiguraciju.
,,Ta moja akcija govori o besmislenosti većine prisilnih radova tijekom zatočeništva, o krhkosti tijela i težini preživljavanja u logoru. S druge strane, čineći da skulpturice izlaze odnosno „rastu“ iz kamena, htjela sam naglasiti činjenicu da je rad s kamenjem oblikovao zatvorenice i ostavio tragove na njihovim tijelima do kraja života. Skulpturice, načinjene od gline na samom lokalitetu, i same se suše, raspadaju i nestaju“, ističe Kulunčić.
Izgradnja skulpturica nastavljena je na radionicama u Karlovcu, Zagrebu, Tenji i Korenici, gdje su žene izrađujući skulpturicu od gline simbolično posvetile po jednu skulpturicu za svaku od kažnjenica logora. Među sudionicama radionica na taj se način gradi novo sjećanje na uznemirujuću epizodu iz povijesti i u isto vrijeme konstruira pokretni spomenik od 850 terakota skulpturica koje će se izlagati kao cjeloviti rad na izložbama koje će uslijediti.
,,Radi se o antispomeniku kao obliku suvremenih memorijalnih praksi nasilnog naslijeđa oko kojega suvremena društva nisu uspostavila konsenzus što dovodi do negiranja povijesti i zapostavljanja žrtvi. Koncept antispomenika aktivno uključuje publiku u proces prenošenja memorije pri čemu svatko ponaosob, ovisno o vlastitom interesu traži informacije i odgovore te gradeći vlastito sjećanje postaje prenositelj/ica memorije, na neki način i sam/a postaje spomenik“, pojašnjava  Kulunčić.
Vraćanje dostojanstva svim žrtvama
Projekt “Vi ste partiju izdale onda kada je trebalo da joj pomognete“  važan je jer govori o iskustvu povijesti političkog nasilja iz ženske i manjinske perspektive, ističe Jambrešić Kirin i dodaje da borba protiv nevidljivosti žena u povijesti i društvu uključuje i borbu protiv njihovog jednostranog etiketiranja kao žrtava nasilja ili simbola nacije te zahtijeva udruženi civilni, humanistički i umjetnički napor zamišljanja bolje budućnosti.
,,Jedan od zadataka demokratske kultura sjećanja jest vraćanje osobnosti, dostojanstva i glasa svim žrtvama, u ime njegovanja empatije i civilne odgovornosti, a ne krivnje i srama koji su zauvijek obilježili živote bivših političkih zatvorenica s Golog otoka i Svetog Grgura“, poručuje Jambrešić Kirin.

author: Anja Zulić


text:
Humanost koja daje snagu za daljnju borbu | Balkan Diskurs
Almedina Mehić
14. novembra, 2022.
Fuad Halilović je dobio bitku s jednom vrstom maligniteta prije 13 godina, ali nije zaboravio one koji se i danas suočavaju s borbom za život, prije svih, djecu oboljelu od raka koja tokom dugotrajnog i mukotrpnog liječenja ostaju bez kose. Zajedno sa svojim kolegama iz Udruženja “Srce za djecu oboljelu od raka”, Halilović izrađuje perike …
Fuad Halilović je dobio bitku s jednom vrstom maligniteta prije 13 godina, ali nije zaboravio one koji se i danas suočavaju s borbom za život, prije svih, djecu oboljelu od raka koja tokom dugotrajnog i mukotrpnog liječenja ostaju bez kose. Zajedno sa svojim kolegama iz Udruženja “Srce za djecu oboljelu od raka”, Halilović izrađuje perike od prave kose, za koje smatra da su određena vrsta pomagala jer predstavljaju snagu ali i podršku da oboljeli od raka nisu sami u toj borbi za život.
„Ako nemaš podršku nije ti ni do borbe“, kazao je Halilović, istaknuvši da od 2006. do 2009. godine kada se suočio s akutnom mijeloičnom leukemijom (AML) njegova najveća podrška tokom liječenja bili su roditelji i brat.Tokom liječenja u nekoliko bolnica, Halilović je dosta naučio i o drugim vrstama maligniteta o kojima se u tom periodu jako malo govorilo, nekako je bilo kao tabu tema u bosanskohercegovačkom društvu.
Kada se uspio izliječiti, Halilović je postao član Udruženja “Srce za djecu oboljelu od raka” koje je osnovano u aprilu 2003. godine i od inicijalne ideje neformalne grupe roditelja i prijatelja djece oboljele od raka izraslo je u respektabilnu organizaciju koja broji više od 400 članova i postala je sinonim za borbu protiv raka kod djece u Bosni i Hercegovini.
Halilović je deset godina aktivno volontirao za Udruženje “Srce za djecu oboljelu od raka”, nakon čega je po završetku Ekonomske škole počeo raditi na administrativnim poslovima udruženja. Pošto su suočeni s problemom nedostatka vlasuljara, Udruženje “Srce za djecu oboljelu od raka” edukuje deset ljudi iz Bosne i Hercegovine, među kojima je i Halilović, a kako bi bili obučeni da izrađuju perike.
Pokrenut je i projekat “Moja kosa tvoja kosa”, koji se smatra jednim od najhumanijih projekata u Bosni i Hercegovini, a kojim su obuhvaćene akcije šišanja i doniranja kose a od kojih se izrađuju perike i daju ih na korištenje (potpuno besplatno) djeci koja su privremeno ili trajno pretrpjela gubitak kose. Uvjeti za doniranje kose su da je potpuno prirodna, nefarbana i netretirana, a dužina doniranog djela treba biti minimalno 30 centimetara i prije šišanja treba da bude čista i suha.
Halilović radi kao asistent na projektu “Moja kosa tvoja kosa”, koji je podržala Vlada Švicarske, a nakon dvije sedmice edukacije za vlasuljara imao je želju da sam oproba to što je, kako kaže, profesorica Jasmina pokazivala na edukaciji.
„Već nakon prvog pokušaja ispostavilo se da imam talenat za izradu perika. Na nagovor kolega, počinjem se usavršavati i onda sam završio desetomjesečnu edukaciju“, kazao je Halilović.
Pojasnio je kako teče proces izrade perike, koji počinje donacijom kose i čišćenjem, a onda klasifikacijom po dužini i boji, nakon čega se skladišti.
„Kada dobijemo zahtjev za neku od perika, uzimamo mjere glave osobe kojoj je potrebna perika. Nakon toga pravimo kapu koja će odgovarati tim dimenzijama, a onda pravimo periku po slikama osobe koje su napravljene prije nego što je ostala bez kose i gledamo da ta perika bude maksimalno približna onome kakva je frizura osobe prethodno bila. Kada uradimo kapu, pravimo trese do pola glave koje se prišivaju na kapu, zatim heklamo kosu na tu kapu“, kazao je Halilović.
Sva neophodna sredstva dolaze kroz donacije i grantove. Na samom početku, izradu jedne perike, kako je naglasio Halilović, radili su isključivo ručno i to je trajalo otprilike dvadeset dana. Danas za izradu perike potrebno je deset dana, a nada se u budućnosti da će uspjeti skratiti period izrade perike za još tri do četiri dana, nakon što prođe obuku na novim mašinama koje su im stigle iz Kine.
Uz period skraćivanja izrade perike, Halilović se nada da će i država početi finansirati njihovu izradu kao neku vrstu pomagala jer je jako bitna kao podrška ljudima i djeci koji se liječe od raka.

author: Almedina Mehić


text:
Mostarska udruga „Rezon“: Platforma za afirmaciju umjetnika | Balkan Diskurs
Emilio Jarak
18. novembra, 2022.
Kako bi osnažili umjetničku scenu u Bosni i Hercegovini (BiH), mladi tim od sedam ljudi okupljenih u udrugi „Rezon“ je u proteklih 11 godina kreirao urbanu platformu i omogućio prostor za edukaciju i afirmaciju umjetnika i mladih te veću uključenost žena ali i marginaliziranih grupa u društvo. Ujedno su i službena platforma Street Art Festivala …
Kako bi osnažili umjetničku scenu u Bosni i Hercegovini (BiH), mladi tim od sedam ljudi okupljenih u udrugi „Rezon“ je u proteklih 11 godina kreirao urbanu platformu i omogućio prostor za edukaciju i afirmaciju umjetnika i mladih te veću uključenost žena ali i marginaliziranih grupa u društvo. Ujedno su i službena platforma Street Art Festivala (SAF) Mostar.
Marina Đapić iz udruge „Rezon“ i jedna od organizatorica SAF Mostar, kazala je da su uz pomoć fondacije The Kvinna till Kvinna iznajmili prostor u Mostaru u kojem rade edukacije i tako nastoje osnažiti mlade. Ovi mladi ljudi su preko radionice Graffiti pokazali želju da uče i stvaraju. Kad su u pitanju muralisti, Đapić je istaknula da u gradu ima par njih koji se još profiliraju a u njihovom timu je Karla Ćosić koja je krenula kao volonterka a sada radi svoje murale.
Udruga „Rezon“ je uspjela spasiti jednu od skulptura američkog umjetnika Marka Jenkinsa, jedne od najvećih zvijezda ulične umjetnosti. One su bile postavljene na ruševnoj zgradi u Mostaru ali su uklonjene, čime je ponovno u javni fokus vraćena problematika ruševnih zgrada, koja datira od proteklog rata.
Maja Rubinić iz Udruge „Rezon“ i suorganizatorica SAF Mostar, kazala je da je umjetnička skulptura Jenkinsa mogla da nekom fizički zasmeta, ali da je upravo to poanta umjetnikovog rada – da privuče pozornost na stvari koje su nezdrave, nenormalne i nestimulirajuće.
Rubinić je pojasnila da je skulptura korištena kao povod da se istakne umjetnost, ali je ujedno bila i indikator da mi ne vidimo šumu od drveća. „Cijeli njegov rad je bio kritika ignorantskom društvu neznanja i nekulture, nije bilo ni protiv koga upereno kako mi to sami znamo protumačiti iz prizme svojih opterećenja, nego je zaista bio krajnje dobronamjeran i neutralan komentar na nešto što je neposredna stvarnost, nešto što nas okružuje“, istaknula je Rubinić.
Uklanjanje skulpture Jenkinsa, kako je dodala Đapić, mnogo ih je potreslo zbog načina kako je to urađeno jer smatra da im se neko mogao javiti, odnosno kontaktirati ih. „Jednu smo spasili a za drugu ne znamo gdje je“, ustvrdila je Đapić, istaknuvši da su oni od samog početka i aktivistički pokret.
Saira Gilić, članica tima „Rezon“ i suorganizatorica SAF Mostar, podsjetila je da su s Jenkinsom imali online sastanak i da se njemu svidjela njihova iskrenost u onome što rade zbog čega je i pristao doći u Mostar i raditi s umjetnicima.
„Ruševine ne bi trebale biti politički, a kamoli nacionalistički alat nego se tiču svih građana“, istakla je Gilić.
Problematikom ruševina „Rezon“ se bavi kroz projekt Kvinna till Kvinna „Urbana renesansa“, gdje su, kako su istaknuli, radili umjetničke rezidencije na temu ruševina a ujedno se bave i istraživanjem problematike vlasništva jer mnogi od mlađih generacija ne znaju šta je tu bilo prije.
„Mislimo da nije normalno da grad 27 godina nakon rata i dalje tako izgleda, poput Titove ulice, koja je nekada bila najljepša ulica. Nadam se da ćemo u budućnosti više pažnje skrenuti na to i da ćemo vidjeti neki progres“, ispričala je Đapić.
U „Rezon-u“ ne pričaju o politici, niti o nacionalizmu, nego se sve dešava spontano.
„Podijeljenost u samoj našoj misiji i viziji ne postoji, okupljamo različite ljude, a definitivno umjetnost može biti alat za aktiviranje mladih o promišljanju i stvaranju umjetničkog razmišljanja, ono ne mora da bude bukvalno interpretirano na zidu ili u obliku instalacije ili nekog performansa“, dodala je Gilić.
Za građane Mostara općenito kažu da čuvaju umjetničke radove, ali zna im se desiti da navijačke skupine prekreče neke od njihovih radova i kreiraju svoje. Pokušali su da im na to ukažu ali, Đapić ističe, da tu nema puno prostora za komunikaciju.
„Svjesni smo, što se tiče umjetnosti u javnom prostoru, ti nikad ne znaš što će se tu na kraju desiti, to je nekad i privremeno, ovo je sam socijalni eksperiment da bismo vidjeli kako će to sve funkcionirati“, smatra Đapić.
Razlika između ulične i ostalih umjetnosti, prema Rubinić, je da se prvi put u ovolikoj količini izišlo iz galerija i ulična umjetnost je postala prisutna, uočljiva, koristi se tim sredstvom vidljivosti da više istakne poruke iako se tumači kao gerilska, možda čak i agresivna a za neke i vulgarna.
SAF Mostar, kako je pojasnila, dao je jedan novi spektar stvari i mali društveni fenomen koji dokazuje kako je moguće privući pozornost i dobiti vidljivost jer „nije bez razloga da toliki umjetnici nas prepoznaju bez da maltene išta traže zauzvrat“.  Smatra da je davanje alata društvu kao pokušaj popravljanja stvarnosti izuzetno važan za svako pa i za ovo naše društvo.
Osim s umjetnicima iz svijeta, udruga „Rezon“ surađuje i s drugim festivalima. Ostvarili su suradnju s Janom Danilović koja je organizirala festival „Rekonstrukcija“ u Beogradu, Benjaminom Čengićem koji organizira festival u Sarajevu, a ove godine su se povezali i s grupom umjetnika iz Čačka koji organiziraju DUK festival.
Do kraja godine, tim udruge „Rezon“ planira premijerno prikazati dokumentarni film o tijeku organiziranja SAF Mostar, a razmišljaju i o kreiranju monografije. Uz to, rade na samoosnaživanju i edukaciji tima, izložbama i pripremaju teren za edukacije i street art akademiju za mlade koja će biti u njihovom prostoru, za koji je cilj da postane funkcionalan i jedno lijepo okupljalište koje će moći biti ustupljeno i drugim ljudima da organiziraju svoje aktivnosti.
Generalno vizija Udruge „Rezon“ jeste da postanu vodeća organizacija za kulturu i umjetnost na nivou Bosne i Hercegovine.

author: Emilio Jarak


text:
Višestruke nagrade za promotora Bosne i Hercegovine – Roberta Dacešina | Balkan Diskurs
Danica Novaković
21. novembra, 2022.
Kratki video film pod nazivom “Zašto BiH može biti turistička destinacija broj jedan u svijetu”, autora Roberta Dacešina, osvojio je nagradu za najbolji turistički film na svijetu, koja će mu biti dodijeljena 24. novembra u Valensiji, od strane CIFFT-a (International Committee of Tourism Film Festivals). To je jedna u nizu nagrada koje dobiva ovaj mladi …
Kratki video film pod nazivom “Zašto BiH može biti turistička destinacija broj jedan u svijetu”, autora Roberta Dacešina, osvojio je nagradu za najbolji turistički film na svijetu, koja će mu biti dodijeljena 24. novembra u Valensiji, od strane CIFFT-a (International Committee of Tourism Film Festivals).
To je jedna u nizu nagrada koje dobiva ovaj mladi Banjalučanin za video uratke kojima promovira prirodne i tradicionalne ljepote.
Ideju za kratki film “Zašto BiH može biti turistička destinacija broj jedan u svijetu”, Dacešin je dobio iz želje da promoviše svoju zemlju na društvenim mrežama. Kada je video postao viralan pogledali su ga mnogi a među njima i ambasador Bosne i Hercegovine u Japanu, Siniša Berjan. Oduševljen videom, ambasador Berjan je podstakao Dacešina da se prijavi na “Japan World's Tourism Film Festival”, gdje je u kategoriji za najbolji film u nekoj državi osvojio prvo mjesto u martu ove godine.
Nakon te nagrade, odlučio se prijaviti na još neke festivale i tako je nastala ideja o učešću na takmičenju koje je organizovao Međunarodni komitet za turističke filmove. „Velika mi je čast i zadovoljstvo da sam osvojio nagradu na jednom ovakvom konkursu jer svako ko se bavi turističkom videografijom zna koliko je CIFFT priznat u svijetu turističkog filma“, kazao je Dacešin.
Video “Zašto BiH može biti turistička destinacija broj jedan u svijetu” dobio je 56.914 glasova iz 74 zemlje, čime je CIFFT ostao zapamćen po najvećem broju glasova i podršci iz najviše država do sada.
Dacešin nije dobio nikakvu finansijsku podršku iako je tražio na mnogim mjestima. Pojasnio je da je uglavnom dobio pohvale za rad i moralnu podršku, ali da je sve od kamere, montaže, pa do logističkih stvari poput putnih troškova, ulaznica i smještaja, finansirao sam.
Iza ovog višestruko nagrađenog filma stoji više mjeseci rada i snimanja širom Bosne i Hercegovine. Nastajao je postepeno, a sam proces snimanja nije bio nimalo lak. Svaki kadar zahtijevao je detaljan scenario, naraciju i detaljnu pripremu. Pažljivo su birane lokacije, vrijeme snimanja, period godine te je na kraju u sve ovo uloženi trud dao izvrstan rezultat.
„Cilj je bio predstaviti našu državu svijetu i doprijeti do što više ljudi koji će vidjeti film te na kraju doći da sve i obiđu. Ova toliko lijepa i sadržajna zemlja nudi po nešto za svakoga, da sve nije moglo ni da stane u jedan film“, kazao je Dacešin, istaknuvši da su snimajući posjetili preko 50 lokacija.
Od lokacija koje su posjetili istaknuo je Livno, mjesto gdje borave divlji konji, vodopad Kravice (Ljubuški), kao i rodni grad Banjaluku.
BiH može da postane najpoželjnija turistička destinacija, ali, kako Dacešin smatra, ne bez truda i ulaganja. Poznato je da imamo mnogo neiskorištenog potencijala, pa je potrebno samo malo posvećenosti i angažmana kako bi se stanje poboljšalo.
„Male stvari poput informisanja turista na aerodromima i autobuskim stanicama, odnosno mjestima koja su obično prvi kontakt turista sa zemljom, bile bi sjajne. Jednostavniji transport od i do aerodroma, kupovina karata online za atrakcije i jednostavno malo više logistike bi sigurno pomoglo da BiH postane više posjećena zemlja“, dodao je Dacešin.
Zemlja sa ovakvom kulturom, istorijom, očaravajućom prirodom te izvrsnom kuhinjom, definitivno ima šta da ponudi turistima, smatra Dacešin.
Za video “Zašto BiH može biti turistička atrakcija broj jedan u svijetu”, Dacešin navodi da je posvećen svim ljudima u Bosni i Hercegovini, svima onima koji vole ovu zemlju i vjeruju u nju.
Ovaj mladi autor je počastvovan time što je prepoznat i nagrađen jer za njega je ovo nagrada svih nas. Posebnu zahvalnost za sve poklanja svojim prijateljima i saradnicima, Milanu Banjcu i Milanu Bajiću, koji su sa njime prolazili sav proces snimanja i montaže filma, porodici i prijateljima kao i svima ostalima na podršci koju su mu davali.

author: Danica Novaković


text:
Bh. stećke čuvaju ponos i inat | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
25. novembra, 2022.
Hiljade dokumenata, fotografija, rukopisa i knjižne građe koja svjedoči o viševjekovnom postojanju bosanskohercegovačkih stećaka dio su kulturnog bogatstva koje čuva Fondacija ,,Stećak“. Iako se njen osnivač Senad Šabović stećcima, kao bosanskohercegovačkim nacionalnim blagom, bavi već deset godina, Fondacija je počela s radom u martu 2017. godine. ,,Kroz desetogodišnje intenzivno bavljenje temom stećaka najveći akcenat sam …
Hiljade dokumenata, fotografija, rukopisa i knjižne građe koja svjedoči o viševjekovnom postojanju bosanskohercegovačkih stećaka dio su kulturnog bogatstva koje čuva Fondacija ,,Stećak“.
Iako se njen osnivač Senad Šabović stećcima, kao bosanskohercegovačkim nacionalnim blagom, bavi već deset godina, Fondacija je počela s radom u martu 2017. godine.
,,Kroz desetogodišnje intenzivno bavljenje temom stećaka najveći akcenat sam stavljao na obrazovanje. Naime, moja prva samostalna izložba je zapravo rezultat mog nastojanja da se djeca bolje upoznaju sa stećcima. Sasvim slučajno je sudbina odredila nešto novo u mom životu a to je da smo na otvaranju pomenute izložbe kao gošću pozvali kćerku našeg najvećeg istraživača stećaka Šefika Bešlagića, gospođu Atiju Imamović Bešlagić. Ona mi je tom prilikom poklonila jednu crno-bijelu fotografiju nekropole stećaka iz okoline Kalinovika, fotografisanu 1957. godine. To je otvorilo novu dimenziju mog bavljenja stećcima“, prisjeća se Šabović.
Istraživanja pokazuju da u Bosni i Hecegovini postoji 60 hiljada stećaka. To su srednjovjekovni nadgrobni spomenici koji se od ostalih nadgrobnih spomenika razlikuju po svojoj tipologiji i ukrasima. Pojavili su se u drugoj polovini 12. stoljeća, vrhunac doživljavaju u 14. i 15. stoljeću, a prestaju se proizvoditi do sredine 16. stoljeća. Najraniji  poznati zapisi o stećcima nalaze se u putopisu Benedikta Kuripešića iz 1530. godine, slovenskog tumača u poslanstvu austrijskog cara Ferdinanda I Habsburškog. On je putujući u Carigrad boravio u Bosni, a njegov putopis opisuje stećke iz sela Lađavine, u blizini Rogatice.
Šabović je vremenom prikupljao sve više arhivskog materijala o stećcima, a danas njegova zbirka broji oko devet hiljada arhivskih jedinica.
,,Profesor Besim Spahić mi je poklonio 700 dijapozitiva  najreprezentativnijih stećaka, a sve to je rađeno za izložbu ,,Narodne i borbene igre na stećcima“ iz 1986. godine u organizaciji Muzeja XIV olimpijskih igara u Sarajevu. Nažalost, sjećamo se šta se dogodilo s tim muzejem tako da je ovo jedini sačuvani materijal sa te izložbe“, objašnjava.
Građa je organizovana po fondovima. Najveći je fond „Šefik Bešlagić“ i broji oko sedam hiljada jedinica, zatim slijede fondovi „Nada Miletić“, „Ranko Rosić“, „Tošo Dabac“, „Hidajet Delić“ i „Ćiro Truhelka“. Šabović kaže kako nema osobe koja se bavila stećcima a da nije sa njim sarađivala. Za stećak vjeruje da je simbol bosanskog otpora, a on ih naziva ponosom.
„Pomisao na stećke budi osjećaj pripadnosti zemlji koja ima dugu i slavnu prošlost. Malo zemalja u svijetu se može pohvaliti tolikim brojem sačuvanih spomenika iz srednjeg vijeka. Stećci su nastali u narodu, kao narodna umjetnost i nisu sačuvani u tolikom broju zato što je neko na njih zaboravio, nego zato što je narod bio ponosan na svoju prošlost i s velikom empatijom gledao na njih, a to traje i dan danas“, dodaje Šabović.
Primarno djelovanje Fondacije je digitalizacija arhivske zbirke, a to je proces koji je dugotrajan i skup. U planu je i digitalizacija originalnog popisa stećaka pisanog grafitnom olovkom koji je pisan od 1960. pa do 1970. godine. Obzirom na nemjerljivu vrijednost ovog spiska već se krenulo s digitalizacijom.
„Za tri godine postojanja organizovane su tri izložbe a u ovoj godini smo planirali otvoriti spomen sobu posvećenu Šefiku Bešlagiću. Materijala, odnosno arhivske građe, imamo već dovoljno, a dogovoreno je preuzimanje pokućnog i radnog namještaja od porodice Bešlagić. Na taj način će se odati priznanje Šefiku Bešlagiću i nadamo se otvoriti novo poglavlje u radu naše Fondacije koja će vjerovatno biti uvrštena i u turističku ponudu Sarajeva“, govori Šabović.
Upravo su stećci najbrojniji od svog kulturnog naslijeđa Bosne i Hercegovine čime je svrstavaju u zemlje s visokim brojem kulturno-istorijskih spomenika.
„Iako je stećak trenutno u posebnom fokusu interesovanja, ponekad pomislim da ipak nismo svjesni potencijala koji nam pruža. Samom svojom pojavom u srednjem vijeku stećci dovoljno govore o nama, kao o jednom duhovno, kulturno i materijalno bogatom društvu. Po meni najveći fenomen stećaka je da je njegova brojnost sačuvana do danas“, objašnjava Šabotić.
Kroz postojeće bh. institucije te uz sugestije i prijedloge nevladinih organizacija i drugih fizičkih lica, pokušava da se uradi sve kako bi se ovi spomenici očuvali i zaštitili. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine donosi odluke o proglašavanju određenih lokaliteta nacionalnim spomenicima, te tim odlukama propisuje mjere zaštite i očuvanja.
,,To bi tako trebalo biti u praksi i takvi primjeri postoje, ali smatram da je tu ipak od krucijalnog značaja državna strategija, od najvećeg nivoa pa do lokalne zajednice. Svjedoci smo nemara i nestručnosti, a nažalost to nekada rezultira djelimičnim ili trajnim uništenjem nekog spomenika, pa i stećka. Mora se još više pažnje i energije uložiti u očuvanje stećaka i kazne moraju biti rigorozne i bez izuzetaka“, upozorava Šabović.
Bosna i Hercegovina ima tri materijalna dobra uvrštena na listu UNESCO-a i to Stari most u Mostaru, most Mehmed-paše Sokolvića u Višegradu i od 2016. godine i Srednjovjekovne nadgrobne spomenike. Na samitu UNESCO-a u Istanbulu, 2016. godine donesena je odluka o upisu stećaka na Listu svjetske kulturne baštine. Na listi se nalazi ukupno 28 nekropola, od kojih se 20 nalaze u Bosni i Hercegovini, po tri na području Srbije i Crne Gore i dvije na teritoriju Hrvatske. Prvu inicijativu za nominaciju stećaka na listu Svjetske kulturne baštine pokrenuo je upravo Šefik Bešlagić.
„Kroz uvrštavanje stećaka na listu UNESCO-a nisu samo zaštićeni lokaliteti koji se navode u nominaciji već i fenomen, što je od izuzetnog značaja. Na taj način svi stećci uživaju određenu, barem legislativnu zaštitu. Na njihovom daljem očuvanju svakako da su od pomoći građani tako što mogu da podnesu peticiju Komisiji za očuvanje nacionalnih spomenika. Također, pojedinci i bilo koji drugi interesanti mogu kroz lokalne zajednice, vjerske zajednice, nevladine organizacije definisati određene programske i projektne ciljeve na zaštiti i očuvanju stećaka“, kaže Šabović.
Prema njegovim riječima, promocija kulturnog naslijeđa je veoma raznolika. Najčešće su to stručne promocije koje putem simpozijuma ili konferencija upoznaju svjetsku naučnu javnost o stećcima, zatim turističke promocije i na kraju djelovanje nevladinih organizacija koje organizovanjem predavanja, izložbi ili sličnih aktivnosti upoznaju širu javnost sa fenomenom stećaka.
„Bojim se da dosadašnje aktivnosti nisu na visokom nivou. Iako postoji saradnja zvaničnih institucija i ustanova sa nevladinim organizacijama to nije dovoljno. Znam jer sam sudionik ili kreator određenih aktivnosti i stava sam da to mora da bude mnogo intenzivnije“, ističe Šabović.
On je 2013. godine kreirao upitnike za učenike osnovnih i srednjih škola u Kantonu Sarajevo. U saradnji s udruženjem „Obrazovanje gradi BiH“, uz saglasnost Ministarstva obrazovanja i nauke KS i analizu i odobrenje upitnika od strane Prosvjetno pedagoškog zavoda KS, anketirano je oko hiljadu učesnika.
Međutim, rezultati su bili alarmantni. Smatra da je to više ostavljeno samim pedagozima na volju i interes da li će se i na koji način baviti stećcima i da to ne smije biti sporadična pojava nego sistemski uređena praksa.
Tehnika izrade suvenira podsjeća na samu izradu pravih stećaka. „Koristi se sve što može olakšati rad ili da uz pomoć toga dobijete željeni oblik. Nakon toga se izrađuje kalup. U kalupe se izlijeva gips s određenim dodacima, zatim se suši i boji“, objašnjava Šabović i dodaje kako su njegovi stećci stigli u sve krajeve svijeta.
Za kupovinu ovih suvenira odlučuju se uglavnom ljudi iz Bosne i Hercegovine i bosanskohercegovačka dijaspora. Stranaca je mnogo manje, jer je kako kaže, i trgovcima teško objašnjavati o čemu se radi, uprkos tome što suvenir ima brošuru na nekoliko stranih jezika.
Ipak, to nije uvijek slučaj. Jedan njegov stećak našao se u ,,Muzeju nevinosti“ u Istanbulu.
,,Prilikom posjete Orhana Pamuka Sarajevu, tadašnji ministar kulture Kantona Sarajevo poklonio mu je stećak. Za njega je to bilo dosta iznenađujuće jer nije znao o čemu se radi. Nakon što mu je objašnjeno, rekao je da će stećak izložiti u muzej“, priča Šabović.
Kada je riječ o plasmanu suvenira, susreće se s problemom velike konkurencije i jeftine i masovne izrade suvenira. „Oni koji su vođeni samo profitom ‘dave’ one koji izrađuju autentične suvenire“, zaključuje Šabović.
Najpoznatija nekropola stećaka u Bosni i Hercegovini je Radimlja kod Stoca. Poznate su i Grčka glavica kod Konjica, Dugo polje na Blidinju u blizini Jablanice, zatim Boljuni kod Stoca te Ravanjska vrata na Kupresu. Najslavniji pojedinačni stećak je Zgošćanski stećak, nađen u okolini Kaknja, a danas se nalazi u Zemaljskom muzeju u Sarajevu.
_________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u prvom izdanju MIR Magazina. MIR Magazin je godišnja publikacija i platforma za mlade inovativne ljude koju su razvili Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs. Posvećen je pojedincima i organizacijama koje su nam ostavile u naslijeđe čvrste temelje za nastavak naše borbe za mir i pravdu.

author: Andrea Aleksić


text:
Komentar Vanje Šunjić: Historijski revizionizam u obrazovnom sistemu | Balkan Diskurs
Vanja Šunjić
28. novembra, 2022.
Profesori/ce Srpskog jezika i književnosti u tim konkursima ne vide ništa sporno, no podebljavaju epitete bola, metafore patništva, hiperbole odanosti, da se osvijestimo i da nam se nikada ne ponovi. Vrlo često razmišljam o tome kako nastaje historijski revizionizam. Kako je moguće da neko može preći preko činjenica stvarajući narativ(e) koji odgovaraju jednoj grupici, nipodaštavajući …
Profesori/ce Srpskog jezika i književnosti u tim konkursima ne vide ništa sporno, no podebljavaju epitete bola, metafore patništva, hiperbole odanosti, da se osvijestimo i da nam se nikada ne ponovi.
Vrlo često razmišljam o tome kako nastaje historijski revizionizam. Kako je moguće da neko može preći preko činjenica stvarajući narativ(e) koji odgovaraju jednoj grupici, nipodaštavajući uzroke i posljedice, te stradanja onih drugih, namećući svoju istinu.
Kada sam počela da se bavim temama suočavanja s prošlošću, naučila sam jednu jako važnu stvar, a to je da istina ne postoji. Postoje samo činjenice, a (re)interpretacija istih su istine. One koje vode kolektivnoj katarzi i pomirenju, kao i one ostrašćene, koje traže osvetu.
Historijski revizionizam nastaje zašto što dominantnim politikama odgovara kultura podijeljenosti, mržnje, nasilja, spinovanih naslova i fabriciranih istina, od kojih trebaju da nas štite, zaobilazeći činjenicu da su baš oni tvoritelji istih, uz pomoć obrazovnog sistema, medija, vjerskih zajednica i kućne oralne historije. Jer, ako se mi ne branimo od njih, oni će nas napasti (!).
Prošli mjesec sam bila na studijskom putovanju koje mi je djelimično dalo odgovore na pitanja vezana o nastanku i održivosti historijskog revizionizma u našim društvima. Koristim množinu, jer uglavnom imamo tri narativa za svaku temu, iako bih jako željela da kažem društvo.
Na studijskom putovanju smo saznali da Spomen područje Jasenovac i Spomen područje Donja Gradina nemaju institucionalnu saradnju i da se veze između ova dva memorijalna centra održavaju zahvaljujući entuzijazmu pojedinaca, kao da se ne radi o zajedničkom dijelu historije, čija bi memorijalizacija trebala da bude zajednički zadatak. No, podijeljenu historiju je lakše propuštati kroz filtere revizionizma. Saznali smo i da kustos u Donjoj Gradini nema problem sa historijskim revizionizmom, tvrdeći da je to pozitivan proces, zaboravivši da se praksa zvana revizija historije koristi za ponovno i dodatno utvrđivanje činjenica, a da je revizionizam to što rade on i oni, nemajući nikakvu moralnu dilemu da kao historičari stanu ispod brojke od 700 hiljada ubijenih, za koju već godinama znamo da je preuveličana.
U Memorijalnom kompleksu Kozara smo čuli da četnici i nisu bili tako loši momci i da je bilo onih lokalnih, koji su samo branili svoja ognjišta, što pod ruku ide narativu o izjednačavanju partizana i četnika, odnosno umanjivanju značaja NOB-a, koji već godinama pokušava da se uvriježi u javnosti, obrazovnom sistemu i zvaničnoj istini, te da je doktor Mladen Stojanović slučajno postao partizan, budući da je njegov primarni identitet obojen činjenicom da je dijete iz popovske kuće.
Boraveći u Donjoj Gradini i slušajući predavanje, naumpao mi je film “Dara iz Jasenovca” Predraga Antonijevića, koji žrtvama logora oduzima svaki mogući identitet i integritet do činjenice da su bili Srbi, a malenu Biljanu Čekić patronalizuje do te mjere da je degutantno gledati dijete u ulozi žrtve, naročito nakon što su mediji, htijući je proglasiti heroinom, isticali socio-ekonomski status i prilike njene porodice.
Sedmodnevno studijsko putovanje na kojem su bili ljudi iz Srbije, Hrvatske, Crne Gore, Sjeverne Makedonije i Bosne i Hercegovine smo ipak završili činjenicom da smo se mi između sebe dogovorili, što mi je ulilo određenu nadu za bolju, zajedničku budućnost.
No, po povratku u Doboj me dočekalo splasnuće prethodnog entuzijazma. U holu Ekonomske škole Doboj sam vidjela pano posvećen Jasenovcu, na kojem u literarnim radovima srednjoškolci i srednjoškolke pišu sastave, neki/e i u prvom licu, o stradanjima i golgoti u ovom logoru smrti. U tim sastavima se ne spominje stradanje nesrpskih žrtava.
Nemoguće je tu bilo šta zamjeriti mladim literarcima/kama, budući da su ti konkursi česti i instruirani su od strane škola, ministarstava a nekada i Spomen područja Donja Gradina, gdje budu izložbe radova. Profesori/ce Srpskog jezika i književnosti u tim konkursima ne vide ništa sporno, no podebljavaju epitete bola, metafore patništva, hiperbole odanosti, da se osvijestimo i da nam se nikada ne ponovi.
Rečenice poput: „Neprijatelj je oformio svoju marionetsku državu s ciljem da iz nje istrijebi jedan narod“ ili „(…) Ustaše su, u skladu sa svojom varvarskom i divljačkom prirodom upravo tako i ubijale (…) Pedeset godina kasnije, sinovi i unuci tadašnjih ustaša su, po uzoru na svoje očeve i djedove, nastavili svoj krvavi zadatak agresijom na Srpsku Krajinu i Republiku Srpsku“, iznesene u ovom srednjoškolskom sastavu naslovljenom “U meni teče njihova krv”, osim što su neistinite, vrlo su zlonamjerne i opasne, no srednjoškolka koja je to pisala, u rad je pretočila samo ono što je slušala na časovima historije i maternjeg jezika, ili gledala na TV-u.
U drugom tekstu susrećemo rečenice: „Samo je bog na našoj strani, mada naša prolivena krv svjedoči drugačije. Gore su naši preci, koji su svjedoci stradanja našeg roda. Ponosan sam na korijene svojih predaka koji mi daju snagu da se borim za pravdu“, koje su tipična autoviktimizacija, ma koliko znali da nas kult žrtve čini zlim. Ove rečenice se mogu tumačiti i kao određeni poziv da mi preuzmemo pravdu u svoje ruke kada su u pitanju stradanja našeg naroda u prošlosti, što je isto tako jako opasno.
U trećem tekstu autorica postavlja pitanja: „Zašto je naš maleni život ovakav? Gospode Bože šta smo ti mi zgriješili? Ma, od straha i muke nisi pri svijesti da razmišljaš o tome?“, stavljajući patnju jasenovačkih žrtava na vlastita pleća, jer pripadati kolektivu i snositi odgovornost znači biti zaštićen i samoaktualizovan makar samo na simboličkoj razini, ma koliko nas to koštalo u realnom životu.
Četvrti, meni lično najstrašniji sastav na panou, pripada autorici koja je drugi razred i koja u prvom licu, iz perspektive desetogodišnje djevojčice, piše fikcionalizovanu priču o svom jasenovačkom iskustvu, ističući kako je sinoć jedan ustaša silovao djevojčicu dvije godine mlađu od nje.
Dok prekucavam ove rečenice osjećam bol u stomaku, tugu i poraženost spram činjenice čemu obrazovni sistem uči mlade generacije i bez imalo odgovornosti ih odgaja u kakve nacionaliste, mrzitelje i one koji sebe pozivaju da preuzmu pravdu u svoje ruke. Važno je da svi narodi znaju činjenice o stradanju svojih predaka i važno je da im se omogući dostojanstveno komemoriranje, no neophodno je napraviti razliku između historijskih izvora i fikcionalizovanih djela nastalih na tumačenju istih, koja se kod nas uzimaju kao relevantna. Mladi treba da uče o vlastitoj historiji i tradiciji, ali na način da raspolažu činjenicama kojima su oduzeti poziv na osvetu i mržnju drugog i drugačijeg.
Ako margina koja se na ispravan način bavi memorijalizacijom i suočavanju s prošlošću, kao što je to ovaj put uradio Centar za nenasilnu akciju (Sarajevo | Beograd) koji je organizovao studijsko putovanje “Sadašnjost naše prošlosti”, uključujući sve strane zajedno i stvarajući prostor za dijalog uskoro ne nadglasa većinu, plašim se da ćemo postati društva kojima nema spasa.

author: Vanja Šunjić


text:
Koliko glasno dok ne postane preglasno: Zagađenje bukom na Zapadnom Balkanu | Balkan Diskurs
Alem Bajramović | Filip Mirilović | Ilda Kurti
2. decembra, 2022.
Podaci o buci na Zapadnom Balkanu su mnogo veći od vrijednosti koje su preporučene. Međutim, zagađenje bukom se percipira kao ne toliko bitan problem u balkanskim zemljama u razvoju, gdje se ne preduzimaju konkretne mjere, a građani brinu zbog pogoršanja kvaliteta života. ,,Zbog prevelike buke, mogu reći da sam donekle oštetio sluh”, rekao je Adem …
Podaci o buci na Zapadnom Balkanu su mnogo veći od vrijednosti koje su preporučene. Međutim, zagađenje bukom se percipira kao ne toliko bitan problem u balkanskim zemljama u razvoju, gdje se ne preduzimaju konkretne mjere, a građani brinu zbog pogoršanja kvaliteta života.
,,Zbog prevelike buke, mogu reći da sam donekle oštetio sluh”, rekao je Adem Čizmo, 28-godišnji Sarajlija, koji cijeli svoj život živi pored glavne gradske ceste, kojom također prolazi i tramvaj: „Od ranih jutarnjih sati budila bi nas buka vozila, kao i silovito lupanje i vibracije pruge“. Iako nije stručnjak, uvjerava nas da su ,,naše tračnice, najblaže rečeno, zastarjele i u veoma lošem stanju”.
Isto iskustvo dijeli i Jovana K., koja je rođena i odrasla u beogradskom Bulevaru Kralja Aleksandra. Iako joj smeta, nikad se nije mnogo brinula zbog buke tramvaja koji jure bulevarom jer je to postao dio njenog svakodnevnog života. Tek nakon rođenja prvog djeteta prije nekoliko meseci, Jovana je počela više da „gugla” o buci. Bila je prilično šokirana kada je saznala za mogući štetan uticaj buke na zdravlje njene bebe.
Za najveće proizvođače visokih nivoa buke građani krive staru infrastrukturu saobraćajnog sistema u svojim gradovima, kao i brzu urbanizaciju i industrijalizaciju u blizini stambenih naselja.
Sara S., koja se iz svog malog grada preselila u prijestolnicu zbog studija, kaže da je buka u Beogradu nepodnošljiva. ,,Ako je osoba preosjetljiva, ili čak samo malo osjetljiva, problemi sa spavanjem postaju sve češći zbog buke”, objašnjavajući da je stalni glasni zvukovi koji dolaze spolja ometaju dok radi od kuće, dodajući stres u njenu rutinu.
Prema Direktivi Evropskog parlamenta 2002/49/EC, definicija buke u životnoj sredini „označava neželjeni ili štetan spoljašnji zvuk nastao ljudskim aktivnostima, uključujući buku koju emituju prevozna sredstva, drumski saobraćaj, željeznička pruga, vazdušni saobraćaj i buka sa lokacija gdje se izvode industrijske aktivnosti”.
Za Svjetsku zdravstvenu organizaciju, zagađenje bukom je ,,potcijenjena prijetnja koja može uzrokovati niz kratkoročnih i dugoročnih zdravstvenih problema, kao što su, na primjer, poremećaj sna, kardiovaskularni efekti, lošiji radni i školski uspjeh, oštećenje sluha, itd.
U svjetlu napretka u pristupanju Evropskoj uniji, države kandidati treba da ispune nekoliko zahtjeva, gdje je na bitnom mjestu izrada mapa buke, strategija i akcionih planova protiv zagađenja bukom.
Iako su vlade Zapadnog Balkana pokušale da se pozabave zagađenjem bukom u okviru svojih zakonskih okvira, zagađenje bukom generalno ostaje zanemaren problem.
Anes Podić, iz bosanskohercegovačke ekološke nevladine organizacije “Eko Akcija”, smatra da je najveći problem to što se postojeći zakoni i strategije ne provode u praksi i da bi njihova primjena mogla riješiti probleme životne sredine. ,,Problem je, kao i obično, u inspekcijama. Naše inspekcije su loše opremljene kadrovski i materijalno. Nemamo agenciju za zaštitu životne sredine, a kada prijavite problem buke, inspekcije angažuju privatne firme koje onda vrše mjerenja. Imali smo neugodna iskustva sa rezultatima ovakvih mjerenja. Nažalost, valjda će privatne kompanije, da bi opstale na tržištu, dostaviti rezultate koji su potrebni i onda buka nikada nije problem”, objašnjava Podić.
Teški saobraćaj je najveći zagađivač koji je najmanje prijavljivan. Rijetko se dešava da građani zovu nadležne institucije i prijave da je buka u saobraćaju preglasna. Razlog je prilično jednostavan: za to se niko ne može kriviti.
Prema zvaničnom odgovoru koji smo dobili od opštine Tirana: „Proizlazi da oprema i mašinerije koje stvaraju većinu buke u životnoj sredini uključuju: električne generatore; barski aspiratori; zračni kompresori u servisima za gume; pumpe za vodu za industrijske kapacitete u zgradama u blizini naseljenih urbanih centara; pneumatski čekići/pneumatske bušilice za stijene, bageri, dizalice, pumpe na gradilištima; pneumatski čekići, bušilice i ručni građevinski alati u rekonstrukciji kuća; pumpe u autopraonici; testere za beton i pile za rezanje drveta”.
Iz Kantonalnog inspekcije Sarajevo kazali su da su se građani najviše žalili na buku iz ugostiteljskih objekata. Isto je saopšteno i iz Sekretarijata za zaštitu životne sredine grada Beograda, koji je dobio najveći broj pritužbi na buku koja dolazi iz noćnih klubova.
U Beogradu je zabilježen neslavan slučaj kada su stanovnici Cetinjske ulice prijavili slučaj Evropskom sudu za ljudska prava u Strazburu, nakon što lokalne vlasti nisu učinile dovoljno da riješe njihove kontinuirane žalbe na nepodnošljivu buku koja se stvara zbog preglasnog beogradskog noćnog života.
Tokom našeg terenskog istraživanja, pokušali smo da izmjerimo nivo isprekidane buke tokom dana u Beogradu, Sarajevu, Tirani, Podgorici, Skoplju i Prištini, da bismo otkrili da su brojke skoro duplo veće od normalnih nivoa koje preporučuje SZO, a koji variraju oko ,,30 decibela u spavaćoj sobi tokom noći za kvalitetan san, a manje od 35 decibela u učionicama za dobre uslove za nastavu i učenje”.
Važno je naglasiti da smo mjerenje obavili na ulicama kao obični građani, koristeći ručni mjerač buke DSL-333 Tecpel.
Zvanična metodologija za mjerenje nivoa buke slijedi vrlo stroge protokole obučenih stručnjaka. U Srbiji je, na primjer, potrebna posebna dozvola i posebna oprema.
Međutim, mjerenje buke ne bi trebalo da obavljaju samo profesionalci. Svaki čitatelj/ka može izmjeriti buku u svom komšiluku pomoću određenih aplikacija za mjerenje decibela koje se mogu besplatno pronaći u trgovini aplikacija na pametnim telefonima.
Na osnovu naših mjerenja, čini se da je Tirana najglasnija prijestolnica regiona, sa 75,2 decibela. Beograd je drugi najglasniji glavni grad, a slijedi ga Priština sa 70,4 decibela. Sarajevo i Podgorica su bili najmanje bučni.
Gorjan Jovanovski, eko aktivista i nezavisni vijećnik u Gradskom vijeću Skoplja, objasnio nam je da „zakoni i propisi o zaštiti životne sredine postoje u Severnoj Makedoniji, ali samo na papiru. U stvarnosti zaštita životne sredine i nije toliko važna vlastima“.
Od gradskih uprava Sarajeva i Skoplja nismo dobili informacije da li i koliko često mjere i prate nivoe buke u svojim gradovima.
Ivana Jovčić, izvršna direktorica Centra za unapređenje životne sredine u Beogradu, u intervjuu za srbijanski magazin Vreme objašnjava da neka istraživanja pokazuju da za trećinu stanovnika velikih gradova buka „ubrzava starenje i skraćuje život“. Stalna buka ,,preko 55 decibela dovodi do nesanice, nervoze, razdražljivosti i kardiovaskularnih problema”. Prema zvaničnim podacima dobijenim od grada Beograda, stalna buka na većini mjesta prelazi navedeni prag od 55 decibela.
Ulaganje u zvučnu izolaciju zgrada i postavljanje prozora koji prigušuju buku koja dolazi izvana moglo bi biti brzo rješenje, ali ne rješava korijen problema. Različite zemlje problem rješavaju postavljanjem niskobučnog asfalta na puteve, kao i korištenjem tihih guma i tihih motora za vozila javnog prevoza. Dodavanjem više električnih vozila javnog prevoza na ceste, promoviranje biciklizma i proširenje pješačkih površina, kao i proširenje zelenih površina u centru grada, vide se kao dugoročna rješenja za zagađenje bukom, ali i ostale ekološke probleme.
Problem je prisutan, ali još nedostaje politička volja. Pravo rješenje treba da dođe od vlasti kroz primjenu zakona i provedbu svojih strategija zaštite okoliša u praksi.
Ovaj članak je razvijen uz podršku Journalismfund.eu

created: 2. decembra, 2022.


text:
Sestra Vesna Zovkić: „Umjesto supruge i majke odabrala sam da budem sestra svakom čovjeku“ | Balkan Diskurs
Matija Krivošić
5. decembra, 2022.
Bojim se čovjeka koji je pročitao samo jednu knjigu, riječi su iz života slavnoga Tome Akvinskog, talijanskog filozofa i teologa. Niz redova i riječi o inspirativnom a tako jednostavnom životu mogle bi stati u knjigu Isusove male sestre Vesne Zovkić, ali koju bi svatko imao dužnost da pročita, prije svega kao – čovjek. Sestra Vesna je život protkala ljudskim pričama, solidarnošću te prijateljstvom s Bogom ali i s ljudima.
Život na Kosovu u 80-ima, potom u Francuskoj s putujućim Romima, s izbjeglicama iz Bosne i Hercegovine u Gašincima za vrijeme rata 90-ih, nakon toga u zemljama sjeverne Afrike, i na koncu volontiranje u migrantskom centru u Opatovcu 2015. godine za vrijeme prvog vala migranata  – samo su dijelovi njene bogate biografije.
Sestra Vesna je svoj život posvetila Bogu u Bratstvu Isusovih malih sestara, međunarodnom redu koji je usmjeren na ekumenski i međureligijski dijalog. Osim toga, svoju ljubav i iskren osmijeh daruje svima, ali i onima koji su drugi i drugačiji, kao i svima onima kojima nedostaje topla ljudska riječ u nesigurnim i nestabilnim vremenima, u kojima i danas živimo.
“Charles de Foucauld. Stopama Isusa iz Nazareta” autorice Isusove male sestre Annie je knjiga koju je sestra Zovkić prevela na hrvatski jezik, a i uvod je u njenu biografiju koju tako ljubomorno i skromno čuva.
„On (Charles de Foucauld) je u ranoj mladosti izgubio vjeru, a iznova ju je pronašao zahvaljujući muslimanima Maroka. Dakle, na traženje Boga nisu ga potaknuli kršćani, nego muslimani – neobična solidarnost čije razloge poznaje samo Bog. Početkom prošlog stoljeća, brat Karlo (Charles) je živio svoje posljednje godine u alžirskoj Sahari, gledajući u svakom čovjeku brata, u muslimanima, kršćanima i Židovima i bilo mu je drago što su njegovu kuću prozvali bratstvo”, ispričala je sestra Vesna.
Prevela je i knjigu “Treba dignuti glas: Prihvat migranata, poziv na hrabrost”, Benoista de Sinetya, francuskog svećenika i generalnog vikara pariškog nadbiskupa, što je izazvalo kontroverzu. Sigurno je, kako je kazala sestra Vesna, da se ni sami naslov neće svima svidjeti, a i biskup Božo Radoš je kazao da ova knjiga „liječi kronične bolesti predrasuda, straha, površnosti, cinizma koje lako zagospodare našom podsviješću“.
,,Autor je jasan – primanje migranata zahtijeva određenu hrabrost – neće sve biti nice and cool. Isto tako kaže da nas ‘strah zasljepljuje i da zbog tog straha postajemo okrutni, a političari iskorištavaju taj strah šireći ovu opasnu ideju o strancu koji bi nam neminovno bio neprijatelj’. Ali, nema nam druge, nego otvoriti naša srca, učiti živjeti zajedno ili ćemo svi zajedno propasti“, smatra sestra Vesna.
Sa 22 godine pridružila se redu Isusove male sestre, što je, kako je istaknula, bilo iznenađenje i za nju samu. „Dok sam s mladenačkim žarom tražila nešto za što se isplati živjeti i dati sve, nisam ni znala da zapravo tražim Boga. I kada sam jednog dana povjerovala u Boga koji je sama Ljubav, trebala sam izabrati između bračnog i redovničkog života. Na koncu sam izabrala da umjesto supruge i majke budem sestra svakom čovjeku. Sve ljudske ljubavi i dalje su tu – nisu nestale – samo su postale dio jedne beskrajno veće Ljubavi“, pojasnila je sestra Vesna.
U zajednicu Isusovih malih sestara privukle su je, između ostalog, i riječi: „Prije nego redovnica, budi čovjek“, male sestre Magdeleine Hutin, utemeljiteljice zajednice.
Sestra Vesna je na Kosovu bila 80-ih, a jednom prilikom je izjavila da je to bila za nju prva i najvažnija škola različitosti za koju je duboko zahvalna. Tamo je, kako je kazala, prvi puta shvatila da se treba odreći komparativa, odnosno da kultura iz koje dolazi može njoj biti najbolja, najdraža, ali da nikako ne može biti mjerilo jer nije u sebi najbolja.
,,Kosovo mi je otkrilo ljepotu različitosti, komplementarnost. Nitko nema sve, svi imamo nešto što možemo darovati drugima i nešto što možemo od drugih naučiti. Ja sam na Kosovu otkrila ljepotu zajedništva i solidarnosti, ljepotu albanskog jezika. Otkrila sam i naličje, naravno. S položajem žena ne mogu se pomiriti, ali isto tako ne mogu svesti svoje iskustvo samo na to“, pojasnila je sestra Vesna.
U periodu 1992-1996 godine, sestra Vesna je živjela s izbjeglicama iz Bosne i Hercegovine u Izbjegličkom centru Gašinci kod Đakova (Republika Hrvatska), nakon što je sa svojim sestrama 1991. godine bila protjerana iz Aljmaša. Iduće godine zamolila je poglavare da s jednom susestrom ide živjeti u Gašince.
,,Kupili smo polovnu kamp prikolicu da ne oduzimamo mjesto drugima. Iz tog perioda pamtim grozote ratnog užasa, puno patnje i suza, ali pamtim isto tako nevjerojatnu ljudskost i solidarnost. Izbijanje rata između Bošnjaka i Hrvata bilo je  posebno bolno, ali ni to nas nije spriječilo da se i dalje družimo, da zajedno slavimo Božiće i Bajrame. Nemate pojma koliko sam divnih ljudi tamo upoznala, za koje danas mogu reći da su zapravo postali moja familija. I svi su muslimanske vjere“, opisala je sestra Vesna.
Nakon što su ih nakon 1. rujna 2001. godine sa svih strana uvjeravali da je sukob civilizacija neizbježan i da su toliko drugačiji da nema nikakve šanse za zajednički život, sestra Vesna je zamolila poglavare da ode u neku islamsku zemlju u potragu za „zajedničkim nazivnikom“.
„I tako sam se 2002. našla u Alžiru, potom u Libiji i Tunisu do 2014. godine. Na koncu vidiš da je svima zajednička potreba da volimo i da budemo voljeni. Naravno, nema idealne zemlje, ni idealne kulture. No, duboko me dirnulo njihovo gostoprimstvo, bila sam duboko dirnuta saharskim nomadima koji nemaju gotovo ništa, a podijele s vama ono malo što imaju, iako vas vide prvi put“, kazala je sestra Vesna.
Također, bila je i u misiji u Francuskoj sa putujućim Romima, odakle, kako je istakla, pamti prije svega divne ljude ali isto tako i prezir, obilje prezira, od kojeg je nešto osjetila i na vlastitoj koži. „Ako vas vide da izlazite iz kamp prikolice ili uđete u trgovinu s nekim od prijatelja Roma, često vam se obraćaju bez ikakvog poštovanja. Bile smo sretne ako nađemo kakav prostor za parkiranje blizu trgovačkog centra, jer to je značilo imati u blizini vodu i pravi toalet. Ponekad sam nad umivaonikom znala na brzinu oprati kosu, suvišno reći kako su me ljudi gledali“, prisjetila se sestra Vesna.
Isto tako, kako ističe, pamti nikad ljepše mise, uskrsna i božićna slavlja pod vedrim nebom, u dvorištu nekog samostana, među kamp prikolicama oltar od par dasaka, nezaboravne pjesme uz zvuke violina u rukama pravih virtuoza i stolice raštrkane po terenu.
Najteže joj je bilo i povrijedilo ju je kada su se prijatelji Romi morali sa svojim kamp prikolicama zaustaviti na jednom parkiralištu, usred stambenog naselja, blizu bolnice, u kojoj se radi teškog bronhitisa nalazilo njihovo dijete. „Netko od stanara zvao je policiju zato što se nomadi ne smiju zadržavati na redovnim parkiralištima. Policajac koji je došao na uviđaj, čuo je od roditelja da su tu radi bolesnog djeteta i kada je vidio da je to jedna vrlo pristojna i uredna obitelj, rekao im je: „Oprostite, javili su nam da su ovdje parkirani Romi!“ Na to su mu odgovorili da oni jesu Romi, ali policajac im nije vjerovao. To ih je jako povrijedilo“, kazala je sestra Vesna.
Volontirala je i u tranzitnom centru u Opatovcu. Kako je istaknula, 2015. godine, kada je kroz Hrvatsku prolazio migrantski val, bilo je više sućuti, nego sada.
„Čini mi se da smo onda imali malo više sućuti, iako se ni onda u društvu, ni u Crkvi, nije baš previše o tome pričalo. Možda je ljudima bilo prihvatljivije vidjeti kako dolaze muškarci, žene i djeca, dok danas dolaze uglavnom muškarci. Naravno, i danas ima i žena i djece, ali manje“, kazala je sestra Vesna.
Podsjetila je da su granice zatvorene i da svaki pokušaj prelaska je izuzetno naporno i traumatično iskustvo za mlade i zdrave muškarce, a kamoli žene. „To su teške, preteške sudbine, koje mi otežavamo. Ne shvaćamo da je prošlo vrijeme gomilanja, vrijeme velikog luksuza. Dolazi vrijeme solidarnosti, dijeljenja. Ili nas neće biti“, istakla je sestra Vesna.
Na pitanje kako danas promatra mlade kroz aspekt kulturološke raznolikosti, odgovorila je: „Imam dojam da je nekada bilo više širine, da se moja generacija u mladosti više zanimala za ono što je ‘s druge strane plota’. Nacionalizma ima posvuda i nažalost, sve više. Ali, prije nego što je taj nacionalizam došao do mladih, dohvatio je prethodne generacije, nas koji te mlade odgajamo na ovaj ili onaj način“.
„Ono što je vlastito mladom čovjeku je upravo prelazak granica, a sada imam dojam, moguće pogrešan, da se mladi radije zatvaraju u granice svog nacionalnog i vjerskog identiteta“, dodala je sestra Vesna.
Stekla je dojam da se kod nas, neovisno o dobi, dosta toga svodi na jeftine emocije i uskogrudno domoljublje. „Naravno da trebamo emocije, ali na njima se ne gradi čitav život. Nema jeftine sreće! Što god vrijedi, to i košta, treba uložiti nekakav napor, dignuti svoj glas, ‘biti ona promjena koju želimo vidjeti u svijetu’, kako kaže Gandhi. Žao mi je što mladima ostavljamo ovako kaotično društvo, zatrovano korupcijom zbog čega će mnogi ne samo zaviriti, nego i definitivno otići ‘s druge strane plota'“, smatra sestra Vesna.
Zajednica Isusove male sestre radi jednostavne fizičke poslove iz solidarnosti s onima koji nisu mogli birati svoje zanimanje.
„Smatram kako vrijednost ljudskog života nije u našim diplomama i znanju. Ja sam jako zahvalna što sam skoro 40 godina uglavnom radila kao spremačica i fizička radnica, tako sam imala priliku upoznati svijet iz jedne druge perspektive. Nema prve i druge klase ljudi, kako nam se to suptilno podmeće sa svih strana. Bratstvo podrazumijeva jednakost i slobodu“, zaključila je sestra Vesna.
Biti čovjek nije lak zadatak danas. Doduše, ne zbog konkurencije, koje skoro ni nema, već zbog sizifovskog nagona, da prema svakome i svemu postupite pravedno, onako kako bi to trebalo – ljudski. Sestra Vesna, jedna je od onih osoba koja nam treba biti inspiracija ili podsjetnik za svako jutro na ljudstvo.

created: 5. decembra, 2022.

author: Matija Krivošić


text:
Preko udruženja osigurati bolja prava za djecu sa invaliditetom | Balkan Diskurs
Muamer Zukanović
9. decembra, 2022.
Grupa građana “Roditelji djece sa invaliditetom”, nezadovoljni pravima koja dobijaju njihova djeca na području Hercegovačko-neretvanskog kantona (HNK), osnivaju udruženje s nadom da će osigurati bolji odnos nadležnih institucija prema položaju ove kategorije bosanskohercegovačkog društva.
„Povod našeg okupljanja pod okrilje udruženja je nezadovoljstvo zbog položaja naše djece u HNK-u jer nas roditelje i našu djecu aktuelna vlast diskriminira svojim odlukama“, kazala je Alisa Bajgorić, glasnica majki djece s invaliditetom s područja HNK-a.
Podsjetila je da su uputili otvorena pisma Vladi HNK-a i ministru zdravstva, rada i socijalne zaštite, doktoru Goranu Opsenici, tražeći izmjene i dopune zakona o dječijem dodatku, što znači da se „našoj djeci omogući primanje dječijeg dodatka bez prihodovanog cenzusa.“ Uz to, zahtijevaju da se ubrza primjena Zakona o roditeljima njegovateljima u Federaciji BiH na području HNK-a, kao i bolji odnos nadležnih institucija prema djeci s invaliditetom i njihovim roditeljima.
Bajgorić se nada da Vlada HNK-a neće ostati gluhonijema na njihove zahtjeve, a ako se to desi bit će prinuđeni da svoja prava traže na protestima iako su sigurni da će tada posramiti državu koja je na putu ka euroatlantskim integracijama a koju zaista vole.
Selma Zukanović, majka osobe s invaliditetom, naglasila je da su djeca s invaliditetom u HNK-a prepuštena sama sebi, podršci svojih roditelja i ljudi dobre volje. „Ne posegnemo li za nekim oblikom nepotizma, našoj djeci su onemogućeni napredak i budućnost kakvu zaslužuju“, kazala je Zukanović, istaknuvši da je takav odnos vlasti prema djeci s invaliditetom čini tužnom ali se nada da će nova kantonalna vlast, koja tek treba da se konstituiše, nešto promijeniti.
Grupa roditelja djece s invaliditetom pitala je aktuelnog ministra Opsenicu da li je adekvatno uređen status roditelj-njegovatelj, da li se može očekivati neki lakši način nabavke medicinske opreme i ortopedskih pomagala koji osobama s invaliditetom često život znače, da li će im biti omogućena rehabilitacija u nekim od rehabilitacionih centara u Bosni i Hercegovini jer u HNK-a nema odgovarajućih uslova za zbrinjavanje osoba s invaliditetom i dovoljno educiranog kadra, kao i da li će djeca s invaliditetom ostvariti pravo na dječiji dodatak bez cenzusa.
Od ministra, kao ni od Vlade HNK-a, nisu dobili odgovore.
„Mi osobe s invaliditetom trudimo se biti samostalni i prihvaćeni u društvu i osnivanje udruženja roditelja i djece s invaliditetom na području cijelog HNK-a za nas podrazumijeva veću međusobnu podršku i saradnju“, kazala je Azemina Mehremić, članica udruženja “Ružičnjak” i predsjednica Vijeća mladih, koja je ujedno i autorica knjiga “Zbirka pjesama”, “Behar” i “Budućnost”.
Mehremić je naglasila da su kantonalna, federalna i državna vlast dužne im osigurati bolje uslove za život kao što su odgovarajuće školovanje, javni prevoz, ali i svakodnevni život jer su „osobe s invaliditetom u svakom smislu posebne“.

created: 9. decembra, 2022.

author: Muamer Zukanović


text:
Prevencija i borba protiv trgovine ljudima u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Fiona Clunan
12. decembra, 2022.
Borba protiv trgovine ljudima i dalje je jedno od glavnih pitanja ljudskih prava u Bosni i Hercegovini (BiH) iako se ulijeva nada obzirom na nedavne reforme koje bi trebale doprinijeti učinkovitijoj borbi, ali za potpunu eliminaciju trgovine ljudima neophodni su preventivni napori i poticanje veće saradnje između političkih subjekata i civilnog društva.
Prošlo je više od 20 godina otkako je Bosna i Hercegovina dospjela na međunarodne naslovnice zbog trgovine ljudima nakon što su se pojavile tvrdnje da su mirovne snage Ujedinjenih naroda (UN) koje su poslane da promiču mir i ljudska prava u ratom razorenoj zemlji zapravo omogućile trgovinu ljudima u svrhu seksualne eksploatacije. Iako više ne privlači istu međunarodnu pozornost kao skandal s mirovnim snagama UN-a, trgovina ljudima ostaje važno pitanje i prijetnja ljudskim pravima u BiH. Prema najnovijim procjenama Globalnog indeksa ropstva, oko 12.000 ljudi u državi živi u modernom ropstvu, što je više od tri osobe od svakih 1000 stanovnika BiH koji su iskusili prisilni rad ili prisilni brak (Global Slavery Index, 2018).
Uprkos takvoj prevalenciji, od 2017. do 2021. godine bosanskohercegovačke vlasti su identifikovale samo 306 potencijalnih žrtava trgovine ljudima. Štaviše, žrtve trgovanja ljudima nisu ravnomjerno raspoređene unutar društva jer većina žrtava pripada ranjivim grupama. Većina onih kojima se trguje u BiH su žene, a posebno djeca, koja čine 62 posto žrtava koje je identifikovala vlada. Etnička pripadnost također igra ulogu u demografiji trgovaca ljudima, budući da je vjerojatnije da će pripadnici romske zajednice biti socioekonomski nepovoljniji i ranjiviji na trgovinu ljudima. Romska djeca posebno su sklona iskorištavanju kao prosjaci. Također postoji sve veća zabrinutost da bi migranti, od kojih se procjenjuje da se oko 70.000 kretalo kroz BiH od 2018. do 2020. godine, mogli biti sve osjetljiviji i neprijavljene mete trgovine ljudima kako se migracijski tokovi preko Balkana ka zapadnoj Europi intenziviraju (Council of Europe, 2022).
Izgledi za napredak ipak su ohrabrujući. Nedavni razvoj događaja u pristupu BiH u borbi protiv trgovine ljudima otkriva inicijativu da se zemlja pomakne naprijed u zaštiti ljudskih prava. Prošle godine, Ministarstvo vanjskih poslova Sjedinjenih Američkih Država, koje objavljuje godišnji “Izvještaji o trgovini ljudima” (TIP) za većinu zemalja, stavilo je BiH na nivo dva  (od četiri nivoa) što znači da “ne ispunjava u potpunosti minimalne standarde za eliminaciju trgovine ljudima, ali ulaže značajne napore u tome.” Ova ocjena svrstava BiH ispred susjedne Srbije i u rang s drugim zemljama Zapadnog Balkana u pogledu njenih napora u borbi protiv trgovine ljudima (US State Department, 2022).
Nedavni izvještaj Grupe stručnjaka Vijeća Evrope za akciju protiv trgovine ljudima (GRETA) objavljenog u junu 2022. godine dodatno opisuje reforme koje su poboljšale okvir za borbu protiv trgovine ljudima u BiH.
Kako izvještaj pokazuje, najveći dio zakonodavnog tereta za borbu protiv trgovine ljudima stavlja na dva entiteta – Federaciju Bosne i Hercegovine (FBiH) i Republiku Srpsku (RS) – kao i Distrikt Brčko (BD). Ove upravne jedinice odgovorne su za izradu krivičnih zakona pod koje spada većina krivičnih djela trgovine ljudima. RS je nedavno poduzela nekoliko koraka kako bi izmijenila krivični zakon i ojačala okvir za borbu protiv trgovine ljudima, uključujući dodavanje zakonske odredbe kojom se žrtve trgovine ljudima štite od krivičnog progona za zločine počinjene pod prisilom trgovaca ljudima. Također su proširili definiciju trgovanja ljudima dodajući eksplicitno spominjanje “ropstva”, “prisilnog prosjačenja” i “drugih oblika seksualnog iskorištavanja”. Uz to, Krivični zakon RS-a povećao je minimalnu kaznu za trgovinu djecom s pet na dvadeset godina zatvora (U.S. State Department, 2021).
Važne reforme također su se materijalizirale na nacionalnoj razini. Koordinacija među različitim vladinim institucijama u sprečavanju, istraživanju i kaznenom progonu trgovine ljudima pojavila se kao glavni prioritet u reformskim naporima. Bosanskohercegovačka udarna grupa za borbu protiv trgovine ljudima i državni regionalni timovi za praćenje (RMT) restrukturirani su tako da uključuju članove niza vladinih institucija, uključujući policijske uprave, centre za socijalni rad, obrazovne ustanove i ministarstva pravde (Council of Europe, 2022). Također su uloženi napori da se angažuju aktivisti iz romske zajednice za učešće u inicijativama protiv trgovine ljudima. Uz povećanje saradnje u borbi protiv trgovine ljudima, državna vlada je provela mjere za racionalizaciju pristupa borbi protiv trgovine ljudima. Na primjer, nedavno je uspostavljena nova baza podataka koja centralizuje podatke o žrtvama trgovine ljudima, dok su također i ponuđene smjernice za unificirani proces pomoći žrtvama (U.S. State Department, 2021).
Uprkos napretku u rješavanju zločina trgovine ljudima, BiH nije poduzela pune mjere za borbu protiv ovog problema. Izvještaj TIP-a, iako priznaje poboljšanja u zemlji, navodi nekoliko nedostataka koji sprečavaju BiH da postigne “minimalne standarde za eliminaciju trgovine ljudima” i pređe na nivo jedan u svom sistemu ocjenjivanja. Reformski napori tek trebaju rezultirati znatnim brojem krivičnih progona za trgovinu ljudima, koji se zapravo smanjio posljednjih godina. Prošle godine, na području RS-a i BD-a nije osuđen ni jedan trgovac ljudima, dok u FBiH je zabilježen pad u broju osuđenih trgovaca ljudima u odnosu na godinu ranije. Štaviše, nekoliko osuđenih dobilo je kazne ispod propisanog minimuma (U.S. State Department, 2021).
Nedovoljni resursi i obuka sprečavaju provedbu zakona u ispravnom istraživanju i procesuiranju slučajeva trgovine ljudima. Ponekad neuspjeh da se proaktivno identifikuju žrtve trgovine ljudima rezultira krivičnim progonom samih žrtava za sitna krivična djela počinjena pod prisilom. Izvještaj GRETA-e također je istaknulo nedovoljno korištenje nevladinog sektora kao resursa za saradnju ističući slabost bh. pristupa borbi protiv trgovine ljudima (Council of Europe, 2022).
Abida Pehlić, predsjednica Novog Puta, vodeće nevladine organizacije za borbu protiv trgovine ljudima u BiH, ponovila je kritike da su vlade zanemarile važnost finansiranja i saradnje s nevladinim organizacijama uprkos središnjoj ulozi koju imaju u borbi protiv trgovine ljudima. „Nevladine organizacije su te koje rade na terenu, tako da znamo što se događa, razgovaramo sa žrtvama i pružamo izravnu pomoć žrtvama“, rekla je Pehlić.
Istaknula je da organizacije za borbu protiv trgovine ljudima nisu uključene u rad koordinacijskih timova za borbu protiv trgovine ljudima, što je veliki propust.
„Svi mi, akteri u borbi protiv trgovine ljudima, stvarno bismo trebali biti dio jedne mreže ili tima, koordiniranih i usmjerenih napora da se problem riješi na pravi način iz svakog mogućeg ugla“, dodala je Pehlić.
Ona je zabrinuta da će zategnuti politički i ekonomski uslovi omesti napore u BiH u borbi protiv trgovine ljudima. „Naša glavna briga, spriječiti trgovinu ljudima, postaje sve teža obzirom na trenutnu političku situaciju. To nije ništa novo – političke tenzije su prisutne otkako je rat prestao – ali sada su ljudi stvarno očajni. Ne mogu se zaposliti, a i ako se zaposle, potplaćeni su i ne vide svjetlo na kraju tunela,“  kazala je Pehlić.
Uz povećanu ranjivost na trgovinu ljudima uzrokovanu lošim ekonomskim izgledima, teški politički odnosi sprečavaju napore u saradnji između različitih državnih institucija potrebnih za borbu protiv trgovine ljudima. Izvještaj GRETA-e na sličan način naglašava pitanje neadekvatne saradnje između RS-a i drugih tijela vlasti i okrivljuje “fragmentovani institucionalni okvir Bosne i Hercegovine” za poteškoće u postizanju dosljednih i koordiniranih napora u borbi protiv trgovine ljudima (Council of Europe, 2022).
Američki izvještaj o trgovini ljudima za 2022. godinu navodi nekoliko koraka koje bi BiH trebala poduzeti kako bi ispunila svoje standarde za dostatnu borbu protiv trgovine ljudima. Među preporukama su: ozbiljnije ulaganje u otkrivanje, procesuiranje i kažnjavanje slučajeva trgovine ljudima; proširiti pomoć, pravnu zaštitu i restituciju žrtvama; povećati finansiranje i podršku nevladinim organizacijama koje se bore protiv trgovine ljudima; i standardizirati postupke, uključujući poboljšanje obuke u cijelom pravosudnom sistemu, tako da policija, osobe koje prve reaguju i suci pravilno rješavaju slučajeve (US State Department, 2022). GRETA-in izvještaj navodi slična područja za poboljšanje, s posebnim naglaskom na potrebu da se žrtvama pruži veća pravna podrška, kao i ekonomska pomoć i socijalna uključenost čak i nakon što napuste sigurne kuće (Council of Europe, 2022).
Takve mjere usmjerene na identifikaciju slučajeva trgovanja ljudima i pružanje podrške žrtvama, posebno one koje „nude potencijalnim žrtvama odgovarajuću zaštitu, odgovarajuću uslugu i garanciju da će njihovi ʻtrgovciʼ biti procesuirani i izvedeni pred lice pravde“, su bitne, kaže Pehlić. No, istaknula je kako je „najvažnije biti usmjeren na prevenciju, kako bismo spriječili da ljudi uopće postanu žrtve“. Sve dok vladine institucije i civilno društvo ne izgrade adekvatan okvir za rješavanje uslova koji dopuštaju pojavu trgovine ljudima – što je značajan izazov obzirom na političke i ekonomske turbulencije u BiH – na hiljade ljudi će i dalje patiti.

author: Fiona Clunan


text:
Penzionisani policajac iz Zenice spaja pokidane veze | Balkan Diskurs
Selma Mašić
16. decembra, 2022.
Iskustvo stečeno radom u policiji, vlastita poznanstva i društvene mreže penzioner iz Zenice, Hanas Kovačević, koristi već 11 godina i spaja prijateljstva, poznanstva i porodice koji su izgubili kontakte kako zbog ratnih dešavanja u Bosni i Hercegovini (BiH), tako i u mirnodopskim okolnostima iz različitih razloga.
Iza sebe ima na hiljade spojenih kontakata ili kako kaže “riješenih slučajeva”, a rad mu je postao poznat i izvan granica Bosne i Hercegovine.
„Iz cijelog svijeta se ljudi javljaju. Iz Njemačke, iz Kanade, iz Amerike. Iznenadio sam se kad me cura iz Indije zvala i sad, kako iz Indije neko zna za nekog Hanasa iz Zenice?!“, kazao je Kovačević, podsjetivši i da je zajedno s kolegom iz Novog Sada za sedam dana uspio riješiti slučaj u kojem je kćerka iz Turske preko njemačke televizije tražila majku više od 45 godina, a nisu uspjele ni njemačka ni turska televizija da je pronađu.
Sve je krenulo kada je pokušao da vrati vlastita prijateljstva, odnosno kada je krenuo da traži svog prijatelja iz vojske, Beograđanina, s kojim se družio tokom vojnog roka u Jugoslavenskoj narodnoj armiji (JNA) u Sjevernoj Makedoniji, nakon što je 2008. godine otvorio profil na društvenoj mreži Facebook. „Našao sam ga u Njemačkoj. Onda sam i druge prijatelje počeo tražiti i s njima sam u kontaktu sve vrijeme“, kazao je Kovačević, pojasnivši da je nakon obnavljanja vlastitih prijateljstava odlučio tražiti ljudima izgubljene kontakte.
Priključio se različitim grupama na Facebook-u, koje se bave pronalaskom izgubljenih kontakata, a i kako bi skrenuo misli sa svog zdravstvenog stanja zbog kojeg je bio primoran da bude kući, pridružio se grupi “Pokidane veze” i kako kaže „tu su već krenule potrage za djecom, očevima, majkama, braćom, sestrama, s rodbinom koja se u ratu razišla“.
Ratna zbivanja u Bosni i Hercegovini i regionu su čest uzrok gubljenja kontakata ali nisu i jedini.
„Rat je bio taj koji je razdvajao porodice, na primjer braću i sestre. (…) Otišli su svako na svoju stranu, ne znam zašto nisu uspjeli održati kontakt, ali neki su i od prije rata izgubili kontakt. Ima i dosta slučajeva majki koje su dale djecu na usvajanje. To su teži slučajevi, istraga je zahtjevnija jer su podaci te djece zaštićeni“, kazao je Kovačević.
Objašnjavajući na koji način pronađe kontakt naveo je da je „umrežen s dosta ljudi s područja Balkana jer je vojsku služio u Sjevernoj Makedoniji i s dosta prijatelja je u kontaktu dugo godina“. „Pa onda idem preko njih, onda kroz grupu isto se jave članovi, jave se koji hoće pomoći“, kazao je Kovačević, dodavši da ima dosta prijatelja u Hrvatskoj i Sloveniji.
Svoj trud ne naplaćuje a usputne troškove koji nastanu tokom traženja izgubljenog kontakta plati osoba kojoj pomaže. Ipak, naglašava da je imao slučajeva gdje neko kaže da će mu pomoći ali traži za naknadu novac i kada prenese osobi koja traži izgubljeni kontakt da je zatražen novac, odgovaraju mu da je to „humanitarna grupa“.
„Jeste humanitarna grupa ali nije čovjek humanitaran. Neko jednostavno neće [da pomogne], hoće da mu se plati. Ili kad tražiš pa kaže: ʻŠto to tražite? Vi to radite humanitarno?ʼ Ili: ʻŠto će ti novac? Vi to sve tražite preko interneta. Sve ima na internetu.ʼ A ako je sve preko interneta izvoli i sjedi i traži preko interneta. Ja ti ne trebam, sjedi za kompjuter i nađi sebi. Teško je ljudima to objasniti da ljudi neće to raditi besplatno“, pojasnio je Kovačević.
Nekada ljudi kojima je pronašao izgubljeni kontakt su mu platili, odnosno kako kaže „priznali trud“, pa mu pošalju „100-200 KM“ ili ga počaste ručkom. „To ja nisam tražio, sami se sjete“, dodao je Kovačević.
Zadovoljan je zbog ovog što radi, a najveća satisfakcija mu je kada vidi ljude sretne. S osmjehom na licu prisjeća se kako je spojio učenike iz razreda u Vogošći nakon više od 30 godina, a kao znak zahvalnosti pozvali su ga na godišnjicu mature, što je za njega, kako kaže „bilo posebno iskustvo“.
„Kada vidite te emocije … oni ne mogu prepoznati jedni druge, neke su godine znatno izmijenile, neki su sada osobe s invaliditetom, zbog rata koji se desio, žene su udate … i kad su se oni sreli, lijepo je to vidjeti. Ovako sa strane stojim i gledam. Imaju oni tih priča, oni ne znaju šta bi prije pitali jedni druge. Njih je puno tu i svako bi sa svakim pričao i svako bi nekoga nešto pitao, tako da je to sve lijepo vidjeti“, ispričao je Kovačević.
Ipak, sve priče nisu dobile sretan epilog. „Najgore je kad dijete traži roditelja koji ga je ostavio. I nađeš roditelja. Dijete je jednom ostavljeno. I kad ti nađeš roditelja a roditelj ga neće i drugi put je ostavljeno. To su jako ružne situacije, jako neugodna situacija da ti nekom javiš da ga roditelj neće“, kazao je Kovačević.
Prema njegovim riječima, obnavljanje kontakta između roditelja i djeteta koje je dato na usvajanje spada u jedan od najzahtjevnijih slučajeva jer su zakonom zaštićeni podaci i roditelja i djeteta, te im je jako teško ući u trag.
Penzionisanom policajcu je razumljivo da se institucije vode zakonima ali smatra da bi bilo idealno kada bi se pronašao neki kompromis, a jedan od načina je potpisivanje izjave pod krivičnom i materijalnom odgovornošću da ti podaci neće biti zloupotrebljeni i neće otići u pogrešne ruke već da će tim institucijama sve što uradi dostaviti, kako bi imali potrebne podatke.
Činjenica da je penzionisani policajac i uživa povjerenje mnogih ljudi uveliko mu olakšava posao. Navodi primjer da je drugačije kada nekome u Srbiji, Hrvatskoj, Sloveniji i Sjevernoj Makedoniji kažete da ste radili posao policajca i imaju drugačiji pristup, odnosno budu otvoreniji.
Ranijih godina imao je puno više zahtjeva, ali i danas radi selekciju jer mu je postalo opterećujuće, odnosno uzima samo one slučajeve gdje baš vidi da može imati neki uticaj. Opisuje to žargonskim policijskim rječnikom: „Hvata se gdje ima mesa“.

author: Selma Mašić