text:
Različite bosanskohercegovačke istine | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
17. marta, 2015.
Ukoliko pitate ljude u Bosni i Hercegovini da li žive u miru, većina njih će vam dati pozitivan odgovor. Međutim, ako bi definicija mira uključivala slobodu i osjećaj sigurnosti odgovor bi, vjerovatno, bio negativan. Vrlo često, ljudi mir izjednačavaju sa odsustvom rata. Biti nacija koja živi u harmoniji je, međutim, mnogo više od toga.
Bosna i Hercegovina je država čija je teritorija razdvojena na dva entiteta: Republiku Srpsku i Federaciju, te nazavisni distrikt Brčko. Politička scena, najvećim dijelom, rezultat je Dejtonskog mirovnog ugovora, koji ne ostavlja mjesto promjenama. Bosna jeste demokratija, ali potrebe njenih građana i građanki često su zapostavljene, zarad nekih drugih interesa.
Zbunjujuća istorija rezultat je prisustva različitih priča i istina. Djeca različitog etničkog porijekla uče iz različitih knjiga, od kojih svaka ima sopstvenu verziju istorije i činjenica. Različita mišljenja o sjećanju i prošlosti predstavljaju ogromnu prepreku svakoj vrsti napretka u BiH.
Rat je završen, prije skoro 20 godina i većina ljudi, pogođenih užasom, polako je uspjela povratiti svoje živote. Mlađe generacije, rođene nakon rata, rado bi da zaborave prošlost. Oni nisu preživjeli taj horor i ubrzo odbacuju traumu koju je rat iza sebe ostavio. Njihova mišljenja, stavovi i rasuđivanja obojena su iskustvima njihovih najbližih, što je često problematično, kada je u pitanju jednakost i integracija.
Nakon pada Jugoslavije i rata, nacionalnost tj. osjećaj pripadnosti, postao je izrazito važan. Tokom komunizma, Jugoslavija je bila sekularna, ljudi nisu niti znali, niti brinuli o tome koje su etničke pripadosti njihove komšije. Eksplozijom nacionalizma i rata, etnička pripadnost preuzima ključnu ulogu u formiranju svakodnevnice.
Izrazito je teško istupiti iz ograničenja vlastitog imena i nacionalnosti i podvrgnuti se osudama i predrasudama kolega, drugih građana i građanki, te vršnjaka. Teško je poreći porijeklo u Bosni, i ukoliko neko odluči da to ipak uradi, da jednostavno bude “ništa“, sigurno je da će uvijek biti osuđivan.
Bosna je zemlja u razvoju, demokratska tvorevina koja, polako, napušta proces tranzicije. Govoriti o sopstvenim traumama i dešavanjima tokom devedesetih godina još uvijek se usko veže za veliku količinu srama.
Ponižavajuće je, sramotno i bolno, priznati da je počinjen genocid u Srebrenici ili u koncentracionim logorima, u Prijedoru i u Čelebićima. Smatra se nečasnim priznati da su ljudi, koji pripadaju istim etničkim skupinama kao mi, bili u stanju počiniti takve zločine. Bolno je priznati da su takvi ljudi dio nas, da dolaze iz istog mjesta. Mnogo je jednostavnije priključiti se kolektivnoj zaslijepljenosti i poricanju, te živjeti u svijetu koji prepoznaje samo očigledno i prihvatljivo.
Šta se desi u trenutku kada odlučimo napustiti vlastitu zonu komfora? Šta se desi kada se, konačno, odmaknemo od etnički orijentisanih politika i dorađene istorije, te odlučimo stvoriti jedinstvenu istinu? Tada, više nego ikad, shvatimo da živimo u podijeljenoj zemlji. Jedni će vas voljeti, a drugi mrziti.
Ako mlada osoba u Bosni istupi naprijed, da bi priznala greške “svog“ naroda, i prepoznala, a ne zaboravila žrtve, bez obzira na njihova imena, ta se osoba smatra izdajnikom, prijeti joj se smrću i optužena je za šaranje sa “onima“.
Od života u komunizmu, vremenu u kom smo bili slijepi za etničko prijeklo, došli smo do vremena u kome nam imena osoba znače više od njihovog morala. Ovo je vrijeme u kome ljude više ne dijelimo na loše i dobre, nego na “nas“ i “njih“. Ljudi se ograničavaju i nesposobni su gledati naprijed, čistog i jasnog razuma, bez predrasuda. Među mladima je prisutna rezignacija prema situaciji u kojoj se nalaze, te jak osjećaj nemoći da donesu promjene.
Razvoj Bosne i Hercegovine ne zavisi samo od ekonomije, nego i od spremnosti ljudi da prihvate prošlost i disfunkcionalan politički i društveni sistem u kojem žive. Bosanski turizam cvjeta. BiH je zemlja puna neopisivih prirodnih ljepota i resursa. Počeli smo graditi našoj zemlji novo ime, ime koje ne uključuje rat.
Moramo se, istovremeno, pitati šta je to što želimo da nam djeca i unuci pamte i kakvu im budućnost želimo? Želimo stvoriti skladnu atmosferu punu jednakosti i prilika, drugim riječima, želimo stvoriti održivi mir.

author: Tatjana Milovanović


text:
Umijeće mira: Bosna i Hercegovina | Balkan Diskurs
Clara Fantoni
17. marta, 2015.
I ranije sam govorio da iako slika nikada ne može da zaustavi metak, slika može da spriječi da metak bude ispaljen. – William Kelly Dvadeset godina poslije, BiH i dalje osjeća efekte rata koji je potresao samu dušu zemlje. Mnogo je faktora koji ometaju proces pomirenja u Bosni, ali najčešće se spominju nedostatak pravde u …
I ranije sam govorio da iako slika nikada ne može da zaustavi metak, slika može da spriječi da metak bude ispaljen. – William Kelly
Dvadeset godina poslije, BiH i dalje osjeća efekte rata koji je potresao samu dušu zemlje. Mnogo je faktora koji ometaju proces pomirenja u Bosni, ali najčešće se spominju nedostatak pravde u procesuiranju ratnih zločina, nedostatak reparacija i nedostatak državne podrške žrtvama silovanja i onima sa PTSP-om. Pomirenje i oprost se mogu doseći samo kroz implementaciju pristupa koji se bave ovim pitanjima sa svih strana, ali malo je prilika za interakciju među sukobljenim grupama.
Jedna od ključnih komponenti stvaranja održivog mira za buduće generacije je edukacija mladih. Refik Hodžić, direktor Međunarodnog centra za tranzicijsku pravdu (ICTJ), kaže: “Ako ne djelujemo sada, odgajaćemo buduću generaciju vojnika.” Umjetnost je integralni proces rekonstrukcije društvene infrastrukture u post-konfliktnim zonama, jer nudi emocionalno olakšanje i pomaže komunikaciju potrebnu za pomirenje.
Umjetnost stvara neutralni prostor za dijalog i istraživanje, bavi se pitanjima kao što je kolektivna memorija i viktimizacija. Biti sposoban sagledati priču iz druge perspektive može biti katalizator koji pokreće proces oprosta; osjećaj gubitka i patnje spaja ljude umjesto da ih razdvaja. Mogućnost zadržavanja kontrole pri korištenju artističkog medijuma je važna žrtvama izgubljenim u ponoru rata. Nešto jednostavno kao podizanje olovke i crtanje može pružiti olakšanje od psihološke patnje.
Umjetnost je način da se potakne razumijevanje, komunikacija i zajednički dijalog kao i izlječenje od traume i PTSP-a. Terapija umjetnošću se koristi pri pomaganju žrtvama silovanja, ratnim veteranima i drugim osobama sa psihološkim i emocionalnim traumama. Ovo je način da se progovori kada je trauma prestrašna da se izgovori.
Korištenje umjetnosti kao terapeutske prakse potiče iz šamanizma. Umjetnost kao način izražaja postoji od kamenog doba, a varijante takvih medijuma se koriste i danas; na primjer Navaho ljekari koji koriste slikanje pijeskom kao alat ozdravljenja.
Zbog komplikovanog bosanskog političkog ustroja i pratećih geopolitičkih podjela, reparacije i briga o žrtvama sa PTSP-om i emotivnom traumom je nedovoljna i nejednaka. U Republici Srpskoj, preživjeli mora demonstirati 60% štete na njegovom ili njenom tijelu da bi dobio reparacije; ovo ne pokriva ili ne razmatra štetu nanesenu psihi.
Srećom, tu su pojedinci i nevladine organizacije (NVO) koji koriste umjetnost da stvore promjenu, osiguravajući da ovaj talasajući efekat ljubaznosti i kreativnosti ima moć da transformiše. Jedan takav primjer je sarajevska radionica gline “Priče u glini”, koju vodi umjetnica Tatjana Kovačević kao dio programa pomirenja koji ima za cilj da predstavi razne priče učesnicima, koje otvaraju forum za diskusiju, razumijevanje i sagledavanje tuđe perspektive, tako jačajući međuljudske odnose kao i povezanost između uma i tijela. Jedna takva radionica je održana u junu 2014. godine, a učestvovale su žene od 22 do 60 godina.
“Glina je izvanredan medij kroz koji možemo iskazati skrivenu emociju i misao. Ima divnu moć da pretvori ljudsku patnju u radost, donese osjećaj slobode, značenje životu i nadu u budućnost,” kaže Kovačević. Glina je izuzetno efikasan način komunikacije jer je osjetilo dodira jedno od prvih koje ljudsko biće razvije, i način je na koji dijete komunicira sa okolinom.
“Radeći sa glinom i koristeći razne tehnike kao što je stvaranje rukama, izdubljivanje i dodavanje, učesnici se upoznaju sa glinom i preusmjeravaju svoje osjećaje tuge, bijesa i frustracije u medijum, osjećaje koji su skriveni u našoj svijesti,” zapaža Kovačević.
Ova inicijativa je način da se okupe žene različitih etničkih skupina, dajući im priliku za komunikaciju u neutralnom okruženju. Glina upija emocije i vrlo je podatan medijum, osoba koja stvara može od nje praviti oblike kakve želi. “Kroz razne kreativne zadatke, učesnici će otkriti svoj identitet i biti u mogućnosti da se izraze i da komuniciraju i prihvate različitosti u drugom”, objašnjava Kovačević.
Još jedan primjer korištenja umjetnosti kao alata ozdravljenja je projekat Muzička soba. Prije tri godine, Sabina Šabić, program menadžer Sarajevskog ratnog teatra (SARTR), pokrenula je projekat Muzička soba u Domu za napuštenu djecu Bjelave. Inspirisana projektom “El Sistema”, inicijative u Venecueli koja nudi kreativne načine za izlazak iz siromaštva, Sabina počinje “direktne promjene kroz kulturne aktivnosti.”
“Država se ne brine o našim obrazovnim potrebama, tako da sam ja osjetila potrebu da se uključim i ovo je moj doprinos,” kaže Šabić. Projekat pomaže stvoriti osjećaj društvene inkluzije jer su djeca iz sirotišta često obilježeni u društvu i mogu biti zlostavljani u školi. Projekat okuplja djecu raznih etničkih pripadnosti i porijekla, obrazujući buduće generacije tako da nauče da žive skupa u miru i harmoniji.
Radionice koje se bave korištenjem muzike kao alata zajedništva i emotivne pomoći se održavaju u sali sirotišta sa djecom svih uzrasta. Instrumenti su različiti kao i učesnici, od didžeridua do konga bubnjeva. Šabić priznaje da je bilo i teških trenutaka. “Teško je znati šta uraditi da izmamiš osmijeh,” kaže ona. Organizacija je također imala finansijskih problema zbog nedostatka državne podrške, ali je Šabić uspjela da obezbijedi privatno finansiranje uz pomoć prijatelja i kolega.
Građani Sarajeva su donirali instrumente projektu i poštovanje prema i briga za instrumente su stvari koje Šabić želi da nauči djecu. Briga za stvari je prenosiva vještina koja podstiče osjetljivost u drugim aspektima njihovih života.
“Divno je kako te ovakav projekat može promijeniti,” kaže Šabić. “Moja majka i sestra su psiholozi i pomažu mi da se nosim sa emocionalnim aspektom vođenja ovakvih projekata. Sanjala sam ovu djecu svaku noć godinu dana i teško je ne apsorbovati njihove različite priče. Sabinina sedmogodišnja kćerka Sara je također uključena, a djecu iz doma vidi kao produženu familiju. “Stalno slavi rođendane,” kaže Šabić kroz smijeh. Šabić također naglašava važnost uključivanja djece i omladine u proces donošenja odluka: “Njihov glas je bitan.” Djeca pomažu pri pisanju pjesama i u probama, što im daje osjećaj odgovornosti i ponosa.
Muzička soba je ugostila umjetnike i grupe kao što je Sarajevska filharmonija, a pravili su i producirali i vlastite pjesme za spotove. Nedavno je Al Jazeera Balkans napravila kratki dokumentarac o projektu, nazvan Heroji svakodnevice – Muzička soba.
“Zaista želim da okupim sve ove sjajne i motivisane mlade ljude koje sam srela,” kaže Ashley Fargnoli, plesni terapeut koja je radila u podijeljenom gradu Mostaru dvije godine. Fargnoli je 2011. godine nadgledala projekt pod nazivom “3 note”, koji je okupio plesače iz Beograda, Mostara i Sarajeva. “Cilj projekta “3 note” je bio jednostavan: potaknuti saradnju među mladima koji se inače ne bi imali prilike sresti i omogućiti im da dijele iskustva jedni s drugim,” kaže Fargnoli.
Fargnoli, koja je sarađivala sa Koledžom ujedinjenog svijeta u Mostaru, GENESIS plesnom grupom iz Sarajeva i Pavaroti centrom, kaže: “Ples je oblik neverbalne komunikacije, koja može preći jezičke prepreke i granice. Ples je naročito koristan medijum u integraciji, kada su riječi neefikasne u rješavanju problema. Veze koje se mogu uspostaviti kroz ples su izuzetno snažne, pomažu premošćivanje nesporazuma i potiču empatiju među različitim grupama ljudi.”
“Drama i umjetnost su dio života koji je neiskvaren; u istoriji svijeta ni jedan rat radi toga nije počeo,” kaže 24-godišnji Marko Rozić, student prava, koji je uključen u jednu drugu društvenu organizaciju, Youth Bridge Global (YBG) teatarsku produkciju u Mostaru.
Profesor Andrew Garrod je suosnivač YBG, nevladine organizacije koja koristi “dramu i umjetnost da premosti kulturne razlike, spoji mlade iz raznih kultura i pruži obrazovne prilike.”
“Često čujem da u Mostaru, djeca s jedne strane Neretve nikada nisu prešla na drugu stranu,” kaže profesor Garrod. “Čini se da mnogi od njih prihvataju činjenicu da uče u učionicama u kojima nema drugih etničkih pripadnosti kao savršeno racionalan način da se edukacija sprovodi. Ove pretpostavke želim da razdrmam svojim predstavama, želim djecu okupiti kako bi zajedno mogli napraviti nešto u čemu etnicitet ne igra ulogu.”
Mostar je i dalje veoma etnički podijeljen, uglavnom među bosanskim muslimanima i bosanskim Hrvatima. Grad je bio poprište teških sukoba i Stari Most, koji je po mnogima bio duša grada, uništen je od strane Hrvatskih snaga u novembru 1993. godine. Proces pomirenja je spor. Djeca se uče pod takozvanim sistemom “dvije škole pod jednim krovom”, koji je implementiran kao bi se skupila djeca različitih etničkih pripadnosti. Ironično je da ove škole imaju odvojene ulaze, rasporede časova i nastavne programe koji dijele djecu po etničkim pripadnostima, otežavajući im društvenu interakciju.
U ljeto 2006. godine, YBG je izveo Šekspirovu “Romeo i Juliju”, koristeći Romea Muslimana i Juliju Hrvaticu. Nakon ove predstave, odigrane su i “Bura” (2011.) i “Kako Vam drago” (2012.)
“Odabir kompleksnih Šekspirovih djela omogućava detaljnu analizu klasične literature kao i konverzacije jedan na jedan među članovima trupe. Moj cilj je podići ambicije glumaca i dati im samopouzdanja u njihov glas, njihova tijela, podstaći ih da više cijene Šekspirovu dramsku umjetnost,” kaže profesor Garrod.
Marko Rozić je dugo uključen u projekte YBG. Rozić je učestvovao u njima i kao glumac i kao asistent produkcije: “Ovaj projekat je osvježenje za sve nas. Ovo je projekat koji je Mostar trebao.”
Upitan na koje načine dramska umjetnost može da skupi različite ljude Rozić kaže: “Zabavno je i kroz radionice se možemo povezati prilično brzo. Ispijanje kafa svaki dan i dijeljenje nekih posebnih trenutaka sa tim ljudima su stvorili “zid” oko nas i dali nam svijet za nas – bez granica i ograničenja sa kojima se inače susrećemo.”
Projekat je promijenio Rozićev pogled na svijet i on pripisuje zasluge profesoru Garrodu za “stvaranje novih života.” Glumačka trupa je sačinjena od lokalaca i stranaca, tako da su mladi izloženi široj perspektivi. “Zaista te obogati razgovor sa ljudima iz Amerike i Ujedinjenog Kraljevstva. Shvatiš kakav život može da bude u Bosni, onda kreneš da se preispituješ i shvatiš da želiš da pomogneš zajednici.”
“Kada je ljudima muka od priča o ratu i manipulativnih političara, okrenu se kreativnosti. Koristili smo Šekspirove bezvremenske teme da pošaljemo poruku o ljubavi i oprostu. Nismo samo publici slali poruku; širili smo je među trupom,” kaže Rozić.
Dostizanje mira je kompleksan put i može se reći da ga nikada ne dosegnemo. Ono što društvo treba su ljudi koji će olakšati ovaj put – donijeti radost i vjeru u svakodnevni život – u nadi da će mijenjajući male stvari, promijeniti one koje su mu van kontrole. Pomirenje i oprost treba pristup sa svih strana, a društveni projekti kao što su umjetnost, muzika i dramske radionice su vitalni dio procesa izlječenja.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Clara Fantoni


text:
Amna, čuvarica prošlosti i vizionar budućnosti | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
19. marta, 2015.
U ljeto 2003. godine na košarkaškom terenu upoznala sam Alisu, djevojku koja je bila najbolji playmaker u ekipi XXL Basketa, a kojoj sam se ja tek bila priključila. Već prilikom prvog zajedničkog treninga shvatile smo da živimo u istom naselju. Kako su zajednički treninzi bili česti, postale smo bliske prijateljice. Alisa se s porodicom doselila …
U ljeto 2003. godine na košarkaškom terenu upoznala sam Alisu, djevojku koja je bila najbolji playmaker u ekipi XXL Basketa, a kojoj sam se ja tek bila priključila. Već prilikom prvog zajedničkog treninga shvatile smo da živimo u istom naselju. Kako su zajednički treninzi bili česti, postale smo bliske prijateljice. Alisa se s porodicom doselila u Visoko, 1998. godine. Danas 2015. godine, moja drugarica uči od svoje mame Amne poseban bosanski zanat. Ona na tkalačkom stolu proizvodi platno od vune, sirove svile, a koji njena mama koristi za pravljenje različitih odjevnih kreacija, koje, zatim, prodaje u njihovoj radnji.
Njihova radionica u Visokom dosta je mala, ali odiše posebnom porodičnom toplinom i kućnom atmosferom, punom ljubavi i poštovanja. Zeleni zidovi, sa velikim prozorima, unose svjetlost koja se veselo igra sa sjenkama, na tkalačkom stanu. Tu su i profesionalne mašine za pletenje i šivanje, velika stalaža puna šarenih vunica, konaca, stalaže sa gotovim proizvodima, te krojačke lutke obučene u njihove kreacije. Za mene lično, ova radionica predstavlja čarobni mali svijet sa ličnim pečatom inovacije bosanke žene, satkan od ponosa i vrijednog rada.
Često odlazim u radionicu i gledam Alisinu mamu Amnu dok crta nove modele, šije, plete ili hekla. Svaki put dočeka me sa osmjehom, dok energično prezentira najnoviju kreaciju, ispitujući moju reakciju i pažljivo osluškujući moje mišljenje. Dok je gledam kako stvara, svojim rukama, sa neopisivom lakoćom pokreta čini mi se da to radi od malena, međutim, njena karijera počela je prije nešto više od 20 godina i to upravo iz nužnosti i slijeda dešavanja, koja je u njen život donio rat 1992. godine.
Ratna dešavanja porodicu Mujkanović odvela su u aprilu 1992. u Visoko, iz njihove rodne Dervente. Dok je njen muž bio u Zagrebu na liječenju, Amna je sama, sa dvoje male djece, shvatila da za strah i očajavanje nema vremena. Kupila je prvu vunicu i počela da plete džempere, koje je zatim prodavala u lokalnoj trgovini.
Godine su prolazile, a njena paleta proizvoda se širila. Danas Amna pravi mnoštvo različitih proizvoda, od futrola za mobitele i tablete, preko torbi, haljina, suknji do prostirki, zavjesa, nakita, šalova, kapa, pojaseva i šarenih bosanskih tepiha. Što god vaš um zamisli, Amna može napraviti, a kvalitet i estetika će vas pozitivno iznenaditi. Svi proizvodi su unikatni i vizuelno usavršeni, toliko da bi se mogli ponosno nositi na modnim pistama svjetskih metropola.
“Ideja da razvijem vlastitu proizvodnju rodila se kada sam bila sa djecom u izbjeglištvu u Njemačkoj, gdje smo otišli nakon par godina izbjeglištva u Hrvatskoj. Već tada sam shvatila da se neću moći vratiti u Derventu i raditi kao službenica u opštini, što sam radila prije rata. Zamislila sam da će to biti moj posao, a koji ću moći raditi kod kuće, doprinositi kućnom fondu i imati dovoljno vremena da budem i majka i domaćica”, kazala je Amna za Balkan Diskurs.
Objašnjava da je boravak u Njemačkoj iskoristila da kupi mašine potrebne za proizvodnju, da je porodica razmatrala ideju da možda ostane zauvjek živjeti u Njemačkoj ili da idu negdje dalje, ali sve te ideje su nestale kada je prvi put, nakon rata, ugledala svoje roditelje.
“Prevagnuo je osjećaj dužnosti prema mojoj porodici, koja je preživjela rat u logoru. Smatram da su ljudi u Bosni i Hercegovini jako brzo zaboravili rat i ušli u 21. vijek, za kojeg ovdje još uvijek nema temelja”.
“Ja rat nikad nisam zaboravila, jer je to period u kojem sam stvorila svoj sistem vrijednosti u životu. U periodu od dolaska u Visoko i do osnivanja firme izrađivala sam zavjese, zastave, radila uređenje restorana, plela za kolekciju Amre Bečo, te dekorisala bosanske tikve za ukrašavanje enterijera. Firmu sam osnovala uz pomoć rođaka Erdala Medenčevića, čovjeka koji je oduvijek vjerovao u moju viziju”, dodaje Amna.
Pomoć od vladinog i nevladinog sektora nije nikada tražila, ali je sa nevladinom sektorom surađivala, no ubrzo je te suradnja prekinuta i izazvala revolt koji i danas osjeća.
Pojašnjava da ju je najviše u nevladinom sektoru nervirala prezentacija rada na osnovu postulata “Naše jadne žene” i izgradnja stava, koji je danas općeprihvaćen, da su izbjeglice i žrtve oni koji žele nešto bez truda i rada.
“Način prezentacije i nekonstantnost posla, te nedostatak truda od strane nevladinog sektora da se izgradi nešto novo i perspektivno ili trajno me udaljilo od te suradnje”, prisjeća se gospođa Amna.
Ističe da je najveći kvalitet bosanskih žena znanje i spremnost za improvizaciju. “Uvijek se iz nečega stvaralo nešto drugo, zato u mom radu temelj predstavlja bosanska ponjava. To je meni očit dokaz da su se naše pranane bavile reciklažom, prije stotinu godina.” Dodaje da joj je inspirativno i to što svaki komad odjeće, bez obzira na to koliko star i potrošen bio, može se iskoristiti za stvaranje nečeg novog i modernog.
Osnove rada naučila je od svoje majke. “Sjećam se kako je moja mama do svitanja znala da šije kod kuće. Ja sam tada bila mlada, to me tada nije puno zanimalo, no majka je insistirala da moram naučiti i na tome sam joj jako zahvalna, prenijela mi je neprocjenjivo znanje.”
Kaže kako je sretna i zadovoljna, ali i da stalno radi na poboljšanju znanja, vještina i tehnika u proizvodnji. “Ja nisam modni dizajner po profesiji, ali vidim potencijal u bosanskoj tradiciji koji nije dovoljno iskorišten. Najveća greška u Bosni je nedostatak inovativnosti u kreiranju bosanskog brenda”, kaže Amna.
Za novu kolekciju 2015. godine, na kojoj trenutno radi, Amna je izabrala prirodnu sirovu vunu, kao osnovu, jer to je jedina vrsta vune koja dolazi iz bosanskohercegovačke proizvodnje, sve ostale su uvozne.
“Za mene, ženu u srednjim godinama, ovo je više od biznisa. Ja svoje proizvode radim sa mnogo ljubavi i upravo to mi ne dozvoljava da budem dovoljno komercijalna za uspjeh u Bosni. Moj cilj je da stvorim temelje i brend na kojima će moja kćerka moći da gradi posao, u nekim boljim okolnostima, koji će, nadam se, doći u Bosnu i Hercegovinu”, na kraju našeg razgovora je zaključila Amna za Balkan Diskurs.
Firma “GT handmade-Remake”, predstavlja proizvodnu snagu koju osjetite prilikom prvog susreta sa Amnom. Pogled koji zrači snagom, dostojanstvom i životnom mudrošću već vam prilikom prvog susreta daje do znanja da neće praviti kompromisa oko suštine i da odustajanje nije njena opcija i izbor.
Amna je za mene inspirativna poslovna bosanska žena, kreatorka sa vizijom, čuvarica naše prošlosti, vlasnica svoje sadašnjosti i vodilja kćerkine budućnosti, ukratko, žena za sva vremena.

author: Lejla Bečar


text:
Prednosti volontiranja za mlade u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Lejla Krkic
20. marta, 2015.
Iako u Bosni i Hercegovini nećete sresti veliki broj studenata koji volontiraju, upravo ovo iskustvo moglo bi studentima dati prednost, u zemlji koja pati od najveće stope nezaposlenosti u regiji.
Definicija volonterizma implicira rad, trud i predanost, bez novčane naknade. Trenutna ekonomska situacija u Bosni i Hercegovini, obilježena visokom stopom nezaposlenosti, negativno utiče na spremnost mladih da volontiraju. Usljed nedostatka primanja, te nedostatka informacija i podrške institucija, te nerazvijene opšte kulture volonterizma, mnogima prioritet postaju plaćene pozicije.
“Jedan od osnovnih problema je, ustvari, sam sistem. Ekonomska situacija, zajedno sa visokom stopom nezaposlenosti, posebno među mladima, doprinosi činjenici da ljudi traže bilo kakav plaćeni posao, samo da bi preživjeli svakodnevnicu“, kaže Lejla Rasić, dugoročna volonterka i trenutna zaposlenica Via Media kompanije u Sarajevu.
Po stopi nezaposlenosti, BiH prednjači u Evropi. Ekonomski izvještaj za države jugoistočne Evrope iz 2013., kaže da je čak 58% mladih između 15 i 24 godine nezaposleno.
“Stopa nezaposlenosti je zabrinjavajuća, jer mnogi ljudi, u potrazi za poslom, iz zemlje odlaze u Evropu. Bosna i Hercegovina na samom je vrhu svjetske liste nezaposlenosti“, objasnio je Abebe Adugna, vrhovni ekonomista Svjetske Banke u Bosni i Hercegovni, Kosovu i Albaniji.
Volontiranjem mladi stiču mogućnost usvajanja novih vještina, koje će im pomoći pri implementaciji vlastitih ideja. Pored ovoga, volontiranje je način skupljanja kontakata i veza koje će, na profesionalan način, asistirati procesu pronalaska plaćenog posla u budućnosti.
“Ustvari je moj prvi posao proistekao iz projekata koje sam radila kao volonterka. Radila sam u marketing timu, na jednom projektu koji mi je omogućio da stupim u kontakt sa jednom agencijom za istraživanje, iz koje su me kasnije samoincijativno kontaktirali i zaposlili“, kaže Nina Marković, bivša volonterka i trenutna brend menadžerica u Sarajevu.
Marković nastavlja objašnjavati kako joj je volontiranje omogućilo izgradnju rezimea.
“Volontiranje mi je dalo prva praktična iskustva, potpisala sam prvi ugovor, imala prvi razgovor za posao, planirala prve projekte i bila dio tima, pa čak i vodila tim. Nisam imala priliku steći ove vještine tokom školovanja i mislim da je volontiranje jedan od najboljih načina da postanemo traženiji na tržištu rada.“
Asja Kratović, dugoročna volonterka NDI-a u Bosni i Hercegovini, objašnjava kako je volontiranje izvanredna prilika za personalni napredak, dok u isto vrijeme mladi čine efikasnijim organizacije u kojima volontiraju.
“Volonitiranje je bilo razlog zbog kojeg sam dobila mnoge stipendije i pozive za seminare i ljetne škole, stipendiju za master studij, prvi i sve druge poslove kasnije. Volontiranje mi je omogućilo besplatno putovanje kroz Evropu i Ameriku. Kad bih vrijeme mogla vratit unazad volontirala bih još više, jer ne postoji knjiga koja vas može naučiti onoliko koliko to može iskustvo.“
Evidentno je da su samouvjereniji i sposobniji kandidati uspješniji u osiguravanju zaposlenja. Kratović dalje objašnjava kako volontiranjem ljudi stiču komunikacijske vještine i vještine potrebne u vodstvu, te proširuju vidike i postaju traženiji na tržištu rada.
“U mom iskustvu volontiranje mi je pružilo veći kredibilitet u svakom poslu koji sam radila. Svaki poslodavac želi znati da su njeni ili njegovi radnici i radnice predani poslu, ne postoji bolji način da se to pokaže, nego da, ustvari, neko vrijeme radite besplatno. Volontiranje će pokazati da niste motivisani samo novcem, nego i iskreno predani misiji i viziji preduzeća ili organizacije za koju radite.“
Važno je napomenuti da kulturološki nedostatak volonterizma u BiH nije posljedica samo nedostatka institucionalne podrške, nego i nesvjesnosti pozitivnih efekata koje ono sa sobom nosi. Akademske institucije posebno ne daju dovoljno informacija potencijalnim volonterima i volonterkama, niti naglašavaju važnost volontiranja.
“Kada sam bila u srednjoj školi znala sam vrlo malo o volontiranju ili o programima razmjene. Nisam bila svjesna čak ni brojnih mogućnosti finansiranja studija na najprestižnijim univerzitetima u svijetu, a to je nešto za čime sada jako žalim“, kaze Ilma Ibrišević, dugoročna volonterka AIESEC-a, koja trenutno radi u Velikoj Britaniji.
Volontiranje ne koristi samo onima koji se trude steći praktično iskustvo, nego i organizacijama i institucijama za koje volonteri i volonterke rade, jer vrlo jedostavno mogu da zaposle volontere i volonterke koji bi stekli vještine potrebne upravo toj organizaciji.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) je nevladina organizacija smještena u Sarajevu, koja je prošle godine zapošljavala preko 30 volontera i volonterki iz cijelog svijeta.
“Od 2011. godine, kad je CPI osnovan, dobili smo preko 200 aplikacija za pripravničko mjesto, a nove aplikacije stižu svaki dan. Ljudi koji šalju aplikacije dolaze iz svih krajeva svijeta, ali veliki broj njih dolazi i iz BiH. Volonteri u našem centru su izvanredan resurs, i pružaju izvanrednu pomoć našem radu“, kaže Velma Šarić, direktorica CPI-a.
Volontiranje, dakle, pruža mogućnost iskazivanja posebnosti rada u timu, sticanja praktičnog iskustva, te podstiče potencijal za inovacije. Atributi izlistani ovdje pružaju mogućnost sticanja prednosti, usljed traženja zaposlenja, dok istovremeno organizacijama pružaju mogućnost suradnje sa mladim i predanim ljudima. Podsticanje kulture volontiranja u Bosni i Hercegovini je, dakle, proces u kome su sve strane neminovno na dobitku.

author: Lejla Krkic


text:
Sveli Smo Praznik Žena na Karanfil | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
20. marta, 2015.
Da su žene ravnopravne sa muškarcima, u BiH, ovaj intervju ne biste ni čitali.
O tome šta je 8. Mart danas u BiH, a šta bi mogao da bude i kakav je položaj žene u našem društvu, kad joj se ne poklanja osmomartovski karanfil, razgovarali smo za Balkan Diskurs sa doc.dr.sc. Zlatiborkom Popov-Momčinović.
“Dan žena bio je ljevičarski praznik i služio je kao uspomena koja će simbolički da integriše više decenija borbe za ženska prava, posebno prava radnica koje su radile u nehumanim uvjetima u kapitalističkom sistemu”, kaže doc. dr. Popov-Momčinović na početku našeg razgovora, podsjećajući kako je socijalističkim zemljama polazište ravnopravnosti bilo da će žene zajedno sa muškarcima učestvovati u izgradnji saveznog, socijalističkog, besklasnog društva.
“Taj dan je zamišljen da sublimira i integriše sve što je postignuto u borbi za ženska prava, posebno prava radnica, te da podstakne na dalje borbe u pogledu promjene društvenog položaja žene.” U većini tranzicijskih zemalja, proslava i značenje 8. marta se, faktički, izgubila.“ naglašava ona.
“Riječi kao što su poštovanje i ljubav prema ženama najčešće se koriste na ovaj dan. No, oni se nerijetko svode na izjave kao što su “mali znak pažnje“. Evidentno je da se revolucionarna oštrica izgubila i 8. Mart je sveden na samo jedan u nizu praznika koji se slavi na jedan ritualan, isprazan, pseudoideološki način. Prije toga je on bio shvaćen kao revolucionarni i borbeni praznik koji slavi doprinos žena u izgradnji novog društva, da bi na kraju postao praznik kojim se ženama poklanja neka pažnja, po cvjetić ili buketić, gdje se vidi da se u socijalizam uvukla ta konzumeristička logika, a to je logika kapitalizma”, ističe Popov-Momčinović.
Na Dan žena, kako je istakla, koriste se i neke poštapalice poput: slabiji spol, ljepša polovina, kojoj treba poklanjati ljubav i pažnju na taj dan. “To automatski znači da su žene marginalna grupa, kojoj treba nešto pokloniti, iz čega se vidi taj konzervativni diskurs koji leži iza toga”, zaključuje naša sagovornica.
“Na djelu je kapitalistička komercijalizacija. Rasprodate su karte za putovanje na Dan žena, ulaznice za koncerte za 8. Mart su takođe rasprodate.“- ističe gđa. Zlatiborka.
“O tome kako mediji vide žene u našem društvu svjedoči i sve intenzivnija promocija starleta. Svodeći žene na seksualni objekat kroz medijsku prizmu se očitava da one jedino tako mogu da postignu nešto“, pojašnjava Popov-Momčinović.
Ona dodaje i da su to dva najzastupljenija trenda u medijskom diskursu da ženama treba poklanjati nešto ili one mogu, na osnovu tijela, da grade imidž.
“Političarke, naučne radnice se u medijima, po pravilu, zapostavljaju, kao da ženama, naprosto, nije mjesto na tim poslovima. I danas postoje mediji u kojima se ne odstupa od pravila da se većina zanimanja piše u muškom rodu pa je tako “ona“ sudija, pravnik, ljekar, direktor.“- pojašnjava naša sagovornica o rodno osjetljivom izvještavanju.
Dodala je, ipak, najbitnije tj. da feministkinje insistiraju na značaju 8. Marta, te mnoge ženske organizacije u BiH i regiji osnovane su baš na ovaj dan. Kao primjer navodi organizaciju Crvena u BiH, čiji sam naziv i način djelovanja ukazuje na konceptualni performans rodnih strategija  u borbi za ravnopravnost, a koje preziru strukturalna uslovljavanja i podređenosti žena.
“Još od 60-tih godina jako je značajno to što feministkinje, bilo da su živjele na zapadu ili na istoku, na neki način 8. Mart doživljavaju kao svoj praznik, te postaju zagovornice ne samo 8. Marta kao praznika žena, nego svega onoga što je potrebno ženama, te izvode različite performanse kako se ne bi izgubila kreativnost i ono što taj praznik ustvari jeste.”-zaključuje gđa. Zlatiborka na kraju našeg razgovora.
O sagovornici:
Zlatiborka Popov-Momčinović (1975) završila je studij sociologije na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu. Na Fakultetu političkih nauka u Beogradu je doktorirala 2013. godine, a na temu  Ženski pokret u postdejtonskoj BiH: dometi, inicijative, kontroverze. Objavila je više od četrdeset naučnih radova iz oblasti političke sociologije, politikologije religije i feminističke teorije i prakse. Članica je upravnog odbora odbora Fondacije Cure, članica žalbene komisije Vijeća za štampu BiH, te Članica upravnog odbora za političke nauke Akademije nauka i umjetnosti BiH.

author: Mladen Lakić


text:
Pronađeni ili izgubljeni: Priča bosanske zaboravljene djece | Balkan Diskurs
Clara Fantoni
24. marta, 2015.
U julu 1992. godine, četrdeset šestero djece je iz doma Bjelave, u Sarajevu, evakuisano u Italiju. Ni jedno dijete nije se vratilo.
Marianna, čije je ime promjenjeno, da bi joj se zaštitio identitet, imala je 11 godina, kada je evakuisana iz ratnog Sarajeva i odvedena u dom Igea Marina u Ruminiju. Marianna je jedno od četrdeset šestero djece evakuisane iz doma za nezbrinutu djecu Bjelave u Sarajevu, koji se nekad zvao Ljubica Ivezić. Djeca su autobusima, kroz opasan teren i snajpersku vatru, odvedena do obale. Inicijativu je odobrio bosanski predsjednik Alija Izetbegović, a organizovao je generalni sekretar Duško Tomić, iz dječje ambasade Medjasi. Trideset sedmoro najmlađe djece smješteno je u Mamma Rita dom u Monzi, u Milanu, dok su ostala starija djeca smještena u Igea Marina.
Nejasno je da li su djeca Sarajevo napustila sa dokumentima, ali odmah po dolasku u Italiju dodijeljen im je status “provjerenih maloljetnika“, što je značilo da su pod nadzorom dječje ambasade Medjasi i kasnije Italijanske vlade. Dvadeset dvije godine kasnije Marianna još uvijek nema zakonski italijanski identitet, iako je vjenčana Italijanom i očekuje prvo dijete.
“Pitali smo se kad ćemo se vratiti. Pitali smo i ih, ali nam niko ništa nije govorio. Bili smo maloljetnici tada, nismo imali nikakvu moć“, kaže Marianna. Oba pomenuta doma odbili su da komentarišu situaciju u to vrijeme. “Mi nemamo nikakvih informacija o toj djeci. Bio je rat. Ne znamo da li će se ono što kažemo možda shvatiti pogrešno, iako to ne znači da krijemo nešto“, rekli su iz Doma za nezbrinutu djecu.
1995. godine Ministarstvo vanjskih poslova BiH i Ministarstvo za izbjeglice surađivali su pokušavajući vratiti ovu djecu u Bosnu, u dva navrata. Međutim situacija u Sarajevu smatrala se i dalje opasnom i planovi su otkazani. Iste godine direktor Doma Bjelave, gdin. Amir Zelić odlazi u Italiju, da vrati evakuisanu djecu u Sarajevo.
“Isplakao je krokodilske suze, ali nije uradio ništa“, kaže Marianna. “Privremeno rješenje postalo je trajno. Muka ti je od pomisli na to sve, ali moraš zatvoriti vrata i prestati da pitaš. Mrzim pričati o tome, umorna sam od pričanja o tome. Imali smo osnovne potrepštine u Igea Marini, ali naravno da nam je nedostajalo majčinstvo. Ja nemam kontakte sa rodbinom u Bosni.“
Marianna se nikad nije vratila u Bosnu, provela je ostatak djetinjstva u Igea Marini domu. “Napustili smo Dom sa 18 godina, pronašli partnere i posao i odselili.“
Dario Novalić, novinar i vlasnik START magazina, preuzeo je stvari u svoje ruke i istraživao situaciju.
“Htio sam da kažem istinu. Bilo je toliko laži u medijima. Navodi su bili ispunjeni. U prošlosti je bilo šaputanja oko prodaje djece iz doma parovima bez djece, ili priča o tome kako su muslimanska djeca silom krštena. Međutim ništa od toga nije potvrđeno. Moglo bi se reći da su djeca imala bolji život odrastajući u Italiji, nego u Bosni usred rata“, kaže Novalić. “Rečeno je da su kontakti i informacije o djeci izgubljeni, iako je, ustvari, bilo potrebno jednostavno kontaktirati Ministartsvo civilnih poslova, da bi se sve saznalo.“
2008. godine Novalić je snimio kratki dokumentarni film pod nazivom “Ako gledaš ovo, mama“. Film prati priče petero djece iz Bosne, koja žive u Italiji. Govori o njihovoj nostalgiji i činjenici da su zaboravili maternji jezik. “Neka od djece napuštena su u Domu, i tek nakon filma i publiciteta, roditelji su stupili u kontakt i počeli tražiti novac“, kaže Novalić.
Međutim, neka od djece imala su roditelje, koji su se godinama neumorno borili da vrate svoju djecu. Nakon smrti njegove žene, Uzeir Kahvić je smjestio svoju kćerku Sedinu u dom Bjelave, sa samo 40 dana starosti. Kahvić je bio nezaposlen udovac i nije mogao brinuti o svom djetetu. Posjećivao je Sedinu svake sedmice, dok rat nije počeo i dok mu kuća nije pala iza fronta, te nije više mogao doći do Doma. 1995. godine, kada se rat završio, Kahvić porušenim ostacima ulica pronalazi put do Doma, da bi sazanao da mu je kćerka, bez njegovog znanja, odvedena u Italiju i da ju je sada nemoguće pronaći.
Između 1997. i 2000. godine. Kahvić je poslao pet pisanih deklaracija tražeći da mu vrate kćerku, međutim ništa se nije desilo i Sedinu je kasnije usvojila Italijanska porodica. Zahvaljujući TV emisiji Rai 3, koja govori o nestalim osobama, Kahvić je uspio pronaći Sedinu i 2008. godine se prvi put, nakon 14 godina, sreću na željeznickoj stanici u Firenci.
1997. godine usvajanje dvadeset troje bosanske djece bilo je u procesu i 1998. godine zvanični sudski nalozi poslani su rodbini u Bosnu. Roditelji djece trebali su da daju “informisani pristanak“ Italijanskom sudu, kako bi usvajanje postalo legalna procedura. Član 21 Konvencije o pravima djeteta kaže da “informisani pristanak“ od strane roditelja mora postojati prije nego se usvajanje ozvaniči. Konvencija dalje tvrdi da roditelji ili rodbina usvojenog djeteta zadržavaju pravo da znaju gdje se dijete nalazi, a lokacija bosanske djece u Italji bila je sakrivena do njihove dvadeset pete godine života.
U slučaju Uzeira Kahvića, sud u Milanu tvrdi da je adresa Kahvića bila nepoznata i da nisu bili u mogućnosti da ga kontaktiraju. U slučaju Dejana Golijana, sudski nalog poslat je na adresu u potpuno drugu zemlju. Vedrana Hastor je ilegalno usvojena u Italji, zbog formalnosti koja kaže da ona zakonski ne postoji, što je bila posljedica nedostatka Vedraninog jedinstvenog matičnog broja.
Italijanska ambasada u Sarajevu nije pristala komentirati situaciju. “Mi nemamo nikakvih informacija. Savjetujemo vam da kontaktirate Dom, to je njihova odgovornost“, rekli su. Konzulat Bosne i Hercegovine u Milanu, također, je izjavio da nemaju informacija o ovoj djeci. Agencija za usvajanje Primogenita Di Gracanica kaže: “Naša organizacija nema nikakvih informacija o ovoj tematici“, iako je druga agencija za usvajanje Tuzlanska Amica jasno napomenula: “Ni jedno dijete iz Bosne nije usvojeno kroz našu agenciju, ali znamo da ih je bilo nekoliko sa Primogenitom“.
Što se tiče premještene djece, aktivistica za ljudska prava, gđa. Jagoda Savić je rekla: “Ni jedno dijete iz Bosne nije se ujedinilo sa porodicom“. Jagoda Savić je bila zakonska zastupnica Uzeira Kahvića i pomogla mu je, u nastojanju da pronađe svoju kćerku. “Na kraju je odlučeno da je u najboljem interesu djece da se ne vraćaju, kako ne bi morala prolaziti kroz komplikovanu proceduru priznavanja ocjena.“
Teško je zamisliti kako su se osjećali roditelji čija su djeca odvedena i usvojena, bez njihovog znanja. Ostaje nejasno koga treba kriviti, italijansku ili bosnansku stranu i vlast, a obje strane krive vrijeme, za nedostatak potrebnih informacija. Neke od porodica dobile su kompenzaciju, za ono što im se desilo. 2005. godine Uzeir Kahvić i Silvana Osmanović- Seferović dobili su po 3.000 KM, kao kompenzaciju za bol koju im je nanio gubitak djece.
Moguće je reći da su ova djeca imala bolji život odrastajući u Italji, daleko od rata. Stopa nezaposlenosti u BiH iznosi 43.47% i etničke podijele su i dalje prisutne. Čini se da je mir nestabilan. Ko bi znao kakve bi živote u Bosni imala djeca evakuisana u Italiju. Mnoga od ove djece sada su odrasli ljudi, koji Italiju smatraju domovinom, a sjećanja na Bosnu su maglovita. Međutim, ljubav porodice i roditelja ostaju nezamjenjivi. Jesu li djeci iz Bosne oduzeti ljubav i nacionalnost ili su, ustvari, spašena?


text:
Biti žena: blagoslov ili teret? | Balkan Diskurs
Nataša Tripunović
27. marta, 2015.
U BiH postoje jednaka prava. Ali samo na papiru.
Od matrijarhata pa do danas, u periodu tzv. demokratije, a zapravo smo još uvijek u tranziciji i oporavljamo se od svih ratnih i poslijeratnih dešavanja, teško žive svi: i penzioneri i mladi, muškarci i žene, zaposleni i nezaposleni, školarci i studenti. Nikome nije lako, ali usudiću se da kažem da su žene u Bosni i Hercegovini u velikoj mjeri obespravljene. Raskorak između onoga što je garantovano pravnim aktima i onoga što je zapravno prisutno u stvarnosti je značajan i uočljiv na svakom koraku.
Čujete, uglavnom od starijih muškaraca, da je žena “nužno zlo“. Na prvi pogled to bi mogao da kaže samo neuk čovjek, ali sa njim će se, navodno kroz šalu, složiti i pripadnici obrazovanijeg dijela društva, političke vođe ili visoko obrazovani ljudi. Ne svi, ali većina sigurno. Upravo u tome i jeste glavni problem.
Može se reći da je problem u našem mentalitetu. Od davnina se ženskoj djeci savjetovalo da budu poslušne i povučene, da trpe. Za sve što nije u redu, a potiče sa muške strane, nalazilo se opravdanje floskulom “Ma, muška posla!“. I žene sa naših prostora često same sebe stavljaju u podređen položaj u odnosu na muškarce.
Primjera radi, navodim savjet bake upućen njenoj unuki prije udaje, a bio je da treba da sluša svog muža. “Treba da sluša“, šta zapravo znači taj izraz? Da li da ga zaista sluša dok on govori i da bude dobar sagovornik kako bi zajedničkim razgovorom, i dogovorom, prije svega, riješili sve životne i bračne probleme? Ili, pak, da ga sluša u onom drugom smislu, tj. da zanemari svoje težnje i potrebe i slijepo sprovodi u djelo sve što muškarac želi? Ne bih rekla da su naše bake pričale o kompromisu, prije će biti ovo drugo shvatanje. Dakle, treba poraditi na samosvijesti žena, o njihovoj snazi, o tome koliko su zapravo jednake u pravima.
Često smo u prilici da čujemo da muškarci i žene ne razmišljaju na isti način. I psiholozi su potkrepljivali tu tezu raznim studijama. Analize tih studija su pokazale da žene brže razmišljaju, prilagodljivije su novonastalim situacijama, imaju saosjećanost, tj. osjećaju suosjećanje prema onima koji su u lošijem položaju i koji su ugroženi u bilo kom smislu.
Pokazalo se da su žene i dobri pregovarači, diplomate. Žena po tonu razgovora tačno “osjeti“ (ne zaključi, nego baš osjeti) šta može postići i koje kompromise treba praviti, a koje ne, kako bi bili postignuti određeni ciljevi na zadovoljstvo obje pregovaračke strane.
Žene igraju veliku ulogu u procesu rješavanja konflikata i u procesu pomirenja. To je samo jedan od primjera da žena može biti i jeste dobra i uspješna u više različitih životnih sfera.
Žene imaju tzv. multitasking sposobnost, sposobne su da istovremeno uspješno obavljaju više različitih poslova. U tome je velika prednost žena. Samo što se ženama sa naših prostora ne pruža prilika da to pokažu. I one koje su uspjele da dođu do rukovodećih pozicija u firmama ili na političkoj sceni, ne mogu na pravi način iskazati svu svoju sposobnost jer su svakodnevno izložene manipulacijama i ucjenama.
Smatra se da je uloga žene da bude majka i domaćica. Ništa više. Međutim, ni to nije tako jednostavno. Mlada žena u Bosni i Hercegovini prilikom razgovora za posao ili kada već zaključi ugovor o radu, uglavnom prvobitno ima “razgovor u četiri oka“, sa poslodavcem. Tom prilikom joj se saopštava da ne bi bilo poželjno da sada zasniva porodicu ili rađa djecu. A kada će? Kada ode u penziju?
Majčinstvo i angažovanje žene na poslovnom planu ne bi trebalo da su kategorije koje isključuju jedna drugu. Zašto žena sa 30 ili 35 godina ne bi mogla biti majka dvoje, troje ili više djece i istovremeno zaposlena? Možda zato što bi to bilo opterećenje za državu, tačnije Fond za zdravstveno osiguranje.
Neophodne su krucijalne promjene sistema vrijednosti i zakonskih okvira. Danas je nužno potrebno da se borimo za jednake uslove rada, za bolje prilike, te za obrazovanje i usavršavanje. Nije nemoguće, samo treba krenuti od sebe. I krenuti odmah.
Malala Jusafzai, djevojčica, dobitnica Nobelove nagrade za mir 2014. godine, koja je rizikovala vlastiti život u borbi za svoja i prava drugih djevojčica trebalo bi da nam služi za primjer. Brojni su primjeri kroz istoriju žena koje su bile genijalne, ali nedovoljno cijenjene samo zato što su žene. Jedan od dobrih primjera je i Mileva Marić-Ajnštajn. Iako u sjeni svog muža Alberta, Mileva je bila odlična znanstvenica, a i dalje se vode žustre debate o njenom doprinosu Albertovim dostignućima.
Mislim da su i žene Bosne i Hercegovine, takođe, sposobne za velike korake. Ali prvobitno je potrebno riješiti nas osjećaja krivice iz formirane predrasude u društvu da nećemo moći da se nosimo sa tradicionalnom ulogom majke i supruge na jednoj strani, i ulogom poslovne žene sa karijerom na drugoj strani.
Ograničiti žene samo na majčinstvo ili samo na karijeru je nepotpuno iskorištavanje naših kapaciteta, resursa i sposobnosti. To je život u jednom smjeru.
Biti žena ne znači samo nositi ogroman teret na nejakim leđima, biti samosvjesna žena je i blagoslov.

author: Nataša Tripunović


text:
Nova nada za LGBT zajednicu u Bosni i Hercegovini? | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
27. marta, 2015.
Ove godine je međunarodni filmski festival Merlinka održan po treći put. Imali smo priliku upoznati Jasenka, organizatora i aktivistu, te na taj način dobili uvid u situaciju LGBT zajednice u BiH.
Merlinka je međunarodni queer film festival, prvi put organizovan u Beogradu, od strane Gej lezbejskog info centra (GLIC). Napravljen je u spomen Vjeranu Miladinoviću, trans osobi ubijenoj u Beogradu 2003. godine, koji se izjašnjavao kao “Merlinka”. Festival je brzo postao veliki događaj za LGBT zajednicu na Balkanu.
Merlinka je u Sarajevu organizovana 2012. godine, po prvi put. Nakon obećavajućeg početka, festival je, nažalost, dospio u žižu medijskog interesovanja 2014. godine. Tada je isti održan u Art kinu Kriterion, a grupa maskiranih osoba je napala paneliste, tokom diskusije o trans identitetu i pravima trans osoba.
“Netom prije održavanja festivala, par homofobnih članaka je objavljeno o njemu na marginalizovanim fašističkim portalima. To je bilo dovoljno da huligani reaguju. Osim toga, satirični portal Sarajevo 365 je objavio članak koji je tvrdio da se Gay Pride treba održati u Sarajevu. Mislim da je ova dezinformacija kumovala onomu što će se dogoditi”, objasnio je Jasenko.
Napadači su trebali biti zaustavljeni, ali je policija, koja je vodila obezbjeđenje radi visokog rizika koje okružuje LGBT događaje u BiH, zakasnila taj dan.
“Policajci, koji su tamo trebali biti u tri sata, su zakasnili 20 minuta, što je bilo dovoljno vremena da napadači urade to što su uradili. Prijavljeni su policiji, ali ništa se nije dogodilo. Još uvijek čekamo.”
Trodnevno izdanje festivala održano 2015. godine je prošlo bez prekida, omogućavajući učesnicima da pogledaju izbor od pet filmova, od kojih su se svi bavili različitim aspektima istospolnih brakova, roditeljstva, promjene spola i tranzicije.
“Ove godine smo imali više od 300 ljudi na otvaranju. Ljudi nisu imali gdje da sjednu. Kino sala je bila puna. Zaista smo zadovoljni kako se sve odigralo. Mislim da su se ljudi navikli na činjenicu da će se ovo održavati svake godine”, kaže Jasenko.
Obezbjeđenje događaja je ove godine bila glavna briga. Tamo su se našli privatno osiguranje, policija na ulici i ispred Kriteriona, policajci u civilu, te ogromna bezbjednosna služba, koja je postavljena da radi sigurnosti učesnika. “SOC je radio i dalje radi sa policijom na edukaciji, treningu i osvještavanju o LGBT problemima, kao što su zločini iz mržnje ili diskriminacija. To je imalo efekta i ove godine su bili savršeno profesionalni.”
Vidjeti da se takav javni događaj održava bez problema ili prijetnji daje novu nadu bosanskoj LGBT zajednici. “Godina 2014. je bila dobra godina i veliki korak za BiH. Sarajevo je definitivno doprinijelo ovom početku mjenjanja mentalitieta. To je ohrabrenje za svaki idući projekat. Šta god da je u pitanju, odlično je što se dešava.”
Jasenko se sada želi više fokusirati na druge gradove. Rođen je u Tuzli, gradu koji mu je dao slobodu i snagu da se izjasni kao gej, a sada živi u Banja Luci, gradu u Republici Srpskoj, drugom entitetu od kojeg je BiH sačinjena.
“Što se tiče Banja Luke, ne mogu reći da tamo ima pomaka. Za razliku od Sarajeva, koji ima SOC već četiri godine, moramo da idemo baš iz početka. Zaista je teško organizovati bilo šta kada je zajednicu tamo stvarno strah da se javno deklariše. Moramo da radimo na jačanju zajednice. Za sada, imamo dobre odgovore od institucija. Nisu još osjetljivi dovoljno, ali je situacija obećavajuća.”
Njegova organizacija, koja se zove Banjalučko udruženje kvir aktivista (B.U.K.A.), napokon je našla prostor za rad i planira da organizuje različite edukativne aktivnosti, poput formiranja čitalačkog kluba, kako bi se ljudi zainteresovali za čitanje queer literature i pokretanja projekta sa lokalnom radio stanicom, kako bi se održavao LGBT talk show barem jednom mjesečno. Jasenko, takođe, planira da organizuje Merlinku u svom gradu, iduće godine.
“Aktivista sam već 11 godina i čekao sam da se nešto desi. Mislim da se stvari mjenjaju i moramo da iskoristimo ovu priliku da poguramo koliko god možemo. Zaista sam optimističan”, kazao je za kraj našeg razgovora.

author: Chloé Gaillard


text:
Ko sam ja? | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
30. marta, 2015.
Šta je Bosanac i Hercegovac u Bosni i Hercegovini, i postoji li on uopšte?
Ustav Bosne i Hercegovine navodi da su svi državljani Federacije BiH i Republike Srpske, samim tim, i državljani Bosne i Hercegovine. Stoji činjenica da, kao državljani BiH, svi nosimo pasoše i ostale identifikacione dokumente sa grbom jedne države i oznakom jednog državljanstva.
Piše: Tatjana Milovanović (21), Brčko
Poznati ‘’Zakon tla’’ (franc.: droit du sol) koji je nastao u Francuskoj, u doba revolucije, za Francuza smatra svakoga ko ima prebivalište u granicama te zemlje, bez obzira na njegovo etničko porijeklo. “Droit du sol” je i danas popularan u toj, teritorijalno, najvećoj zemlji Evropske Unije.
Da ste krajem devedesetih godina prošlog vijeka pitali moju baku ili djeda ko su i kom narodu pripadaju, odgovorili bi da su Jugosloveni i Bosanci. Čak bi djed, vjerovatno, počeo pričati o tom vremenu, sjećajući se kako je, kao policajac, 1984. godine išao u Sarajevo da radi za Olimpijske igre ili kako mu je bilo sedamdesetih, na Kosovu. Baka bi, uglavnom, pričala o tome kako je tadašnja Konfekcija ‘’Borac’’, u Banovićima, bila najbolji kolektiv u kome je ikad radila i kako su išli na najzabavnije kolektivne izlete. I da, bili su Jugosloveni. I bili su Bosanci.
Danas kada ih pitate o tim stvarima, oni ni sami ne znaju kako da se izjasne i, uglavnom, zaobilaze svaku priču o tom vremenu. Baka kaže da o tome nema smisla više pričati, jer su dobri dani života odavno iza nje, a da je ono što danas ima, u ovoj državi, samo preživljavanje.
Kroz priču sa jednom srednjoškolkom iz Kladnja, malog grada u sjevernoistočnoj Bosni, otkrila mi je da oni u kući, ni danas, djedu ne mogu da objasne da su oni Bošnjaci, jer on uporno tvrdi da je Bosanac i da za drugo opredjeljenje ne zna.
I zaista, kada razmišljam o državi u kojoj živim i uzmem u obzir istoriju iz koje je nastala, ali i vremena u kojima se razvija, ne mogu, a da se i sama ne zapitam:”Šta je Bosanac i Hercegovac u Bosni i Hercegovini, i postoji li on uopšte?”
Kao neko ko je odrastao nakon rata u BiH, uvijek sam imala nedoumice oko svog etničkog i nacionalnog identiteta. Odrastajući u porodici koja njeguje pravoslavnu tradiciju, po apsolutizmu, sam bila Srpkinja i tu nije bilo dvojbe. Nije bilo dileme za sve, osim za mene, jer sam uvijek osjećala da mi nešto nedostaje.
Etnički simboli u BiH su postali toliko bitni da, ponekad, imam osjećaj da se nalazimo u dobu davne istorije i plemenskih podjela, u kojima su plemenske boje i oznake bile jedina sigurnost za opstanak. U momentima kada političari, kroz medije, otvoreno govore o nepriznavanju glavnog grada ove države, o jačanju entiteta i stvaranju nezavisnih pokrajina, pitam se postoji li,uopšte, mogućnost života i opstanka, izvan etniciteta?
Ono što najviše muči mlade ljude u BiH jeste nemogućnost zapošljavanja i nedostatak novca. Zbog ovih problema veliki broj njih se, svakodnevno, odlučuje da svoju sreću potraži van granica Bosne i Hercegovine. Koliko je, danas, teško živjeti van okvira ‘’svoje grupe’’ svjedoče i mnogobrojni slučajevi zapošljavanja zbog potrebnih etničkih kvota, te ustaljenog običaja zapošljavanja po ‘’stranačkoj liniji’’. Ako uzmemo u obzir da cca. 80% političkih stranaka u BiH, u svom nazivu, posjeduje etničke simbole, onda možemo i shvatiti obim problema u kojem se ova zemlja nalazi.
Ponekad izgleda besmisleno govoriti o postojanju države Bosne i Hercegovine, jer većina njenih građana radije odlučuje da govori kao pripadnik neke grupe, nego kao državljanin te države. Pitam se da li, zaista, postoji država, ako je oni koji nose njen pasoš negiraju? Kako je moguće da je sjeća samo taj stari dedo iz Kladnja? Zašto svi ne možemo biti tako uporni i braniti da nam se oduzme ono što su bili naši djedovi i bake, zašto uporno pokušavamo zaboraviti odakle smo i unutar čijih granica se i sada nalazimo? Ni slučajno, ne smijemo zaboraviti svoje religije i etnicitet, jer oni u sebi nose posebnost naših porodica i predaka, ali isto tako se trebamo okrenuti i onome što je, možda, hijerarhijski na višem nivou, a to su sve etničke grupe i sve religije, u ovim državnim granicama. Zar ne bi bilo lijepo kada bismo se uspjeli vezati po još jednom osnovu, kada bismo mogli govoriti o pripadnosti jednoj većoj grupi i konačno govoriti o sebi kao ponosnim Bosancima i Hercegovcima?
Vjerujem da se ovakve ideje o nekadašnjem ‘’bratstvu i jedinstvu’’ čine previše idealnim i nemogućim, ali ako vam se, bar malo, čine potrebnim i ako ih smatrate logičnim, onda nije sve izgubljeno. Iako to nekad izgleda suludo, i čini se naivno, vjerujem da su svi državljani BiH, pomalo, kao onaj dedo iz Kladnja.
Biti Bosanac i Hercegovac, danas, znači biti ljut i ogorčen na politički sistem u državi, znači živjeti u ekonomski nestabilnim zajednicama, svakodnevno se boriti za egzistenciju i “bolje sutra”. Ali, s druge strane, to znači ponosno isticati kada neki naš sportista osvoji medalju ili kada Sarajevo u konkurenciji od 100 gradova ponese titulu za najbolju turističku destinaciju. Biti Bosanac i Hercegovac znači osjećati ljubav i pripadnost, i nositi je uvijek i svugdje.


text:
Silovanje: Zločin protiv cjelokupne nacije, ne samo protiv jedne žene? | Balkan Diskurs
Nevena Medić
1. aprila, 2015.
Jedino razumijevanjem rodne perspektive rata u Bosni možemo pristupiti analiziranju konflikta iskreno, te početi odgovarati na zahtjevnija pitanja, koja su, na koncu, krucijalna za proces pomirenja.
U kontraverznom dokumentarnom filmu pod nazivom “Kćerka Indije“, koji opisuje brutalno masovno silovanje i ubijanje mlade žene iz Delija, redatelji intervjuišu jednog od osuđenih silovatelja, koji otvoreno za zločin krivi žrtvu. Film je prikazan u Velikoj Britaniji, poslije čega ga je Indijska vlada zabranila emitovati, rekavši kako bi ovakav film mogao podstaći dalje nasilje nad ženama.
Dokumetarac me naveo da počnem razmišljati o tome koliko sam žrtava silovanja srela u svom životu, u Bosni, da li kroz rad u Centru za post-konfliktna istraživanja, ili u mom svakodnevnom životu. U našoj represivnoj patrijarhalnoj zajednici ljudi prstima upiru u žrtve seksualnog nasilja i šapuću: “Pogledaj, nećeš vjerovati, silovana je više puta u vlastitoj kući, i zamisli, svaki put drugi muškarac, nije li to užasno?“
Izrazito mi je muka od toga svega. Ne od žena koje su silovane, nego od zajednice u kojoj živim, koja priznaje potpuno pogrešan sistem vrijednosti, kojem u osnovi fali i najmanja količina suosjećanja i priznanja za bolna iskustva žena.
Pokušati razumjeti rat u Bosni neminovno i uvijek uključuje potragu za odgovorima u prošlosti. Vraćajući se na “bratstvo i jedinstvo“, koje je služilo kao temelj komunističke Jugoslavije, shvatam da su ovu temu stvorili muškarci. Iako su prividno imale iste prava i beneficije, žene su ulogu žene i majke često nosile kao dvostruko opterećenje. Zaposlene žene doprinosile su poduzetništvu države i društva, ali se od njih, istovremeno, očekivalo da budu domaćice, supruge i majke.
Klasa je bila najmoćniji subjekat društva i države, a klasom su dominirali muškarci. Pad komunizma je izveo nacionalizam, u kome je klasu zamijenila nacija i nacionalistička retorika, koja je bila alatka korištena da se ovaj preokret ostvari. Cilj je bio stvoriti etnički čiste teritorije, ne samo etničkim “čišćenjem“ i ubijanjem, nego i silovanjem, koje je strateški korišteno kao oružje rata.
U represivnoj patrijarhalnoj zajednici kao što je Bosna, žene se smatraju tvorcima nacije. Žensko tijelo je, stoga, smatrano i čuvano kao teritorija nacije. Žensko tijelo mora se kontrolisati, kako bi se zadržale vanjske i unutrašnje granice etno nacije. U suštini, tokom rata, žensko tijelo postaje način komuniciranja za muškarce.
Rat možda jeste završen, ali ženskim žrtvama silovanja trenutno se manipuliše, tako što predstavljaju viktimizaciju cjelokupne etničke grupe. Mjenjati individualnost kolektivnošću uobičajena je forma etno nacionalističkog diskursa u Bosni. Frazom “Naše žene su silovane“ opisuje se patnja cjelokupne etno nacije. Silovanje, pored toga što je je izrazito “prljavo“, istinski se smatra zločinom protiv nacije, a ne samo određene individue, jedne majke, kćerke, sestre ili djevojke. Ženama je oduzeta individualnost i postaju predmet uništavanja etničke grupe u cjelini. Ovaj proces jednako dehumanizira ženu kao žrtvu i minimizira zločin učinjen protiv nje, kao samostalne individue. Pošto je silovanje oružje, a nema pobjednika rata, silovanje velikog broja žena, jedne etničke skupine, ponižavajuće je za cjelokupnu grupu.
UN procjenjuju da je tokom rata u Bosni i Hercegovini silovano između 20 i 56 hiljada žena. Sjećam se razgovora sa jednom od žrtava u kojem mi je rekla: “Ko će mi vjerovati da sam patila i da sad živim s tim, ko će mi vjerovati, 20 godina poslije? Nisu vjerovali tada, neće ni sada. Traže dokaze, a ja imam samo svoja osjećanja.”
Mnoge žrtve danas šute i ne govore o patnjama s kojima se susreću svaki dan, ne samo zbog stida i straha, nego i zbog etno nacionalističke politike, koja vlada Bosnom i Hercegovinom, a u kojoj je jedini način za komunikaciju upravo ova etnička razina. Žene se boje da će, ukoliko, progovore izdati i prevariti naciju, porodicu ili partnera, koji se borio u ratu.
Formirala se stigma zbog nedostatka institucionalne i društvene podrške preživjelima seksulanog nasilja. Adekvatna medicinska pomoć je izostala, jednako kao i reparacije. Razmislite o tome koliko je žrtava silovanja među nama, a da za njih i ne znamo, jer misle da moraju da ćute. Mnoge od njih jedostavno kažu da je bolje ćutati, nego postati žrtva po drugi put. Iako je rat završen, žene su i dalje na frontu, kao majke, sestre, kćerke i prijateljice. Bore se za svoja prava, bez obzira na to kojoj naciji pripadaju. Vidjela sam jako mnogo žena Bošnjakinja i Srpkinja, kako sjede zajedno i razgovaraju o tome koliko pate. U tim razgovorima osjetite toliko razumijevanja i podrške, razumiju patnje jedne drugih i podržavaju se međusobno, u izgradnji bolje i ljepše budućnosti.
Rat na Balkanu zauvijek je promijenio percepciju o tome šta znači biti žena u ratu. Mnoge žrtve još uvijek traže pravdu. Jedino razumijevanjem rodne perspektive rata u Bosni možemo pristupiti analiziranju konflikta iskreno, te početi odgovarati na zahtjevnija pitanja, koja su, na koncu, krucijalna za proces pomirenja.

author: Nevena Medić


text:
Hasijina priča | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
6. aprila, 2015.
Glavnu inspiraciju za ovaj projekat, fotograf Velija Hasanbegović je pronašao u Hasiji, danas četrdesetogodišnjakinji, koja je sa osamnaest godina proživjela strahote logora.
Glavnu inspiraciju za ovaj projekat, fotograf Velija Hasanbegović je pronašao u Hasiji, danas četrdesetogodišnjakinji, koja je sa osamnaest godina proživjela strahote logora. Pretvaranje Hasijinih sjećanja na stravične zločine, u ove fotografije, je za Veliju bio veoma emotivan i težak zadatak, jer i sam nosi mnoga loša sjećanja iz devedesetih godina.
Vraćanje u ’92. godinu i na mjesto zločina je bio vrlo veliki posao za oboje, ali je potreba za pričanjem i dokumentovanjem istine bila veća. Veliji je Hasijina teška životna priča bila velika inspiracija, a Hasija je još jednom skupila hrabrost i sa nama podjelila svoja sjećanja. Ekipa Centra za post-konfliktna istraživanja je ponosna što je omogućila ovu uspješnu saradnju.
Ove fotografije pričaju priču o jednom prekinutom mladalačkom snu, o izgubljenom pogledu, o ranama prošlosti i suočavanju sa sadašnjošću.

author: Balkan Diskurs


text:
#SEBIČAN | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
7. aprila, 2015.


text:
Podjeljena realnost memorijalizacije – Gavrilo Princip | Balkan Diskurs
Benjamin Goffrier
14. aprila, 2015.
Vizuelna studija o dva pogleda i sjećanja na jedan dan 1914. godine
Prije rata Sarajevo je bilo multikulturalan grad. Tokom 1.000 dana opsade grad je skoro potpuno uništen. Nije uništavan nasumice već je cilj bio izbrisati multikulturalni identitet glavnog grada Bosne i Hercegovine. Prvo su uništavana kulturološki značajna mjesta.
Prestankom rata, Bosna i Hercegovina je podjeljena na dva entiteta, što je centralni ishod Dejtonskog mirovnog sporazuma koji je potpisan 1995. godine. Sarajevo je također podjeljeno. Danas postoje dva, Grad Sarajevo i Istočno Sarajevo. U Gradu Sarajevu koji je glavni grad Bosne i Hercegovine, te entiteta Federacije Bosne i Herecgovine, živi 87 posto Bošnjaka. U susjednom Istočnom Sarajevu, koje je pripalo entitetu Republika Srpska, većinom žive Srbi. Došlo je i do podjele identiteta i sjećanja među Bošnjacima i Srbima.
Gavrilo Princip je jedan od glavnih istorijskih ličnosti koja dijeli Bošnjake i Srbe. Dva različita spomenika, jedan u Sarajevu, a drugi u Istočnom Sarajevu jasno pokazuju kako ove dvije etničke skupine istoriju tumače različito i aktivno nastoje stabilizovati podjelu podižući spomenike ovakve vrste.
Spomenik u Sarajevu nalazi se direktno na mjestu gdje je Gavrilo Princip (Srbin) ubio austrougraskog prijestolonasljednika Franza Ferdinanda 28. juna 1914. godine. Na ćošku pored rijeke Miljacke je Latinska ćuprija sagrađena u srednjem vijeku i Atmejdan sa malim parkom, koji podsjećaju turiste na istorijski značaj ovog mjesta. Dodatni značaj doprinosi i muzej sagrađen u neposredoj blizini, koji priča priču Sarajevskog atentata.
Spomenik Gavrilu Principu u Istočnom Sarajevu nalazi se na mjestu okruženom stambenim zgradama. Statua visoka preko dva metra otkrivena je tek u junu 2014. godine, na stotu godišnjicu atentata.
Srpski nacionalisti djelo Gavrila Principa opisuju i pamte kao borbu za slobodu, Bošnjački ga se sjećaju kao srpskog teroriste koji započinje ratove.
Ova vizualna studija nastoji prikazati različite narative izlivene u bronzi i kamenu, tako što plijeni pažnju bizarnim detaljima spomenika koji ujedinjuju više nego što dijele.

author: Benjamin Goffrier


text:
Ožiljci tranzicije | Balkan Diskurs
Elma Karahodžić
16. aprila, 2015.
Ima negdje jedna zemlja, kao što Mak Dizdar u “Modroj rijeci” kazuje:” Preko slutnje, preko sumnje, iza devet, iza deset, i još dublje i još jače, iza šutnje, iza tmače.” Ima negdje jedna dobra zemlja. Dobra zemlja u obliku srca. Bosnom se zove. I Hercegovinom. U toj Srcolikoj zemlji živi čudan narod.
Narod u toj zemlji se zove svakako: i Bosancima, i Srbima, i Hrvatima, i Bošnjacima, i Katolicima, Pravoslavcima, Muslimanima. I priča taj narod različitim jezikom; bosanskim, hrvatskim, srpskim, a priča svako jednako i svako svakoga razumije. I piše taj narod različitim pismom, a svi jednakost, pravdu, mir i slobodu pišu isto.
Ima negdje jedna zemlja, u uglu kosmosa, u obliku srca. Toliko srce, a ima li ljubavi? I Savom, i Unom, i Drinom, i Vrbasom kola, vijekovima, neka čudna mržnja. Otkada za sebe zna, ta dobra zemlja, zna i za rat, a od ovog zadnjeg još uvijek se oporavlja.
Ipak, u toj zemlji ništa nije crno. Sve je šareno i drugačije: tradicije, folklori, molitve, a sve zajedno diše pod istim plaštom.
Građani ove nam lijepe, svačije i naše, Bosne i Hercegovine, ponosni su na njene raznolikosti, ali se njihov glas gubi pored onih praznih glava čija su usta puna. Ipak, tu su. Postoje i djeluju.
Alma Mehičić, mlada i nezaposlena inženjerka saobraćaja iz Doboja (RS) kaže da je stagnacija blaga riječ za sve što se dešava oko nas. Ona smatra da se proces tranzicije jako loše odrazio na sve nas te da se posljedice još uvijek osjete. Ipak, sve je individualno i zavisi od razvitka svijesti kod mladih ljudi. “Ljudi žive u prošlosti i svoju negativnu energiju usmjeravaju na svoju djecu“, navodi Alma i čvrsto stoji iza toga da je ključ svega u obrazovanju, stjecanju znanja i učenju o tuđim kulturama kako bismo prihvatili svoju vlastitu.
“Ovo je jako bogata i raznolika zemlja.“ – tvrdi Alma. No postavlja se pitanje da li to baš svi jasno vide?
Marko Matolić, slobodni umjetnik i student na Odsjeku za historiju Filozofskog fakulteta u Tuzli, u našem razgovoru navodi: “Iz uspavljujuće bajke o bratstvu i jedinstvu prvo smo bačeni u ralje rata, a potom smo se, isprepadani do krajnjih granica na kojima zdrav razum jedva opstaje, našli u sasvim novom svijetu. U svojoj višestoljetnoj prošlosti, narodi Bosne i Hercegovine nikad nisu živjeli u pravom demokratskom sistemu. Stoga nije čudno što u takvom sistemu cjelokupno društvo ne funkcioniše kako treba. Većina uopće ne zna kako se ponašati u ovom društvenom uređenju. Manjina je shvatila kako ta mašinerija funkcioniše i odlučila je zloupotrijebiti je.“
Marko smatra da bosanskohercegovački čovjek ne zna ništa jer znanje nigdje ne može da dobije. Zašto je to tako? Po njegovom mišljenju Univerzitetima haraju profesori ogrezli u kriminal, pohlepni za novcem, plagijatori, doktorirali jedino na temi sustavnog uništavanja perspektivnih studenata. S druge strane, oni ispodprosječni studenti guraju se u osnovnoškolski i srednjoškolski obrazovni sistem. Srednja klasa, tzv. buržoazija, eventualni nosioci inteligencije, survani su u nižu klasu pa preopterećeni borbom za egzistenciju žrtvuju esenciju.
Marko smatra da su u Bosni i Hercegovini uništene prave društvene vrijednosti kao što su umjetnost ili ekonomija, a uznapredovala je jedino religija, koja je, po njegovom stavu, duboko uvučena u politiku tako da nam ključne poteze povlače tzv. “iracionalni mozgovi“. Ipak, postoji jedan manji broj ljudi koji želi promjene, ali su kukavice da bi poduzeli neophodne mjere.
Matolić nudi dva moguća rješenja: zavođenje totalitarnog režima ili upućivanje zahtjeva Evropskoj uniji u cilju da nam upravo ona obrazuje ekspertnu vladu na minimalno trideset godina. Svjestan da njegove ideje možda zvuče suludo on, ipak, sigurno stoji iza njih jer je normalan put u lijep život postao nemoguć.
Rezultati istraživanja određenih nevladinih organizacija govore kako više od 80% mladih ljudi trenutno želi napustiti Bosnu i Hercegovinu.
Admir Skula, inženjer mašinstva iz Doboj Juga, “Bošnjak“ odrastao u Zagrebu, to je nedavno i učinio. Trenutno živi u Mannheimu i kaže da kolegama u Njemačkoj Bosnu opisuje ovako:”Katolička crkva, pravoslavna crkva i džamija-sve jedna do druge. Tamo su austrougarske zgrade i otomanske čaršije.“, a oni ga gledaju zadivljeno. Pitam ga zašto je otišao iz Bosne ako već tako lijepo priča o njoj? Otišao je, kaže, ne zbog materijalnog, nego zbog ljudskog interesa. “Šta je to ljudsko što ga je natjeralo da ode?”, pitam se ja. Nacionalizam. Zadojenost. Needuciranost.
“Ja slavim i Božiće i Bajrame, ali religija je opijum za narod. Svaka sveta knjiga govori o univerzalnim vrijednostima, ali problem stvaraju “huškači”, interpretatori i polupismeni zagovornici mržnje.“
Skula smatra da se jedan dio mlade generacije uspješno odupire takvim pojavama, ali je problem što se, kako on tvrdi, mržnju nasljeđuju te starije generacije i tu ostavštinu serviraju mladima.
Kao vlastito rješenje i izlaz iz ovakve situacije on, pomalo grubo, citira rečenice iz “Go west” filma poznatog svakom Bosancu i Hercegovcu:”Ovdje treba pobiti sve Muslimane, Srbe i Hrvate, pa onda naseliti neki normalan svijet koji zna uživati u ovoj ljepoti.“
Možda nas u prvi mah ovakav stav pomalo zastrašuje, ali ako ga pravilno protumačimo shvatit ćemo ironiju i izvući pouku.
Adin Mešić, student na Medicinskom fakultetu u Tuzli, tvrdi da smo, kako bismo dobili svoj komad zemlje, žrtvovali sve: od ekonomije do socijalne sigurnosti. On smatra da su balkanski narodi plemena i da neće biti dio civilizirane i moderne Evrope dok god slave nešto što se dešavalo prije 4, 5 ili 6 stoljeća, od Kosovskog boja do Bosanskog pašaluka.
“Svuda postoje segregacije, samo to neko tajno, a neko javno iznosi. Prošlo je gotovo 20 godina od završetka zadnjeg rata u ovoj zemlji, a mi se još uvijek dijelimo na isti način. Ja nisam dio mase. Ja se ne identifikujem niti sa jednom nacionalnom skupinom, ta pripadnost mi je nebitna. Ja sebe smatram građaninom Bosne i Hercegovine.“
Na moje pitanje: “Šta je rješenje?“, Mešić odgovara kratko: “Vrijeme“.
Delila Bajrić učenica je 4. razreda Srednje medicinske škole u Tuzli i aktivistkinja u mnogim nevladinim organizacijama. Ona, također, smatra da mlade ljude truju prošlošću pokušavajući da im nametnu neke “stare“ vrijednosti umjesto da njeguju i traže neke nove čuvajući i poštujući ljepote različitosti. “Mladima je u današnje vrijeme teško izraziti svoje osobenosti i doći do izražaja, jer umjesto da se njihova mišljenja i stavovi poštuju, oni se samo eksploatišu za ciljeve određenih ideologija.“
Iz ovakvih razmišljanja možemo vidjeti da su zapravo stavovi slični kod svih mladih ljudi koji su svjesni situacije u kojoj se nalaze, koji razmišljaju, imaju izgrađeno kritičko mišljenje i odbojnost prema onome što im nameće “zagađena“ okolina.
Delila kaže da je, za razliku od nekih drugih mjesta, u njenom gradu stanje mnogo bolje te da nema znakova međunacionalne netrpeljivost. “Proces pomirenja u našoj državi i nije toliki bauk koliko se priča o tome. Potrebno je samo spustiti tenzije i dopustiti mladima da razmišljaju svojom glavom bez ograničenih i konzervativnih utjecaja od strane drugih.“
Dakle, dobro došli u Bosnu i Hercegovinu, srcoliku zemlju u kojoj je realnost ovako nacrtana slika društva. Dobro došli u Bosnu i Hercegovinu gdje ja, rođena u Republici Srpskoj, a sa stalnim mjestom prebivališta u Federaciji, imam dva državljanstva: državljanstvo Republike Srpske i državljanstvo Bosne i Hercegovine. Ja ne živim u dvije države, ja živim u Bosni i Hercegovini, jednoj, nepodijeljenoj, jedinoj mi domovini. Dobro došli u Bosnu i Hercegovinu u kojoj fakultetsku diplomu možete upotrijebiti isključivo kao lijep dodatak vašem kućnom namještaju, a i to samo ako ju lijepo uokvirite. Dobro došli u Bosnu i Hercegovinu u kojoj se zatvaraju muzeji i oči, a biblioteke i srca odjekuju prazni. Uživajte! Imat ćete u čemu. Planine, izvori, rijeke, jezera, šume, livade, sve je bajkovito, ali šta mi, Bosanci i Hercegovci, radimo s tom bajkom?
U jednu ruku stanje je razočaravajuće, a u drugu ruku pametni i svjesni mladi ljudi daju nadu u jednu drugačiju i nadasve svjetliju budućnost. Sigurna sam da je mnogo više mladih koji razmišljaju na ovaj način, ali ne mogu doći do riječi od onih drugih zbog kojih sve ovo i pišem. Stoga želim da svi vi koji mislite da vaš glas ne vrijedi, svi vi koji mirno šutite dok lađa plovi u pogrešnom smjeru, svi vi koji odbijate velike priče i ideologije servirane malom narodu, svi vi koji mislite ovako, dignete svoj glas!
Obrišite pečate sa čela, jer vi niste dio nemisleće mase! Rane su davno zarasle, a ožiljci se mogu jednostavno prekriti. A i zašto bismo ih skrivali? Dio su nas samih, ono što smo nekad bili, i tu su samo kako bi nas učinili jačima. Dignite glas! Vi možete sve što poželite, samo to poželite dovoljno jako i dovoljno hrabro. I budite promjena! Budite onakva Bosna i Hercegovina kakva bi zapravo trebala i biti, kakva u suštini i jeste!

author: Elma Karahodžić


text:
Potraga za pravdom na Balkanu | Balkan Diskurs
Velma Saric
17. aprila, 2015.
Kolektivna dženaza za pet ubijenih civila u Vlasenici biti će klanjana 18. aprila ove godine. Najmlađa ubijena žrtva, koja je identifikovana, je Edis Hajdarević, koji je tada ima sedam godina. Vlasenica je mali grad u Istočnoj Bosni. Prema popisu iz 1991. godine 55% stanovnika su bili Muslimani i 42% Srbi. Danas, u Vlasenici živi većinsko …
Kolektivna dženaza za pet ubijenih civila u Vlasenici biti će klanjana 18. aprila ove godine. Najmlađa ubijena žrtva, koja je identifikovana, je Edis Hajdarević, koji je tada ima sedam godina. Vlasenica je mali grad u Istočnoj Bosni. Prema popisu iz 1991. godine 55% stanovnika su bili Muslimani i 42% Srbi. Danas, u Vlasenici živi većinsko srpsko stanovništvo.
Među onima koji neće naći smiraj i nakon 12. kolektivne dženaze je Vlaseničanin Muhamed H. (1961), čije kosti još nisu pronađene. Posmrtne ostatke njegovog brata Mehmeda, koji je 1993. godine imao 30 godina, porodica je konačno sahranila 2010. godine.
Njihova sestra S.H. i majka A.H.(83), žive u Sarajevu. Ni nakon 20 godina nisu se vratile u svoj prijeratni dom u Vlasenici. U malom skučenom stanu, od nekih 35 kvadrata, na zidovima vise požutjeli portreti voljenih osoba, koji danas predstavljaju samo uspomene na prošle živote i nadanja. Želja im je da pronađu kosti brata i sina i da oni što su odgovorni za njihove patnje i traume odgovaraju za svoja nedjela. Sa velikom tugom prisjećaju se što su preživjele one, ali i njihovi sugrađani.
S.H. je do aprila 1992. godine radila u opštini, u Vlasenici. Kako se prisjetila, jednog dana joj je kolega na poslu kazao da će Opština biti podjeljena na muslimansku i srpsku. Ona je mislila da je to plod njegove mašte. Međutim, 8. aprila im je zabranjeno da uđu u opštinu i rečeno im je da ne dolaze više na posao.
“Istu noć, uniformisani vojnici sa puškama su zalupali na vrata, pretresli kuću i odveli dvojicu moje braće. Meni i majci je naređeno da ostanemo kući“, kazala je S.H.
S.H. danas ima 45 godina. U Vlasenici je, tokom rata, prošla kroz logore i privatne kuće u kojima je sistematski silovana i zlostavljana. Prekinuta joj je mladost i ubijena nada.
“Riječima se ne može opisati ono što se dešavalo u Vlasenici. Ljudi su odvojeni ili ubijani na pragovima svojih domova, protjerivani ili zatvarani u logor. Žene i djevojke su odvođene iz svojih kuća, ponižavane i silovane.” dodaje S.H. za Balkan Diskurs.
”Mene je odveo moj prvi komšija, u jednu praznu kuću iz koje su istjerali Muslimane koji su tu prije živjeli, i tu je počeo da me siluje i muči. Bio je pijan i nikada neću zaboraviti kako je smrdio na alkohol.”
“Silovao me je nekoliko puta te noći. Ostala sam tu iduća tri mjeseca. On je svakodnevno dolazio, dovodio vojnike, njih po 20 ili 30, da sjede i piju. Morala sam ih služiti. Koji je želio da me siluje, to je i uradio. Samo bi me odveli na sprat i uperili oružje“, prisjetila se ona.
”Neću naći smiraj dok oni koji su počinili tako strašne zločine ne odgovaraju.”
Silovanja pijanih komšija
Zločin koji je počinjen u Vlasenici stavljen je na teret Radovanu Karadžiću, bivšem predsjedniku Republike Srpske, kojem se sudi u Haškom Tribunalu.
Za ubijanja i mučenja u ovom gradu sudi se i Ratku Mladiću, bivšem komandantu Vojske Republike Srpske (VRS).
Pred ovim Sudom, osuđen je Dragan Nikolić, na 20 godina za zločine protiv čovječnosti, uključujuči i silovanje. Prema presudi, u Vlasenici su od maja do septembra 1992. godine, Bošnjaci koji nisu pobjegli sa tog područja, bili prisilno protjerivani ili hapšeni. Srpske snage su krajem maja ili početkom juna te godine, kako stoji u presudi Nikoliću, uspostavile logor Sušica, kroz koji je do oktobra 1992. godine prošlo oko 8.000 zatočenika.
Za učešće u ubistvima civila, nezakonitom zatvaranju, prisilnim nestancima i preseljenju stanovništva Vlasenice, osuđeni su pred Sudom BiH, Predrag Bastah i Goran Višković, na ukupno 40 godina zatvora.
Bastah, rezervni policajac Stanice javne bezbjednosti Vlasenica, a Višković kao pripadnik VRS, prema presudi, učestvovali su u širokom i sistematičnom napadu vojske i policije Srpske Republike BiH, na Vlasenicu, a žrtve i oštećeni su imali status civila. Višković je osuđen i za silovanje dvije svjedokinje.
Tokom suđenja, zaštićena svjedokinja je kazala da je osjetila da je Goran Višković pijan.
“Stavio je pendrek na ulaz u moj polni organ. Zatim me je silovao. Kada je završio, neko drugi je ušao da me siluje. Klela sam majku što me je rodila i molila sam Boga da mi oduzme život. Molila sam i njih da me ubiju, samo da me ne muče“, izjavila je zaštićena svjedokinja na suđenju Goranu Viškoviću.
Nasilno pokrštavanje
S.H. je za Balkan Diskurs rekla da je u Vlasenici bilo puno privatnih kuća u kojima su držane djevojke i žene koje su prolazile isti pakao kao i ona. Među djevojkama koje su bile zatvorene u jednoj kući bile su sestre Aida i Velida Karać. Međutim, one nisu uspjele preživjeti. Prošle godine su našle smiraj u memorijalnom mezarju “Rakita“.
Za sudbinu Aide, koja je bila diplomirana pravnica i Velide, koja je završila Veterinarski fakultet, otac, majka i brat godinama nisu znali. Aida i Velida su prema rječima brata Hamdije bile dobre djevojke, koje su htjele da osnuju porodice nakon završetka fakulteta. ”Njihovi snovi nikada nisu odsanjani.”
Odvedene su jedne noći u aprilu 1992. godine iz njihove kuće, a roditelje su im zatvorili u logor Sušica. Prema kazivanju svjedoka, uključujući i S.H., koja ih je posljednja i vidjela u Vlasenici, srpski vojnici su ih višestruko silovali i na kraju zatražili da se pokrste. Kad nisu prihvatile odvedene su u obližnje srpsko selo Pelemiši gdje su i streljane. Njihove kosti su pronađene u masovnoj grobnici na Pelemišima, 22 godine kasnije.
S.H. se, takođe, prisjeća kako su nju odveli u crkvu nadomak Vlasenice, gdje je nasilno krštena i dobila novo ime: Slađana Milošević.
Dževad Bektašević, predstavnik Udruženja porodica žrtava rata Vlasenice ‘92-95 rekao je za Balkan Diskurs: ”Do sada je identifikovan i ukopan mali broj ubijenih Vlaseničana. Mi sa područja opštine Vlasenica još uvijek tražimo preko 50% nestalih“.
U zločinima koji su počinjeni u Vlasenici, prema podacima Udruženja preživjelih, ubijeno je 2.600 osoba, od kojih je 265 djece. Neki od Vlaseničana su stradali u Srebrenici, u julu 1995. godine, nakon počinjenog genocida. Na mezarju “Rakita“ do sada je obavljeno 337 dženaza, a veliki broj osoba se još uvijek vodi nestalo i u potrazi su za vječnim počinkom.

author: Velma Saric


text:
Vitez – različitosti u svrhu podjele | Balkan Diskurs
Emir Redžić
21. aprila, 2015.
“Kako često roditelji i škola postignu samo da su naše glave pune znanja, a razumnom mišljenju i dobroti nema ni traga.”
Iako su vršnjaci, imaju slične želje i nadanja, idu u istu školu ali uče po različitim školskim programima. Segregacija učenika, uglavnom Bošnjaka i Hrvata, prisutna je u opštinama u Srednjobosanskom i Hercegovačko – neretvanskom kantonu nakon ratnih dešavanja.
Nešto što se u prvi mah činilo kao prijelazno rješenje u posljeratnom periodu, danas, nakon više od 20 godina od zaustavljanja sukoba, još uvijek se primjenjuje. Svi planovi ujedinjenja školstva nisu uspješno realizovani.
Jedna od opština, čiji najmlađi se još uvijek obrazuju po sistemu “dvije škole pod jednim krovom” je i opština Vitez. U središtu BiH, ovaj mali gradić, koji je prema popisu iz 1991. imao oko 30.000 stanovnika, svoje najmlađe generacije odvaja prema imenu i prezimenu i na različitim jezicima uči ih pojmu etniciteta i razlika.
Tokom ratnog perioda na području Viteza došlo je do oružanog sukoba između Armije BiH i Hrvatskog vijeća obrane (HVO). Posljedice su veliki broj ubijanih, poginulih, maltretiranih i seksualno zlostavljanih. Danas grad nije zvanično podjeljen, ali postojanje “dvije škole pod jednim krovom” doprinosi podjeli onih najmlađih koji nisu bili ni rođeni za vrijeme ratnih dešavanja.

author: Emir Redžić


text:
Ožiljci tranzicije ili žive rane sadašnjice? | Balkan Diskurs
Lejla Bečar
23. aprila, 2015.
Ako pitate neku mladu osobu, iz Visokog, za mišljenje o tranziciji i procesu pomirenja u lokalnoj zajednici odgovor koji ćete dobiti će biti jednako zbunjujući vama kao što je samo pitanje bilo njemu ili njoj.
Reflektori su se upalili 15.05.1998. godine, pokretanjem projekta “Five Stars“, koji je djecu i mlade izvukao iz mraka skloništa na svjetla košarkaških terena.
“Projekat je imao za cilj pomoći djeci da u što kraćem vremenskom periodu i što bezbolnije prođu kroz tranziciju i to iz ratnog haosa u mirnodopske procese, ali i da oživimo košarkaški sport kako u našem gradu tako i u kantonu i državi”, naglašava Avdo Aždajić, jedan od osnivača.
Projekat se razvijao dalje, te je kao rezultat imao stvaranje lige “Bolji Balkan”, koja je okupila dvadesetak klubova iz regije, uz finansijsku pomoć međunarodnih humanitarnih organizacija i SFOR-a.
“Osnovna zamisao je bila da se u jednom danu, pod krovom jedne dvorane, nađu djeca iz cijele zemlje, pa smo mi, tako, prvo gostovanje imali u Doboju, zatim u Tešnju, Travniku i mnogim drugim gradovima. Ideja je bila fenomenalna i originalna u to vrijeme i pozitivno je odjeknula u našoj javnosti”, nastavlja Aždajić priču o projektu. Tri godine kasnije projekat je preregistrovan u udruženje Košarkaška škola “XXL Basket”, Visoko.
To ime odjekivalo je sportskim terenima u opštini Visoko, a i šire, u toku idućih 12 godina. Više generacija članova, dječaka i djevojčica, svoje su slobodno vrijeme provodili skupa igrajući, aktivno dolazeći na treninge, bez obzira da li je njihov termin bio ujutro ili navečer, radnim danom ili vikendom. Pod istim reflektorom košarkaškog terena, koji se nalazi iza Mješovite srednje škole “Hazim Šabanović” u Visokom, igrali su Emin, Nejra, Alisa, Dejan, Amir, Ines, Adrian, Muvedeta i brojni drugi.
Ines Ištuk se učlanila u klub na samom početku, 2001. godine, i ostala tu dok je dalje školovanje nije privremeno odvelo u Mostar.“U XXL Basketu sam provela 4 godine i uvijek ih se rado sjećam. Broj prijatelja koje sam upoznala i stekla uz košarku je veliki i pamtim ih po našim šalama, anegdotama i druženjima, a ne po njihovoj nacionalnosti. Nama to nikad nije bilo bitno”, ističe Ištuk.
Da se atmosfera u klubu nije promijenila u godinama koje su prolazile potvrđuje Adrian Ilić, posljednji kapiten muške ekipe, koji je postao član XXL Basketa 2007. godine.
“Sportsko srce i bistra glava su ključni faktori od početka, što je totalna suprotnost današnjoj omladini, gledajući iz trenutne perspektive. Kad se izađe na teren svi smo jedno: tim. Svi smo isti”, kaže Ilić. Adrian je svoje sportske korake nastavio u Košarkaškom klubu “Visoko”, ali se i dalje rado sjeća početaka i trenera Aždajića koji mu je pokazao drugi pravac u životu, različit od onog kojim kroči većina njegove generacije.
Slična sjećanja na period proveden na terenu čuva i Nejra Tatar, jedna od osoba koja je odlučila odvojiti vrijeme i uložiti trud da pomogne ponovnom uspostavljanju ovog udruženja, koje je prošle godine odlučilo da zatvori svoja vrata i čeka bolja vremena.
“Priča o “XXL Basketu” je priča uz koju je moja generacija odrastala. Tu sam upoznala i Lejlu i Nevena i Emina i Vladana i Dejana, istinske i doživotne prijatelje. Zbog obaveza koje sam imala prema daljem školovanju 2006. godine sam se na kratko pozdravila s klubom, ali su moji prijatelji ostali tu i stalno smo bili u kontaktu. Mi smo se sastali u vrijeme kada je teško bilo promovisati ideju suživota, solidarnosti i tolerancije, tako da smo jednostavno morali ostati prijatelji. Sve me ovo motiviralo da se uključim u akciju spašavanja kluba, simbola otpora predrasudama, kada se našao u problemima zbog nebrige onih koji su trebali da rade na promoviranju zajedništva, ali su pali na ispitu. Tu ih je pretekao XXL Basket, naš klub. Tek tada se vidjela snaga tog našeg zajedništva i volje”, kazala je Tatar.
Na vijest da se klub gasi reagovali su i drugi članovi, koji su svoje slobodno vrijeme prije 5 ili 10 godina provodili skupa igrajući košarku, a ove godine za radnim stolom tražeći rješenja da omoguće i nekim novim klincima da osjete moć jedinstva uzvikujući “XXL Basket”, na kraju svakog treninga i svake utakmice.
U uspjeh ove grupe mladih ne treba sumnjati, oni su tu sa jasnim ciljem, sa dovoljno znanja i volje da ga ostvare, kao što naglašava Adrian: ”Nikad poraz, samo lekcija.” Ipak treba biti svjestan da ova priča o jedinstvu nije priča o Visokom. Ovo je priča o određenom broju mladih u Visokom, no šta je sa ostalima?
Mladi član Općinskog vijeća Visokog, Dejan Šćepanović, koji je 5 godina proveo u XXL Basketu, smatra da se mladi u Visokom nikada nisu pomirili. “Mislim da svako ko ima oči i mozak može vidjeti količinu stratifikacije mladih ljudi na bezbroj sitnih frakcija u kojima se razlike ekstremno potenciraju. Teritorijalno, kulturološki, klasno i ideološki mladi ljudi u Visokom su iznimno razjedinjeni i o njima se ne može pričati kao o jednoj koherentnoj i unificiranoj cjelini pa čak ni u dijelu zajedničkih ambicija i vizije budućnosti, odnosno, mogućnošću ostvarenja te vizije.”
Da li je realno pričati o ožiljcima tranzicije u zajednici gdje se mladi nalaze na margini društva, gdje su sportske i kulturne manifestacije fenomeni koji se dešavaju u najboljem slučaju par puta godišnje? Loših primjera je mnogo, sama činjenica da se jedna tako lijepa priča kao što je XXL Basket mora dizati iz pepela dovoljan je indikator stanja društvene svijesti ove lokalne zajednice.
Ožiljaka tranzicije ovdje nema, ovdje su prisutne samo žive rane sadašnjice.


text:
Lokalna zajednica (ne)ovisna o NATO-u i EU | Balkan Diskurs
Emir Redžić
30. aprila, 2015.
Koliko će se poboljšati situacija u lokalnim zajednicama ako BiH pristupi NATO-u i Europskoj uniji (EU) pitanje je koje budi različita mišljenja kako u sigurnosnom tako i u ekonomskom smislu. U raspravama o NATO-u uglavnom se potenciraju politički i sigurnosni motivi za pristupanje, dok su ekonomske koristi zapostavljene ili se sagledavaju kroz prizmu pristupanja EU. …
Koliko će se poboljšati situacija u lokalnim zajednicama ako BiH pristupi NATO-u i Europskoj uniji (EU) pitanje je koje budi različita mišljenja kako u sigurnosnom tako i u ekonomskom smislu.
U raspravama o NATO-u uglavnom se potenciraju politički i sigurnosni motivi za pristupanje, dok su ekonomske koristi zapostavljene ili se sagledavaju kroz prizmu pristupanja EU.
Iako pridruživanje NATO-u i EU može imati različite refleksije na sve sfere u društvu, istaknuti privrednici u lokalnoj zajednici poput Viteza, smatraju da se neće puno toga promijeniti.
Pomoćnik načelnika za poduzetništvo i lokalni razvoj u Vitezu i član nadzornog odbora preduzeća “Princip“, Muhamed Rebihić smatra da ulazak BiH u NATO i EU neće mnogo značiti za stanovništvo ove općine.
Pojašnjava da je u preduzeću “Princip“, koje je bilo među vodećim u namjenskoj industriji u bivšoj Jugoslaviji, došlo do kolapsa nakon rata i gašenjem proizvodnje trećina radno sposobnog stanovništva općine Vitez je ostala bez posla. Preduzeće “Princip“ u svojim pogonima je proizvodilo, između ostalog, raketni ekploziv, štapin, privredni eksploziv i slično.
“Naša tehnologija je zastarijela, postrojenja uništena, kadar smo izgubili i nemoguće je vratiti prijeratnu proizvodnju. Svaki dan je situacija sve teža u ovom preduzeću i vrlo je teško umirućeg bolesnika vratiti u život“, ističe Rebihić.
Namjenska industrija prije rata je bila jedna od najvažnijih grana Jugoslavije. Godišnje vrijednosti izvoza bile su mjerene milijardama američkih dolara. Danas na području Federacije BiH postoji deset preduzeća u oblasti namjenske industrije sa 1.963 zaposlena radnika.
Tomislav Bošnjak – Matić, predsjednik općinskog Vijeća u Vitezu, nekada je kao inžinjer pripravnik radio u “Principu“. On je mišljenja da Općina Vitez kao organ uprave nema kapaciteta da oživi ovo preduzeće.
“Ulazak BiH u EU je još uvijek dalek put. Najsretniji bi bio da BiH sama sebi može skrojiti sudbinu. Moramo znati da niko neće riješiti naše probleme, ukoliko mi trezvenije ne počnemo da postupamo. Svakako da je NATO sigurnost za građane, ali nisam za to da nam iko dolazi u naše dvorište i nameće pravila“, kazao je Bošnjak – Matić.
Ismet Trako, pomoćnik načelnika za civilnu zaštitu u općini Vitez, smatra da se broj uposlenih u “Principu“ ne može vratiti i da postanemo članica NATO-a, ali bi se mogao podignuti jedan dio pogona u kojem bi se proizvodilo za potrebe tog saveza.
Kada je u pitanju sigurnosni aspekt koji bi BiH dobila članstvom, u Vitezu građani naglašavaju da je dosta toga postignuto u proteklih 20 godina na pitanju pomirenja i smanjenju međunacionalnih tenzija.
“U jednom malom multietničkom gradiću kakav je Vitez, svakako da bi ulazak BiH u NATO podigao nivo tolerancije među samim građanima, no to nije nužno, jer za ovih 20 godina od poslije rata je dosta urađenog posla u procesu pomirenja i smanjenju nacionalnih i vjerskih tenzija. NATO bi mogao biti kao jedan kontrolor dobrih komšijskih odnosa“, naglašava Trako.
Prema mišljenjima građana Viteza, ulazak u NATO bi bio više psihološka garancija mira jer u BiH nikome nije do sukoba i narod želi da živi u slobodi i od svog rada.
Članstvo u NATO-u stvara pretpostavke za prijeko potrebnu ekonomsku stabilnost i rast stranih ulaganja. Primjeri novih članica NATO-a pokazuju da percepcija sigurnosti privlači investicije i pogoduje razvoju ekonomije.
Almin Jašarević, menadžer u fabrici namještaja “Divan“, iz Viteza smatra da ulazak BiH u NATO ne bi kratkoročno gledano davao značajne efekte na lokalnu zajednicu. Međutim, dugoročno gledano, kako je kazao Jašarević, stranci bi prepoznali potencijal koji nudi BiH i počeli ulagati.
“U mojoj branši je najbitnija cijena i dobri modeli namještaja, jer Evropljanima treba samo dobra cijena i kvalitet, nije njima od značaja da li je država firme sa kojom posluju članica NATO saveza“, ističe Jašarević.
Na području općine Vitez ima dosta stranih firmi koje su u suvlasništvu domaćih i stranih investitora. Prema podacima Zavoda za zapošljavanje, u Vitezu su 4.353 nezaposlene osobe od oko 26.000 stanovnika.
Generalni zaključak privrednika jeste da su domaće firme dovoljno zrele da se probiju na tržište van BiH i plasiraju svoje proizvode, ali im situaciju otežavaju složene prilike u BiH, te da bi ulazak u EU pomogao da se proizvodi iz Viteza lakše plasiraju i budu konkurenti na europskom tržištu.


text:
#OSLOBODITEBIHNOVINARSTVO | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
3. maja, 2015.


text:
U potrazi za medijskom slobodom u Bosni i Hercegovini | Balkan Diskurs
Tim Bidey
3. maja, 2015.
Na prvi pogled, za bh. medijsku scenu bi se reklo da je obećavajuća. Sa Ustavom koji garantuje slobodu medija, velikim brojem medijskih kuća i finansijski nezavisnim nadzornim tijelom, ova mala balkanska zemlja djeluje relativno dobro, po regionalnim standardima. Ali ako malo bolje pogledamo, ove slobode su samo fasada koja krije neprekidnu borbu u ovoj podijeljenoj, …
Na prvi pogled, za bh. medijsku scenu bi se reklo da je obećavajuća. Sa Ustavom koji garantuje slobodu medija, velikim brojem medijskih kuća i finansijski nezavisnim nadzornim tijelom, ova mala balkanska zemlja djeluje relativno dobro, po regionalnim standardima.
Ali ako malo bolje pogledamo, ove slobode su samo fasada koja krije neprekidnu borbu u ovoj podijeljenoj, posleratnoj državi, sa izuzetno polarizovanim i ispoliticiziranim medijima. Unatoč izgledu, mnogi fundamentalni aspekti medijskih sloboda nailaze na značajne izazove u ovoj podijeljenoj zemlji, a prema nedavnim izvještajima situacija se samo pogoršava.
Lejla, Nataša, Sara i Elma žive u ovom medijskom sunovratu. U svojim dvadesetim, predstavljaju generaciju koja nije imala mnogo veze sa ratom, ali koja svejedno nosi breme ratnih posljedica. Sve četiri su redovne studentice koje u slobodno vrijeme kao lokalne dopisnice za Balkan Diskurs rade na stvaranju poštenije i slobodnije budućnosti za Bosnu.
“Mediji su u rukama vlasti. Pojedinci određuju koje će vijesti da se objave, u kojem obimu će biti plasirane i tome slično“, objašnjava Nataša iz Bijeljine, drugog najvećeg grada u Republici Srpskoj – jednog od dva entiteta koji sačinjavaju državu, a u kojem većinski žive Srbi. Sara iz Jajca se slaže sa Natašom tvrdeći da je situacija ista i u njenom entitetu, Federaciji BiH, kojom dominiraju Bošnjaci i bosanski Hrvati. “Trebalo bi da rade u korist javnosti, ali oni su samo produžena ruka stranaka i političkih elita“, kaže Sara.
Ovakve kritike nisu iznenađenje onima koji prate stanje medijskih sloboda u Bosni. Projekat ”Mapiranje medijskih sloboda” od strane Index on Censorship (Mapping Media Freedom project), Freedom House i Reporters Without Borders su istakli rastuće nivoe političkih pritisaka i medijske pristrasnosti. Takvi pritisci se javljaju u više oblika, ali uglavnom izviru iz tekućih etničkih i političkih podjela. Mnoge medijske kuće, uključujući tri bosanska javna emitera, su organizovane po etničkim linijama, dok su druge naklonjene, otvoreno povezane ili finansirane od strane određenih političkih partija ili figura.
Kao posljedica, iskrivljena medijska izvještavanja su učestala, a slučajevi korupcije i kriminala često ostaju neobjavljeni. Kao što Lejla objašnjava: “Mnoge stvari koje se dešavaju u Visokom se nikada ne objave u medijima, iz razloga koji meni nisu poznati, i to nisu ni male stvari. Na primjer, prošli mjesec se desilo nekoliko pucnjava i vrlo malo je o tome napisano.”
Medijska pristrasnost je najočiglednija kada se uporede političke teme iz Federacije i iz Republike Srpske, smatra ona.
Međunarodni krivični tribunal za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) je redovna žrtva ove političke pristrasnosti. Veliki dio lokalnog medijskog pokrivanja rada Tribunala je iskrivljen i selektivan. Na primjer, tokom završnih riječi na suđenju Radovanu Karadžiću, sarajevski Dnevni Avaz se fokusirao na optužbe protiv bivšeg vođe bosanskih Srba, dok su se banjalučke Nezavisne Novine koncentrisale isključivo na njegovu odbranu i uvjeravanje u njegovu nevinost. Nadalje, tek “šačica” nezavisnih organizacija u Republici Srpskoj objavljuje izvještaje o suđenjima na bosanskim sudovima za ratne zločine.
Jednako je zabrinjavajuća sudbina onih koji se opiru takvim političkim pritiscima. Nije neuobičajeno za novinare i medijske kuće u oba entiteta da dožive šikaniranje od strane političkih, vjerskih i poslovnih vođa. Prošlog decembra, pripadnici Službe za suzbijanje organizovanog kriminaliteta i korupcije Uprave kriminalističke policije MUP-a RS su izvršili raciju u prostorijama sarajevskog portala Klix.ba, sa ciljem identifikovanja izvora snimka koji je objavljen kao vijest. Nisu ni bosanske regulatorne agencije imune, kao što je pokazala bujica neidentifikovanih napada na članove Vijeća za štampu BiH u 2014. godini.
Politički pritisak nije jedina prijetnja medijskoj slobodi u Bosni. Pogoršavajuća ekonomska situacija u zemlji, također, predstavlja opasan izazov. “Novinari prodaju svoje ime za male pare, pretpostavljam da je to zbog nedostatka drugih opcija, jer su navikli da idu linijom manjeg otpora”, objašnjava Elma. “Sama sam vidjela razne manipulacije tešanjskih novinara ”u pokušaju” koji objavljuju svaku informaciju koja im dođe u inbox bez da je provjere, bez obzira na posljedice”, dodaje ona.
Ovakva bezumna reprodukcija vijesti često dovodi do brzog širenja lažnih informacija širom Bosne i Hercegovine, kao što je pokazao vrtlog priča oko bosanskih protesta prošlog proljeća. Ovaj fenomen samo pogoršava jaka kultura korištenja društvenih medija i nizak nivo medijske pismenosti. “Problem je što svako ko ima pristup internetu može pokrenuti svoj portal ili Facebook stranicu, gdje mogu da pišu šta hoće i na način koji hoće, a s druge strane, mnogim ljudima nedostaje kritičkog razmišljanja”, kaže Elma.
Ipak, ova tužna istina ima dobru stranu, a to je ona koju koriste ove četiri žene radeći za Balkan Diskurs i svoje lokalne zajednice: Bosanski građani imaju potencijal da promijene medijsku scenu. “Jako je važno misliti svojom glavom i ne biti spužva koja upija sve što mu se ponudi!”, kaže Elma.
U međuvremenu, Elmine kolegice naglašavaju potrebu i nadu u nezavisne medije i medijske slobode. “Balkan Diskurs mi daje priliku da se moj glas čuje, da ispričam priče o kojima drugi šute i predstavim svoj grad u drugačijem, realnijem svjetlu. Ta prilika je za mene neprocjenjiva”, zaključuje Lejla.

author: Tim Bidey


text:
#UMJETNOSTBHPOLITIK | Balkan Diskurs
Chloé Gaillard
11. maja, 2015.