text:
Dokumentarne fotografije Dijane Muminović sa američko-bosanskim pečatom | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
11. decembra, 2023.
Dijana Muminović, magistrica vizuelnih komunikacija, je nagrađivana američko-bosanska fotografkinja koja kroz dokumentarnu fotografiju priča priče o imigrantima, ljudskim pravima i posljedicama rata u Bosni i Hercegovini.
Svoje znanje i iskustvo iako posjeduje američki pasoš ipak dijeli u svojoj matičnoj domovini – Bosni i Hercegovini, gdje se odlučila vratiti, šaljući svojim radom poruke nade, zajedničkog djelovanja i stvaranja.
Zbog ratnih dešavanja u Bosni i Hercegovini, imigrirala je u Sjedinjene Američke Države (SAD), gdje se razvila ljubav prema fotografiji. Trenutak kada je shvatila da je fotografija njen životni poziv veže za studentski zadatak u kojem je trebalo da fotografiše trenutak svakodnevnog života.
„Živjela sam tad u gradu Bowling Green, Kentucky, i po meni to je mjesto bilo kao bez života – odnosno života kakvog moj duh traži, a ja sam tražila da su ulice pune ljudi, događaja, da ljudi šetaju, djeca trčkaraju, rade po dvorištima itd. Život u ovom mjestu je bio u autu, odlazak na posao, zatim opet auto i kući. Nikoga nije bilo na ulicama, nešto poput Zenice za vrijeme COVID-a tokom 2019/2020 godine“, pojasnila je Dijana.
Pošto joj se grad činio kao „bez života“, za svoj studentski zadatak je izgubila nadu i razočarana krenula kući. Baš u trenutku te odluke, kako je navela, pred njom se pojavila jedna žena sa djetetom kojeg je nosila na leđima a bilo je umotano maramom. Dijana je zabilježila fotografiju, koju kasnije prepoznaje i Nacionalna Geografija, ali s obzirom da nije imala podatke o ženi, na foto času dobila je kritiku da to mora imati. Isprintala je fotografiju i otišla u imigracioni centar kako bi zatražila podatke o toj ženi. Međutim, oni nisu htjeli podijeliti podatke.
Par godina kasnije, na završnom času iz fotografije, morali su uraditi foto priču o nečijem životu. Dijana se uputila u jedno od pet naselja sa imigrantima u nadi da pronađe ženu koja je nosila dijete na leđima zamotano u marami. Upućena je na jedan ulaz, i ona odlazi na sprat a kada je otvorila vrata na zidu je vidjela svoju fotografiju. Saznala je da je riječ o ženi iz Burme.
Dijanin životni put u Americi, kako je kazala, nije bio nimalo lagan. Na početku studija, fotografiju su morali razvijati u mračnoj komori a što je značilo kupovinu papira, filmova za aparat, ali i vlastitog fotoaparata.
„Stigli smo iz Bosne u Ameriku 1997., kao i sve izbjeglice i migranti nismo imali mnogo. To je bio period snalaženja, kako u novoj sredini, tako i ekonomski. A sva oprema je bila skupa“, dodala je Dijana, naglasivši da je sa 15 i po godina svoj prvi posao našla u Burger King-u, 2000. godine.
Iste godine njena mama je napustila ovaj svijet i iako je Dijana trebala da razmišlja čvršće o budućnosti, studiju i boljim poslovima, ponašala se i dalje u skladu sa svojim emocijama i tražila sebe, odnosno ono što je u skladu sa njenim bićem.
Kupovina opreme zahtijevala je, kako ističe, da radi još dva posla kako bi priuštila i studiranje. Uz mukotrpan rad završila je studij, a kasnije i master studije u Ohaju i za svoj rad je nagrađivana mnogo puta.
Dok se borila sa životnim iskustvom gubitka majke, opstanka u novoj životnoj sredini počela je da fotografiše živote imigranata. „Razumjeli smo se bez poznanstva jezika i shvatila sam da posjedujem dar, to jest, da mi ljudi vjeruju i otvaraju vrata svojih života“, navela je ona.
Na njen rad, kako dodaje, uticala je i prva izložba o ženama iz Bosne i Hercegovine, kojima su u ratu ubijeni sinovi, muževi, očevi i koje su tada još uvijek iščekivale poziv o pronalasku njihovih kostiju.
„Moj cilj je jasan – da uvijek potaknem druge, doprinesem pozitivnom razmišljanju i budem glas drugih“, kazala je Dijana.
Ona je ispričala i priču o izbjeglicama iz Ukrajine, fotografišući prvi autobus koje je sa ženama i djecom stigao u Međugorje. Za tu fotografiju o ukrajinskim izbjeglicama u Međugorju je osvojila WideOpen Excellence in Photography Award u Ohaju.
Dijana je osnivačica i prve škole fotografije u Bosni i Hercegovini, koja je otvorena za sve članove zajednice bez obzira na godine. Ideja o školi fotografije počela je da se rađa još dok je bila u Americi. Pri završetku Master studija i fototerapije imala je želju da pruža časove fotografije kao vrstu terapije. Odlučila se vratiti u Bosnu i Hercegovinu. Pojašnjava da je to bila suluda ideja, za sve se tražilo mnogo objašnjenja, više je bilo prepreka nego podrške, zbog čega je shvatila da prvo treba razviti program koji koristi osnove fotografije i na taj način da uvjeri zajednicu o moći fotografije.
Časovi kao časovi su bili jedna vrsta opuštajuće atmosfere, a Dijana smatra da su „undercover“ nudili fototerapiju sa dodatnim radom i edukacijama o fotografiji.
„Ponosna sam na svaki rad i kako učesnice i učesnici za tako kratak period pokazuju svoje sposobnosti i kreativnosti“, navela je ova nagrađivana fotografkinja.
Za nju nema većeg poklona od onog kada ju je nazvala najstarija članica kojoj je sada 79 godina, a koja je bila u bolnici zbog korone i rekla joj: „Di, ja ono čudo skinem, odem do prozora i slikam zalazak sunca. Ma da vidiš kako je prelijepo“.
„Naša članica se izborila za život“, dodala je Dijana.
Prema njenim riječima, Škola fotografije nije samo mjesto učenja o fotografiji, nego je duboko utemeljena na ljubavi prema životu, ljudima i ljepoti.
Dijana je ponosna što je svojim radom uspjela poslati poruke nade, zajedničkog djelovanja, stvaranja u svojoj domovini, dubokog vjerovanja u svoj cilj bez obzira na sve prepreke i komentare drugih ljudi.
Iako posjeduje američko državljanstvo i mogla je dobiti posao bilo gdje, Dijana je kazala da je izabrala povratak u svoju domovinu, naglasivši da nije bježala iz Amerike ili po osuđenju drugih nije zalutala.
„Škola fotografije, nastavila se ona ili ne, je moj najveći ponos. Upravo jer sam uspjela razuvjeriti druge, uliti nadu i biti primjer da je moguće opstati u svojoj zemlji. Ono što je bilo nemoguće, pokazala sam da je ipak moguće. Dala sam puno značaja vjeri, vjeri u svoje sposobnosti, zatim naše cijelo društvo, koliko god da nije razumjelo moj povratak“, istakla je Dijana.
Šest godina nakon osnivanja Udruženja Škole fotografije, Dijana je primjer osobe koja se vratila i djeluje u zajednici. Njena poruka mladima koji su otišli iz Bosne i Hercegovine jeste da će sigurno nekada stvoriti osjećaj za domovinu.
„Vaša domovina je priroda, vaša domovina su svi drugi ljudi koji nisu u mogućnosti imati prilike kao vi. Vaša domovina nisu loši lideri, jer oni je uporno vode u propast. Vaša borba je vaše znanje, vaša sposobnost, vaša mudrost u tome svemu i sve što osjećate da možete doprinijeti, znajte da je vaš osjećaj uvijek ispravan i slijedite ga. Niko drugi od vas neće bolje uraditi ono za što vi osjećate da imate poziv, a svi imamo bar jedan zadatak u svom životu“, poručila je bh. fotografkinja sa američkim državljanstvom.


text:
Obaranje predrasuda o različitosti: Odgoj kroz prizmu zabave i igre | Balkan Diskurs
Rukajja Ahmić
14. decembra, 2023.
Amra Hrustić Šabanović, nastavnica matematike u jednoj od područnih škola u Sarajevu, zajedno sa sinom Husejnom, svakodnevno ruši predrasude o osobama sa Downovim sindromom, uz poruku da sa malo više empatije i razumijevanja svijet može biti mnogo ljepše mjesto. Na instagram profilu down_i_mi, pronaći ćete bezuslovnu podršku koju Husejn i njegova mama svakodnevno plasiraju u javnost.
Downov sindrom pogađa sve rasne grupe i može se pojaviti u svakoj porodici bez obzira na zdravlje roditelja ili način života. Međutim, bolje razumijevanje Downovog sindroma je od ogromne važnosti kako bi se oboljelima i njihovim porodicama olakšao život i na taj način doprinese boljem razvoju, i samim tim, i ugodnom životu.
Hrustić Šabanović zajedno sa mužem i sinom Husejnom prvobitno živi u Visokom, gdje se  sin rodio i napravio prve korake. Na početku, njena trudnoća je proticala mirno i bilo je gotovo nemoguće uočiti ikakvu razliku običnim ultrazvukom. U petom mjesecu trudnoće, poslije specijalnog pregleda na koji je upućena, rečeno joj je da su velike mogućnosti da beba ima Down sindrom i da nije kasno za abortus.
„Najteže mi je pala rečenica doktora gdje mi daje mogućnost abortusa“, kazala je Hrustić Šabanović, naglasivši da abortus uopće nije imala kao opciju. Kroz čitav period trudnoće, naglašava da je imala podršku supruga, kao i poslije i danas, gdje ima veliku ulogu u svakodnevnici.
„Bez njega ništa ne bi bilo ovako“, dodaje Husejnova majka, pojasnivši da otac učestvuje u svakoj sferi njihovih života, što je majci veliki vjetar u leđa i znak da nije sama.
Nije bila mnogo informisana o sindromu, niti je htjela istraživati sve dok se dijete ne rodi, pa je za nju sve poslije poroda bilo nepoznato. Pri izlasku iz bolnice, koju napušta bez svoje bebe, shvata težinu čitave situacije, iako dodaje da je pokušavala biti jaka, misliti pozitivno i ne plakati. Međutim, realnost je drugačije izgledala.
U momentu kad izlazi sa odjela, zatiče masu nasmijanih, sretnih lica majki koje drže svoje bebe. „Zašto su me morali otpustit u isto vrijeme kad i ostale majke i kako se tek osjećaju one koje su izgubile svoju djecu. Zašto niko ne razmišlja o tome i gdje su empatija i saosjećanje nestali?“, zapitala se Hrustić Šabanović.
Bila je svjesna odgovornosti te je rušila predrasude o djeci sa poteškoćama. Husejn je dječak koji može sve što i ostala djeca, ali uz malo više truda i podrške nego druga djeca. Ukazala je na bitnost velike posvećenosti djetetu i prenijela predivna iskustva Husejnovih vršnjaka, njihovih roditelja i učitelja koji pored ogromnog strpljenja, imaju samo velike riječi podrške.
Husejn trenutno pohađa osnovnu školu u Sarajevu gdje je upoznao i svog najboljeg druga.
Doba korone je bilo presudno za otvaranje instagram profila. Kako su većinu vremena provodili u stanu, majka je željela priuštit Husejnu različite vrste igara koje su zajedno kreirali. To bi sklapala u jedan video, a nakon toga slala razne verzije sestri. Sestra je bila ta koja je dala ideju za pokretanje profila, misleći da će to biti dobra stvar za sve one koji se nalaze u sličnoj situaciji.
Pristizale su joj motivirajuće poruke, poruke zahvalnosti te je bila svjesna da to nije uzalud. Profil je aktuelan, a trudi se da svaki dan izbacuje sadržaj koji će biti zabavan i produktivan.
Za kraj je poručila da je želja najveće oružje koje možemo imati te da ne dopustimo da nas društvo ograničava; „Okružimo se ljudima koji su podrška i mi sami budimo ruka podrške. Širimo im krila i pokažimo da mogu da lete. Djeca su spremna na sve, ako znaju da vjerujete u njih“.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Rukajja Ahmić


text:
Mnogi agenti memorijalizacije | Balkan Diskurs
Theresa Rauch
18. decembra, 2023.
Tema memorijalizacije rata u Bosni i Hercegovini (BiH) je i dalje sporna. U svjetlu nepostojanja državnih zakona i propisa o spomen obilježjima, a kamoli nacionalne komemorativne strategije, memorijalni krajolik u zemlji zasićen je nizom napora za memorijalizaciju koji proizlaze iz svih razina bosanskohercegovačkog društva.
Uz državne vlasti, mnoštvo nedržavnih aktera značajno je oblikovalo obilježavanje sjećanja u BiH i nastavlja to činiti na različite načine, koristeći više kreativne i umjetničke pristupe obilježavanju ratne historije u BiH. Dok ovo daje prilike različitim glasovima da artikuliraju svoja iskustva, to isto tako stvara dvosmislenost u pogledu samog mandata i sadržaja komemoracije.
Osobito s obzirom na nepostojanje jedinstvenih državnih nastojanja u obilježavanju sjećanja, postavljaju se pitanja o tome ko bira što će se obilježavati – i na koji način. U takvom kontekstu, nedržavno obilježavanje sjećanja može biti odlična prilika za marginalizirane glasove i pristup odozdo prema gore da iznesu svoju istinu, posebno one čije priče ne slijede uredno prevladavajuće narative temeljene na etničkoj pripadnosti. U tom smislu, rad na sjećanju aktera civilnog društva nudi platformu za komemoraciju onih koje državni narativi zanemaruju, često uprkos popularnim zahtjevima za službenim obilježavanjem sjećanja. U isto vrijeme se, međutim, može smatrati da nedržavna memorijalizacija pruža neposredan prostor koji omogućuje neregulisane, potencijalno štetne ili razdorne ideje o tome koga i čega treba pamtiti.
Odgovor na to kako nedržavne, umjetničke i inicijative obilježavanja sjećanja odozdo prema gore oblikuju pejzaž kolektivnog sjećanja u BiH, naravno, nije tako jednostavan i leži usred zamršenih pitanja.
„Neko je 30 godina dopuštao da postoje tri različite historije (…) unutar Bosne“, kaže Ahmed Kulanić, direktor Fonda memorijala Kantona Sarajevo (KS), ističući da su te tri različite historije dovele do više podjela, više segregacije i nesuočavanja s činjenicama.
Fond, osnovan Odlukom Kantona Sarajevo 1997. godine, zadužen je za izgradnju i održavanje spomen obilježja žrtvama rata, genocida i borcima Armije Republike Bosne i Hercegovine. To prvenstveno čini u vidu mezarja i spomen ploča širom Kantona Sarajevo i cijele BiH. Predstavlja državnu instituciju koja slijedi pažljivo strukturiran narativ utemeljen na činjenicama u svojim nastojanjima obilježavanja sjećanja.
No, ističe Kulanić, Fond nije sam u uspostavljanju spomen obilježja i na taj način oblikuje javno sjećanje na rat. Ne postoji središnji registar koji nadzire spomen obilježja u BiH, niti postoji zakon koji propisuje što i kome će biti obilježeno. U poslijeratnom kontekstu koji nije proizveo jasne „pobjednike ili gubitnike“, ovaj nedostatak propisa i zakona doveo je do šarenila spomenika i komemorativnih mjesta širom Bosne i Hercegovine. Iako mnogi od njih na taj način osiguravaju sjećanje na inače zaboravljene priče, one su istodobno visoko ispolitizirane i mogu biti podložne polarizaciji historijskog narativa. Kulanić stoga upozorava na historijski revizionizam koji bi mogao pratiti neregulirane narative sjećanja.
U isto vrijeme, međutim, institucionalne vlasti, posebno na entitetskom nivou, također su služile više razdornim nego pomirbenim programima u svojim programima obilježavanja sjećanja. Kulanić je jedan od mnogih koji kritiziraju veličanje osuđenih ratnih zločinaca kroz njihovu komemoraciju na javnim mjestima širom zemlje.
Suprotno tome, neregulirane inicijative za pamćenje odozdo prema gore od strane nedržavnih aktera imaju potencijal konstruktivno oblikovati kolektivno pamćenje isticanjem glasova koji su inače marginalizirani, kao i olakšavanjem dijaloga i interakcije na lokalnom nivou.
„Od početaka akcije Dana bijelih traka, preživjeli i lokalni aktivisti bore se za spomenik svoj ubijenoj prijedorskoj djeci“, navodi umjetnik Emir Hodžić, jedan od aktivista inicijatora Dana bijelih traka u znak sjećanja na kampanje etničkog čišćenja koje su se dogodile u Prijedoru i okolici. 2012. godine organizovao je javnu intervenciju na glavnom prijedorskom trgu kako bi skrenuo pozornost na priču koja je namjerno izostavljena u službenim gradskim programima obilježavanja.
Istraživač Zoran Vučkovac dokumentirao je kako je članicama lokalnog udruženja žena Izvor zabranjen pristup glavnom prijedorskom trgu na komemorativnom skupu. Hodžić je ondje ostao sam, s bijelom trakom omotanom oko ruke koja je upućivala na bijelu traku koju je lokalno nesrpsko stanovništvo nosilo nakon srpskog preuzimanja grada od maja 1992. nadalje. U tom razdoblju u Prijedoru i okolici ubijeno je 3.176 osoba, među kojima 102 djece.
Hodžićev performativni čin ubrzo su podržale i druge aktivističke grupe u nastojanju da lokalnu javnu sferu vrate u svoje ruke. Ono što se danas službeno obilježava kao Dan bijelih traka u nekoliko bh. gradova proizašlo je iz lokalne inicijative koja se nastojala oduprijeti ekskluzivističkim i jednostranim državnim narativima.
Slično Kulaniću i Hodžiću, Džana Brkanić, zamjenica urednika u bh. ogranku Balkanske istraživačke mreže (BIRN), također naglašava podijeljenu i neregulisanu prirodu bosanskohercegovačkog pejzaža sjećanja. Navodi da ne postoji „sistematsko planiranje spomenika“ te da je memorijalizacija na mnogo načina pretvorena u „privatni problem žrtava i njihovih porodica“. Potonji su, smatra Brkanić, često instrumentalizirani za predizborne kampanje, ali se njihovi zahtjevi i potrebe rijetko realiziraju nakon što izblijedi politički momentum.
Brkanić time naglašava značaj nedržavnih aktera poput udruženja žrtava kao pokretača pravednog, odgovornog i osjetljivog krajolika komemoracije. Za budućnost, ona poziva vlasti na federalnom, entitetskom i općinskom nivou da „pitaju žrtve što žele“, naglašavajući zajedničku prirodu njihove tuge i „potrebu da se uzmu u obzir osjećaji žrtava“. Brkanić također podiže ključnu tačku emocionalnosti i pripovijedanja u svakom nastojanju obilježavanja sjećanja – važnost sjećanja u samom središtu umjetničkih komemorativnih projekata koje zagovaraju organizacije civilnog društva kao što je KUMA International.
Inherentno umjetnička dimenzija komemoracije igra ključnu ulogu u komemorativnom radu Kuma International. Za svoje umjetničke programe i inicijative, Claudia Zini, osnivačica i direktorica Kuma-e, radi sa i uz „umjetnike koji u svom radu biraju priče o posljedicama rata, genocida, ili bilo što što im se dogodilo u posljednjih 30 godina u poslijeratnoj Bosni i Hercegovini ili drugdje. „Takvi narativi“, nastavlja, „otkrivaju kako umjetnici, u vrijeme krize, mogu odgovoriti i razmišljati.“ Umjetnost stoga funkcioniše kao akt individualne obrade onoliko koliko prenosi osjećaje kolektiva sa sličnim iskustvima. U tom smislu, Zini naglašava svoje jedinstvene sposobnosti povezivanja ljudi, dok istodobno predstavlja pokušaj očuvanja i osmišljavanja zajedničke traumatične prošlosti.
Kao nedržavni akter koji pridonosi posredovanju bh kolektivnog pamćenja, Kuma nastoji služiti dvostrukoj ulozi: podržati lokalne umjetnike i osigurati platformu za njihova svjedočanstva, istovremeno ispunjavajući vanjsku funkciju angažiranja lokalne publike i edukacije međunarodne. Velik dio toga čini se uz pomoć edukacijskih aktivnosti, kao što je Međunarodna ljetna škola Kuma koja je počela sa radom od 2018. godine. Kuma također podržava umjetničke instalacije, poput “Naša porodična bašta” (2021.) Smirne Kulenović, za koju je 100 žena zasadilo neven u napuštenim ratnim rovovima na prvoj liniji odbrane Sarajeva.
„Ako mene pitate, vjerovatno najvrjedniji alat koji imamo je ta performativnost umjetnosti“, Zini, školovana historičarka umjetnosti i kustos, objašnjava da traženje zajednice da se uključi i pridonese umjetničkom projektu na interaktivan način takve umjetničke projekte čini pristupačnijim i pretvara pasivne „potrošače“ u aktivne aktere.
Možda najpoznatiji, nomadski participativni spomenik genocidu u Srebrenici Aide Šehović, “Što te nema,” pozivao je prolaznike da napune šoljice svježe skuhanom bosanskom kafom u znak sjećanja na 8.372 osobe ubijene u genocidu 1995. godine – osobe koje sada i zauvijek neće biti za stolom da popiju kafu. Njen rad ne samo da prkosi tradicionalnim, trajnim i statičnim koncepcijama memorijala, već također angažira promatrače kao „čuvare kolektivnog sjećanja“.
Komemoracija kroz umjetnost stoga može poslužiti kao alternativni, zanimljiv i ponekad pristupačniji način obrade sjećanja vezanih za rat na individualnom i kolektivnom nivou. Kao „univerzalni jezik, (…) umjetnost vam daje slobodu razumijevanja prema vlastitom porijeklu“, potvrđuje Zini. Govori o mnoštvu nedržavnih aktera memorijalizacije i postavlja pitanja o tome ko ima ovlasti (i monopol) nad javnom memorijalizacijom – a time i nad fizičkim manifestacijama kolektivnog sjećanja u svakodnevnom životu i krajoliku.
Zini, međutim, također prepoznaje ograničenja Kuma-inog umjetničkog projekta, kao i vlastitu poziciju i privilegije kao “autsajdera” u bosanskohercegovačkom društvu. Ipak, kako je naglasio Kulanić, obilježavanje sjećanja jest i ostaje „projekat čitavog društva“: zajedničko nastojanje koje treba kontinuirano provoditi „kroz nevladine organizacije, javne institucije, obrazovne ustanove [i] medije“ kako bi se potaknuo kolektivno i zajedničko sjećanje na odgovornost i  osjetljivost.

author: Theresa Rauch


text:
Pozorište mladih Tuzla: „Ne ja u pozorištu, nego pozorište u meni“ | Balkan Diskurs
Selmir Smajić
21. decembra, 2023.
Mirza Mujagić je 26-godišnji glumac iz Lukavca koji put do pozornice nije započeo na tipičan način, ali impresivni repertoar i rad proteklih godina u Pozorištu mladih Tuzla i Narodnom pozorištu Tuzla, pod naslovima “Pat”, “Druže, moja žena si ti!”, “Posljednja ljubav Hasana Kaimije” i mnogi drugi, pokazuju da je jako dobro što se sudbina s njim poigrala.
Mujagić nije maštao da bude glumac. Pri izboru fakultetskog obrazovanja razmišljao je o rudarskom fakultetu, ali presudilo je znanje koje je dobio kroz Dramski studio Pozorišta mladih Tuzla, 2016. godine, kada je spoznao sve što čini pozorište. Ta spoznaja mu je bila presudna prilikom odluke deset dana prije isteka roka da se prijavi na prijemni ispit na Akademiji dramskih umjetnosti Univerziteta u Tuzli. Položio je prijemni i postao student na Odsjeku za glumu.
Tokom obrazovanja, Mujagiću je od neprocjenjive važnosti bila praksa i rad u Narodnom pozorištu Tuzla. „Velika sreća za mene i moje kolege bio je angažman u Narodnom pozorištu Tuzla još dok smo bili na trećoj godini. To je bio iskorak u karijeri i životu. Ti početni koraci se ne zaboravljaju i ostanu urezani. Bili su to momenti gdje sam se osjećao kako se isplaćuje ono što studiram, kako sazrijevam i kako sve u životu ima smisla“, objasnio je Mujagić svoje početke.
Danas, Mujagić je aktivni član Pozorišta mladih Tuzle, gdje zajedno s mladima radi na promociji i razvoju pozorišne umjetnosti te svojim predanim radom podiže generacije koje će jednog dana sijati na bosansko-hercegovačkim scenama, ali i šire.
Mujagić nije samo glumac nego i zagovornik umjetnosti za mlade. Kroz mentorstvo i inspiriranje mladih talenata, odslikava se njegova edukativna uloga i podrška mladim članovima Pozorišta mladih. Uvjeren je da je umjetnost ključna za razvoj kreativnosti, samopouzdanja i izražavanja zbog čega u Pozorištu mladih Tuzla nastoji stvoriti siguran i poticajan prostor za mlade kako bi se mogli izraziti i razvijati svoje talente. Strast prema radu vidljiva je i u interakciji prema mladima, koje inspiriše da sanjare i teže umjetničkom izražavanju.
Svojim entuzijazmom i posvećenošću dokazuje da umjetnost ima moć oblikovati budućnost mladih i ostaviti dubok i trajan utisak na društvo.
Pozorište mladih Tuzla sa misijom podizanja kulturne svijesti i odgoja svih uzrasta pozorišne publike, okuplja djecu, mlade i odrasle, različitih profila. Pozivajući sve mlade koji dijele strast prema glumi da se pridruže ovom inspirirajućem putovanju, Mujagić poručuje: „Savjetujem da rade iskreno sa mnogo ljubavi i neka zapamte – Ne ja u pozorištu, nego pozorište u meni“.
Osoba koja je najviše doprinijela stvaranju udruženja Pozorišta mladih Tuzla je Adnan Mujkić, koji je istaknuo da ovo udruženje predstavlja iznimno važan korak u razvoju kulturne scene u Tuzli.
„Naša strast prema umjetnosti i pozorištu inspirirala nas je da se udružimo i stvorimo ovu organizaciju kako bismo promovirali umjetnički izraz i edukaciju kroz pozorište“, kazao je Mujkić, istaknuvši da glavna svrha rada nije samo izvođenje predstava već i podizanje svijesti o važnosti kulture i umjetnosti u našem društvu.
Sa željom da obrazuju različite generacije o bogatstvu pozorišta i njegove sposobnosti da oblikuje društvo, naveo je da njihova vizija uključuje i promociju dramskog odgoja kao ključnog faktora u razvoju kritičkog razmišljanja i kreativnosti kod mladih ljudi.
„Ono što nas čini posebnim jest raznolikost naših članova. Naša zajednica uključuje ljude svih uzrasta i profila, što nam omogućava da stvorimo dinamično okruženje za umjetnički razvoj. Radimo zajedno kako bismo ojačali pojedince i pripremili ih za izazove svakodnevnog života, potičući ih da razmišljaju o moralnim dilemama i pronalaze kreativna rješenja“, pojasnio je Mujkić.
Zajedno sa kolegama naglasio je da rade na promociji i profesionalizaciji pozorišne umjetnosti.
„Naše udruženje nije samo mjesto za stvaranje umjetnosti već i za izgradnju zajednice umjetnika koji dijele strast prema pozorištu i umjetnosti. Naša otvorenost prema različitim motivima i životnim pričama čini ovu organizaciju inspirirajućim mjestom za sve koji žele razvijati svoj kreativni potencijal i rasti kao pojedinci“, dodao je Mujkić.
Udruženje Pozorište mladih Tuzle je kulturna inicijativa, registrirana od udruženja „Mladi Tuzle“ i grupe studenata glume i produkcije sa Akademije dramskih umjetnosti Univerziteta u Tuzli. Misija Pozorišta mladih obuhvaća razvoj i održivost obrazovnih i edukacijskih programa, produkciju kulturno-umjetničkih projekata, profesionalizaciju pozorišne umjetnosti, te promociju filmske, televizijske, multimedijalne i audio vizuelne umjetnosti. Glavni cilj rada Pozorišta mladih Tuzle je podizanje kulturne svijesti i obrazovanje različitih uzrasta publike o pozorištu.
Ako želite postati članovi Pozorišta mladih Tuzla, možete se javiti na +38761365600 ili putem profila na društvenim mrežama – Pozorište mladih Tuzle Tuzla na Facebook-u i @mladituzle na Instagramu.

author: Selmir Smajić


text:
Bračni par Ostojić: Multietnička obiteljska pozadina i ljubav | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
26. decembra, 2023.
Ljubavna priča Vahdijane (1988.) iz Srbije i Momira (1984.) Ostojića iz Bosne i Hercegovine započela je upoznavanjem preko zajedničkih prijatelja. Učiteljica, koja radi s učenicima s poteškoćama u razvoju i programer, uz neke „prijeke poglede“ nisu imali drugih prepreka u ljubavi i krunisali su je brakom. Žive u Brčko distriktu i imaju dvoje djece.
„Nama je to sve bilo normalno, nismo imali prepreka. Što se tiče okoline bilo je sve ok, s obzirom na to da smo bili u istom društvu“, započela je Vahdijana razgovor o svojoj ljubavnoj priči, dok je Momir ipak zapazio da je bilo „prijekih pogleda“.
Iako se ne žele etnički definirati, Momir je kazao da kada bi se morao izjasniti bio bi Srbin, dok Vahdijana s obzirom da je iz Srbije ne može da sebe nazove Bosankom. Saglasni su da ne bi mijenjali grad (Brčko) u kojem žive, iako Momir podsjeća na izjavu da je „uvijek tuđa trava zelenija“.
„Iz ove perspektive vidimo kakvi su odnosi u drugim gradovima, možda jednonacionalnim, možda bi nam bilo čak i lakše nego u Brčko distriktu, ali sa druge strane, poremećena nam je perspektiva, imamo samo jedan pogled i možemo samo s te strane da gledamo“, pojasnio je Momir.
Zbližavanje Momira i njegove izabranice započelo je 2006. godine, desetak godina nakon ratnih dešavanja, ali oni se nisu obazirali na ništa negativno. Momir smatra da su takve ličnosti. „To je nama nekako bila svakodnevnica“, dodaje Momir.
Riječ „miješani par“ mu je poznata kroz čitav život te im je zbog toga bilo lako pristupiti drugima. Ipak, navodi kako u Brčkom ima sve manje brakova, pogotovo multietničkih.
„Brčko ima taj nacionalni ključ, ono što nas ovdje drži zajedno ovdje je linija razdvajanja jer uvijek postoji jasno razgraničena crta između nacionalnosti“, naglasio je Momir dok je Vahdijana navela da je u Brčkom potrebno naglasiti pri zaposlenju koje su nacionalnosti, što oni ne žele, a što je jedan od razloga zašto se Momir samozaposlio.
Navode da iako nisu religiozni, vjerske praznike, kako kažu, njihovih roditelja, slave iz poštovanja tradicije. „Najveći je problem kod ovih praznika gdje se preklapamo, kada želimo da posjetimo i jedne i druge, to nam je prvi problem. Tako da ova naša pomiješanost je možda i olakšavajuća okolnost bar kad su praznici u pitanju. Imamo puno praznika da slavimo, nama je lijepo“, naglasio je Momir ljepotu različitosti.
S obzirom da su 17 godina zajedno, Vahdijana naglašava da su dosta slični, dok njen muž dodaje: „meni je supruga pola mene“. Sviđa mu se njen entuzijazam, posvećenost poslu i porodici, i smatra da je njegova supruga dobra osoba.
„Imala sam 18 godina kad smo se upoznali. Najbolji smo prijatelji, mislim da je to čak i najbitnije u svemu ovome. I povjerenje koje imamo jedno u drugo“, kazala je Vahdijana.
Uz ljubav, Momir navodi povjerenje kao važnu stvar za očuvanje zajednice. „Ne znam drugi par koji je toliko vremena provodio zajedno dok smo se zabavljali, stvarno smo posvećeni jedno drugom, i to nam je jako bitno u životu. Trudimo se da našem sinu prenesemo te vrijednosti, jer smatramo da je bitno da voli“.
Mladima poručuju da u današnjem vremenu ne bi trebalo biti prihvatljivo da se gledaju kroz naciju.
„Znam da je nama bilo lakše zato što smo i mi iz miješanih sredina i iz takvih multietničkih brakova potekli, i tolerantniji smo što se toga tiče, ali stvarno mislim da kada prestanemo da ljude gledamo kroz vjeru, kroz naciju, boju ili bilo šta drugo, imamo prilike da napredujemo“, poručila je Vahdijana.
Ova priča je nastala u okviru projekta ,,Priče o ljubavi” kojeg realizuje Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa grupom mladih dopisnika Balkan Diskursa. Projekt se realizuje uz finansijsku podršku VII Akademije, BOLD programa Američke Ambasade BiH i razvojnih grantova CPI, sa ciljem dokumentovanja priča o uspješnim romantičnim vezama osoba različite etničke pripadnosti u BiH i razbijanja narativa da su ovakvi odnosi nepostojeći i neodrživi u trenutnom društvenom poretku.

author: Kristina Gadže


text:
Zdravo starenje uz osmijeh na licu | Balkan Diskurs
Kristina Gadže
8. januara, 2024.
Osobe starije životne dobi u Bosni i Hercegovini, točnije one koje imaju više od 60 godina, često nemaju dovoljno dostupnih aktivnosti kako bi upotpunili svoje slobodno vrijeme. Sve više se otvaraju Centri za zdravo starenje koji predstavljaju jedan vid ispunjenja potreba starijim osobama nudeći brojne radionice i aktivnosti koje mogu koristiti svaki dan, a da ne moraju izdvojiti velike svote novca. Nije riječ o gerijatrijskim centrima, kao što se to obično pretpostavlja.
Ešref Slatina je korisnik Centra za zdravo starenje u Općini Novo Sarajevo od 2016. godine i ističe da je tu našao „neki svoj mir“. Preporučuje Centar svima jer smatra da tako mogu pronaći sebe. „Obišao sam prostorije, tu su bili drugi ljudi koji su dolazili u Centar i svidjelo mi se. Družim se tu već nekih sedam, osam godina, lijepo mi je“, kazao je Ešref.
Prema njegovim riječima, ljudi u Centru su otvoreni i žele pomoći u svakom pogledu, tako da je stekao nove prijatelje i prijateljice. „Ovdje ko hoće može da nađe sebe u svakom pogledu. Imamo široke mogućnosti, od informatike, jezika, šaha, karata, biblioteke. U Centru sam se upoznao s informatikom zbog svoje lične potrebe, da mogu da komuniciram s ljudima putem društvenih mreža, to mi je bilo veoma bitno. Centar nam daje mogućnost i da posjećujemo pozorište“, nabrojio je Slatina neke od aktivnosti Centra.
Vjerske blagdane i rođendane proslavljaju zajedno. Ešref navodi da to ne mogu naći kući. Ima dvoje djece i četvero unučadi, a bez supruge je ostao godinu dana prije nego što će postati korisnik Centra. „Kad sam u sobi sam, ta samoća me ubija, ne mogu da djeca to razumiju, jer je to teško. Centar je jedna predivna stvar za ovu populaciju“, kazao je Ešref.
Prema Populacijskom fondu Ujedinjenih naroda (UNFPA), udio starijih osoba u BiH će do 2050. godine doseći otprilike 37 posto ukupnog stanovništva kao posljedica niske stope fertiliteta i emigracije kvalificiranih mladih osoba. UNFPA je skupa s Partnerstvom za javno zdravlje i istraživačima s Javnog sveučilišta u Londonu (UCL) ustanovio da centri za zdravo starenje predstavljaju „ekonomičan način organiziranja aktivnosti i pružanja podrške čime se poboljšava zdravlje i blagostanje osoba starije životne dobi te stoga i povećava broj godina u kojima će živjeti zdrav život“.
Edina Bašić, menadžerica Centra za zdravo starenje, pojasnila je da je ideja za osnivanje Centra za zdravo starenje Novo Sarajevo potekla od udruženja Partnerstvo za javno zdravlje koje je ujedno i krovno udruženje Centra. Podsjetila je da su centri još uvijek samo projekt.
Centar za zdravo starenje postoji 12 godina, a kako se pokazao dobrim primjerom, na osnovu njega se otvorilo 17 novih centara, kako u Sarajevu tako i diljem Bosne i Hercegovine, ali i preko granica. Centar objedinjuje četiri vrste aktivnosti: rekreativni, kreativni, zabavni i edukativni program i nije gerijatrijski centar, što često ljudi pretpostave.
Rekreativni program obuhvaća preventivnu i korektivnu gimnastiku koja se svakodnevno održava u centru u šest grupa. Osobe koje svakodnevno rade ove vježbe, prema Bašić, a kako to pokazuju istraživanja, znatno poboljšavaju svoju pokretljivost. „Velika je satisfakcija da vam dođe jedan korisnik i kaže da bolje ustaje, bolje se kreće, pokretniji je i fleksibilniji“, kazala je Bašić.
Istakla je da je imaju i stolni tenis, početni i napredni nivo, i ono što je zanimljivo da najstariji članovi pohađaju naprednu grupu. Jedan od njih ima 93 godine, a drugi član koji ima 90 godina osvojio je prošle godine prvo mjesto na veleslalomu na Jahorini u skijanju. Centar za zdravo starenje, prema Bašić, ima preko 25 aktivnosti.
U Centru kroz koji dnevno prođe oko 80  korisnika, obavljaju se vježbe u pet grupa. Sa simboličnom mjesečnom članarinom od pet konvertibilnih maraka korisnici mogu, uz spomenute aktivnosti, uživati i u kreativnom programu koji obuhvaća razne kreativne radionice dekupaža, rada na alu foliji, slikanja, kiparstva, dok kod edukativnih radionica korisnici Centra pohađaju tečajeve engleskog i njemačkog jezika, te obilježavaju međunarodne dane kroz razna predavanja studenata ili stručnjaka. Zabavni program obuhvaća rad dva zbora, „Zlatna jesen“ i „Sevdalije“ koji ne nastupaju samo u ovom Centru, već i po drugim centrima i općinama.
Rad Centra obuhvaća i pružanje prilike studentima za volontiranje. Osim toga, Centar njeguje važnost međugeneracijske suradnje kroz organizirana druženja s vrtićima, školama, ali i drugim centrima. Bašić je kazala da imaju vrlo često neke godišnjice, idu u posjete, imaju generacijske posjete i obilježavanja, a ono što je lijepo je da znaju posjetiti gerijatrijske domove.
„Starije osobe imaju neku empatiju prema mlađima, a dosta mlađih uče od starijih, onda im izmame osmijeh na lice“, navela je Bašić, ističući da su članovi prepoznali koliko su centri bitni, pa preporučuju svojim prijateljima da se učlane, a što je važno, kako se ne bi zatvarali u svoje domove i da znaju da odlaskom u penziju ne završavaju svoj život i da nastave svoje aktivnosti i druže se.
Članovi se druže i mimo Centra i idu na kave i brinu jedni o drugima, što im je, kako opisuje Bašić, posebno drago.
Bosna i Hercegovina je potpisnica Madridskog međunarodnog plana akcije o starenju s ciljem osiguranja dostojanstvene i sigurne starosti na principima ljudskih prava i temeljnih sloboda, kao i revidirane Europske socijalne povelje u kojoj se ističe priznanje i poštivanje prava starijih osoba na dostojan život i neovisnost te na njihovo sudjelovanje u društvenom i kulturnom životu.
Profesorica Sanela Bašić na Odsjeku za socijalni rad Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu navela je da, premda je BiH bila dužna raditi na implementaciji međunarodnih i europskih politike prema starijim osobama, „u našem osiromašenom i zapuštenom društvu, društvu destruiranih vrijednosti i uništenih institucija, starije osobe su – kao i većina stanovništva – na margini“.
„Osnovni izvori prava starijih osoba, sadržani u zakonima o penzijsko-invalidskom osiguranju, zakonima o socijalnoj zaštiti, zakonima o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju (pravo na zdravlje i pristup zdravstvenim uslugama), te vrlo limitirano u porodičnom zakonodavstvu, zapravo su rascjepkani u okviru entiteta, distrikta i kantona, uz nepostojanje integrirane politike spram starijih osoba u čijem fokusu bi bilo osiguranje kvalitetnijeg života na ekonomskom, zdravstvenom, socijalnom, kulturnom nivou“, navela je profesorica Bašić.
Prema njenim riječima, društvena zaštita starijih osoba koja se u BiH ostvaruje unutar nekoliko međusobno slabo povezanih i nedovoljno koordiniranih sistema predstavlja plodno tlo da se u tako kreiranom međusektorskom vakuumu prava starijih osoba u dobroj mjeri zanemaruju i ignoriraju.
Prema profesorici Bašić, neki od izazova s kojima se susreću osobe starije životne dobi u BiH su niske mirovine koje imaju za posljedicu nizak životni standard, nezadovoljene zdravstvene usluge, posebice za ruralno stanovništvo, nepostojanje alternativne (svakodnevne) brige o starijim osobama te “ageizam” ili “dobizam” koji se odnosi na ukorijenjene stereotipe i predrasude o starosti i starijim osobama.
Kako pojašnjava profesorica, ključni izazov u starijoj životnoj dobi je uspješno razriješiti krizu „integriteta versus očaja“, na način da se prihvati vlastiti život, takav kakav je bio, kao i vlastita odgovornost za život koji smo vodili.
„Ovo prihvaćanje svojega maloga mjesta u poretku stvari Erickson naziva ʻego integracijomʼ“, navela je profesorica, dodajući da bi se u kolektivnom smislu ovo moglo nazvati ʻmudrošćuʼ, kvalitetom koji nerijetko povezujemo sa starošću.
Da bi se uspješno savladavao ovaj (posljednji) razvojni izazov, uz adaptaciju same starije osobe nužno je i prilagođavanje obiteljskog i društvenog sistema. Kada se to ne događa, odnosno kada širi društveni sistem nije responzivan, nego naprotiv ograničava, isključuje i diskriminira, profesorica ističe da je za očekivati da će posljedice po osobe starije životne dobi u domeni mentalnog zdravlja biti negativne.
Dva klinička oboljenja koja su česta kod starijih osoba su depresija i demencija, međutim, profesorica Bašić izdvaja usamljenost koja „može voditi u ozbiljne poteškoće u sferi mentalnog zdravlja starijih osoba“.
Iako centre za zdravo starenje prof. Bašić vidi kao važan resurs društvene podrške i uključivanja u zajednici jer se njihove aktivnosti fokusiraju na tri važna aspekta života: zdravlje, neovisnost i produktivnost, smatra da oni trebaju biti dostupni i u ruralnim sredinama jer su tu osobe ovisne o obiteljskim mogućnostima i podršci.
„Aktivno starenje se definira kao „proces optimizacije mogućnosti za zdravlje, participaciju i sigurnost kako bi se pojačala kvaliteta života kako ljudi stare“. Iz perspektive aktivnog starenja, ključan je naglasak dakle na riječi „aktivno“, što podrazumijeva kontinuiranu participaciju u društvenim, ekonomskim, kulturnim, spiritualnim i građanskim pitanjima, a ne samo sposobnost fizičke aktivnosti ili participaciju na tržištu rada“, kazala je profesorica Bašić.
Socijalna zaštita starijih osoba u BiH obuhvaća novčanu naknadu, subvencije, socijalne usluge te institucionalnu i izvaninstitucionalnu brigu.
„Ono što je deficitarno u postojećem sistemu socijalne zaštite starijih osoba jeste nerazvijen sistem socijalnih usluga u zajednici. Za iniciranje društvene promjene i stvaranje pretpostavki za ljudski, dostojanstven i uključiv život starijih osoba u ovom društvu nužna je promjena dosadašnje paradigme u kontekstu odnosa i odgovornosti javnih institucija za dosljednu i sistematičnu implementaciju usvojenih politika, na svim razinama“, navela je profesorica Bašić..
Starije osobe treba tretirati kao punopravne građane koji, prema profesorici, imaju „kapacitet da odluče o onome što njima život čini smislenim, da biraju aktivnosti koje smatraju lično dobrim, kvalitetnim, da postupaju onako kako smatraju da trebaju, autonomno, u skladu sa motom „ništa o nama, bez nas!“.


text:
Mirza Mustafagić i kampanja „I ti možeš biti ta osoba“, borba za onkološke pacijente | Balkan Diskurs
Ramo Tučić
11. januara, 2024.
Povjerenje ljudi se teško stiče, ali ako ga dobijete, onda se to treba i iskoristiti u najpozitivnijem mogućem smislu. Ovako svoju priču počinje influenser Mirza Mustafagić, koji je jako dobro poznat bosanskohercegovačkoj javnosti i šire, a podrška je mladima i svima koji kažu svoje mišljenje i stoje iza njega, što je raritet danas jako vrijedan i treba ga čuvati. Pokretač je i inicijative „I ti možeš biti ta osoba“, borbe za onkološko odjeljenje Univerzitetsko kliničkog centra (UKC) Tuzla.
Nekada jedan čovjek ne može učiniti mnogo, ali priča iz Tuzle u kojoj je glavni akter influenser  Mirza dokazuje da upravo svojim malim korakom možemo pokrenuti velike korake dobrih ljudi. Pokrenuo je akciju za onkološke pacijente u UKC Tuzla koji su suočavaju sa problematikom nedostatka linearnog akceleratora, to jeste aparata za zračenje koji ne radi skoro godinu dana. Pored toga, naveo je da su uslovi u kojima se liječe onkološki pacijenti nedostojni svakog ljudskog bića.
Prva saznanja koja su pretočena u borbu za onkološke pacijente dobio je nakon što ga je Irfan Halilagić, premijer Tuzlanskog kantona, pozvao na vanredni sastanak u UKC Tuzla. „To je kulminiralo time da svi zajedno pomognemo dnevnim bolnicama Onkološkog i hematološkog odjela. Uslovi u kojima pacijenti primaju kemoterapiju na drvenim stolicama ili za iste čekaju na podu zbog nedostatka stolica, nisu normalni“, kazao je Mirza.
Navodi da svako može biti ta osoba, ali ti uslovi moraju biti bolji. „Apsolutno se slažem da su to stvari za koje postoji novac planiran u budžetu, kao i da nije moj posao da se bavim time, ali to nije dovoljno dobar izgovor da pacijenti ispaštaju, jer ako budemo čekali da bude bolje stanje, ono sigurno neće doći samo od sebe“, pojasnio je Mirza.
Onkološki pacijenti o stanju u kojem se nalaze, vjerovatno iz očaja, poslali su mu poruke koje je objavio, što je izazvalo lavinu istih ili još gorih iskustava. Odlučio je da iskoristi brojnost svoje publike i predloži kolegama da nešto učine. Osmislio je koncept kampanje „I ti možeš biti ta osoba“.
„Moram priznati, ponosan sam na rezultat kampanje. Prikupljeno je preko 300.000 KM za samo dvije sedmice i to donacijama preko 4.000 pravnih i fizičkih lica kao i donacija iz gradskih budžeta. Također, veliki iznos iz tih donacija su upravo i donacije u materijalima ili opremi, tako da ćemo na kraju cijele priče izaći u javnost sa cijelim i potpunim iznosom kao i u šta je tačno utrošeno“, naveo je Mirza.
Dodao je da će dio sredstava ići za centre i u Zenici, Banjaluci i Mostaru. „Sigurno je da će Fondacija tuzlanske zajednice da vrši nabavku svih aparata i opreme, a radovi su već počeli i kompanija Deling invest vrši pripremu prostora te ja vjerujem da će cijela priča kada je Dnevna bolnica u pitanju biti već u prvom kvartalu ove godine gotova. Također, od materijala koje smo dobili preuredit ćemo i stvoriti bolje uslove za pacijente na Hematološkom, a potom i na Onkološkom odjeljenju UKC Tuzla“, kazao je Mirza.
Ovo nije jedina akcija koju je Mirza svjesno ili nesvjesno pokrenuo. Na upit da li je očekivao da će biti odziva odgovara da je razmišljao jer velika očekivanja daju i velika razočarenja u svemu pa i u ovome, ali da kada idete srcem, uvijek upali, sve.
„Moja je sreća što imam platformu od preko 90,000 osoba i to je zaista blagoslov. Moji storiji i postovi, kao i od mojih kolega, su čitaniji i gledaniji od mnogih platformi danas, tako da se trudim to i koristiti. Povjerenje ljudi se teško stiče, ali ako ga dobijete, onda se to treba i iskoristiti u najpozitivnijem mogućem smislu. Ja sam samo osoba koja određenu priču pusti u javnost a sve ostalo je u rukama ljudi koji me prate. Bogu se svakodnevno zahvaljujem na tom povjerenju i na ljudima koji me podržavaju u tim pričama“, dodao je Mirza.
Pojašnjava da mu ideje za neke akcije nadolaze najviše dok vozi, a što je bio slučaj i sa ovom: „Tačno se sjećam da se to desilo na naplatnim rampama u Kuzminu prilikom mog povratka iz Beograda i kao što stranci kažu – the rest is history“.
Koliko su influenserski angažmani zahtjevni, odgovara da zavisi iz kojeg ugla gledate.
„Ovaj posao je zahtjevan, ne toliko fizički koliko je psihički jako težak. Svakodnevno ste na ʻudaruʼ svakojakih ljudi koji sjede iza tastature i misle da su Bogom dani i da mogu da komentarišu šta god im padne na pamet bez obzira da li je nešto istina ili nije. Zaista vjerujem da ovaj posao mogu da rade samo osobe koje su jako psihički stabilne. S druge strane, apsolutno znam iz iskustva meni bliskih ljudi kako je raditi za određenu sumu novca i biti nepoštovan od poslodavca ili šefa, na moju sreću to nije slučaj u ovom poslu. Također, koliko god da je zahtijevan i odgovoran posao, ukoliko ga tako shvatate, ovo je predivan posao gdje svakodnevno upoznajete veliki broj ljudi i susrećete se sa sjajnim ljudima iz poslovnog svijeta pa samim tim se otvaraju i mnoge mogućnosti, tako da kada se sve sabere i oduzme, sretan sam pa je ovo moj život“, pojasnio je Mirza.
Na upit ko je Mirza Mustafagić, odgovara da je obična osoba, kao i svaka druga. „Volim da provodim vrijeme sa dragim ljudima, putujem i šutim na kraju dana. U toku dana ja upoznam puno ljudi i sve što mi je vrlo često potrebno jeste da se samo presvučem i šutim uz neku seriju ili knjigu“, opisao je svoj influenserski dan.
Koliko mladi ljudi poput njega, u današnje vrijeme imaju glas i želju da mijenjaju svijet navodi: „Želja i mogućnost su dvije različite stvari. Mnogi imaju želju ali nemaju glas i obratno. Bogu hvala, moje mogućnosti su takve da su mi otvorene obje opcije i to sam odlučio da koristim. Zaista mislim da je moja svrha u ovom životu da nešto uradim što će drugima, ali i meni uljepšati bivstvovanje u istom. Nažalost mnogi ljudi se plaše da kažu svoje mišljenje, ali ne i ja. Živimo u demokratskoj državi i društvu i vjerujte mi, jako je lijepo imati stav i imati smjelosti iznijeti ga. Ono što nikada ne možemo znati je koliko daleko se nečiji glas može čuti i vjerujem da treba probati stvari koji provjereno mogu promijeniti stanje u određenoj zajednici. Oduvijek sam podrška ne samo mladima nego svima koji kažu svoje mišljenje i stoje iza njega, to je raritet koji je danas jako vrijedan i treba ga čuvati“.

author: Ramo Tučić


text:
Univerzitet u Sarajevu na globalnoj stazi promjena | Balkan Diskurs
Zerina Sirćo
14. januara, 2024.
U sistemu obrazovanja svih nivoa u Bosni i Hercegovini je vrlo malo prostora za mlade kako bi se na neki način vokalizirali u problemima koji njih zanimaju i dotiču. Fakultet političkih nauka u Sarajevu daje prilike mladima, kako bi se čuli njihovi glasovi i time potaknuli pozitivne promjene u bosanskohercegovačkom društvu.
Dr. Sarina Bakić, predavačica na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu, nije posvećena samo obrazovanju studenata već je otišla korak dalje i predstavlja izvrstan primjer kako edukacija se može pretvoriti u snažan alat za društvenu transformaciju.
Zajedno sa profesoricom dr. Amila Ždralović sa Pravnog fakulteta Univerziteta u Sarajevu, početkom novembra prošle godine, održale su predavanje i učestvovala u diskusiji zajedno sa studentima i studenticama Fakulteta političkih nauka, a kao doprinos dijalogu na generalnoj konferenciji Ujedinjenih Nacija (UN-a) u Parizu. Studenti i studentice su imali priliku da iznesu mišljenja o globalno relevantnim pitanjima i društvenim izazovima, te su predstavili vlastita gledišta o načinima djelovanja prema zajedničkim dugoročnim rješenjima.
Diskusija je održana zbog toga što je Univerzitet u Sarajevu među sedam globalnih univerziteta odabranih za UNESCO-ovu debatu “(Re)thinking the commons, acting together to protect them”.
„Ovo je samo jedan od nekoliko pokušaja da na vrlo važna pitanja damo odgovor iz viđenja mladih ljudi“, kazala je Bakić, istaknuvši da je činjenično stanje da glas mladih ljudi u akademskoj zajednici zna biti zanemaren.
Prema Bakić, pojedinci u ličnom prijestupu prave promjenu i ističu važnost koraka naprijed u obrazovanju, ali mladi su važan resurs za bolje sutra.
„Mladi su tolika potencijalna snaga bili tokom historije, zašto ne bi i sada. Ali, čini mi se da mi stariji ne uzimamo vas za ozbiljno. Ne slušamo vas, ne vidimo vas. Ja pokušavam da vas čujem i vidim. Nadam se da u tome uspijevam“, pojasnila je Bakić.
U srcu svake zajednice nalaze se pojedinci koji ne samo da predaju, već i nadahnjuju i potiču druge na akciju. Takve figure čija strast i posvećenost projektu ne samo da obogaćuju
znanstvenu zajednicu, već postaju i izvor inspiracije za mlade ljude širom zajednice.
Shodno tome jedan od kolega koji je bio učesnik diskusije istaknuo je važnost samog profesora kao motivatora za buduće akademske građane a prvenstveno za mlade ljude.
„Profesori su krucijalni aspekt razvoja svakog budućeg akademskog građanina. Bez pravog profesora koji je strastven prema svojoj nauci, koji takođe posjeduje znatnu harizmu i socijalnu inteligenciju mladi ne bi imali akademsku ličnost da postave sebi kao uzor, a bez uzora nema neki privid uspjeha i znanja koji želimo dostići“, kazao je Abdulah Cuplov, student Fakulteta političkih nauka u Sarajevu.
Osim što je bila ključna figura u projektu, Bakić je uspostavila most između teorije i prakse pružajući studentima priliku da primjene svoje znanje u stvarnom svijetu. Njen pristup potiče kritičko razmišljanje i podstiče studente da preuzmu aktivnu ulogu u oblikovanju društva.
„Svi uključeni u obrazovni sistem, ne samo profesori i profesorice nego i administrativno osoblje koje može pridonijeti na svoj način radu sa mladima se moraju više uključiti da ne bi upali u zamku neoliberalnog poimanja svijeta – me, myself and I, nego da svi budemo u ovom kontekstu društveno angažirani“, smatra Bakić.
Profesori i profesorice nisu samo predavači koji prenose znanje već trebaju biti pokretači promjena. Ovakve inicijative za mlade, kako navode, predstavljaju nadahnuće, potičući ih na razmišljanje i djelovanje prema zajedničkim dugoročnim rješenjima.
„Ovaj primjer pokazuje da edukacija ima moć biti pokretač pozitivnih transformacija, a angažman mladih je ključan resurs za izgradnju održivije budućnosti“, stav je studenata koji su učestvovali u diskusiji na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu.

author: Zerina Sirćo


text:
Meyacota – moda koja pomjera stereotipne granice | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
19. januara, 2024.
Zaljubljenost u modu Sumeje Arifović datira još iz dječijih dana, kada je u vrtiću crtala odjeću i modele, a njeni radovi završavali u dječijim časopisima.
Njena prva bojanka sa modelima, koju joj je donijela tetka iz Ljubljane, najdraži joj je poklon, a ujedno i početak ljubavi prema modnom dizajnu. Uz podršku prijatelja još u srednjoj školi je brendirala svoju ljubav pod nazivom “Meyacota”.
Počela je da eksperimentiše na vlastitom stilu, a to se prenijelo i na njene kreacije. „Moda me ispunjava kako na polju kreativnosti, odnosno dizajniranja, tako i za eksperimentiranje u vlastitom stilu. I ako za mnoge su to samo parčad materijala ili kako često zovu ʻkrpiceʼ znala sam se pronaći u situaciji da posljednji novac ostavim u radnjama upravo zato jer su me cipele ili neki modni komad očarali“, kazala je Arifović.
U njenom ormaru, kako navodi, trenutno su must have – mid suknje, kaubojske čizme i ljetni topovi u različitim nijansama. „Uvijek ću biti zaljubljena u modu i eksperimentisati sa raznim stilovima“, istaknula je vlasnica brenda “Meyacota”.
Smatra da kada jednom steknete kredibilitet  rjeđe nailazite na prepreke, međutim, put do toga je trnovit. Njena prva revija će joj zauvijek ostati u posebnom sjećanju ali proces organizacije iste bio je jako težak jer su je smatrali početnicom i nije imala kredibilitet ozbiljnog dizajnera.
„Kroz sve kolekcije sam pokušala unijeti dozu sebe. Prva kolekcija bila je spoj mode i filma, jer sam u tom trenutku razmišljala o daljim studijima nakon srednje skole i moje dvije opcije su bile: moda i gluma“, navela je Arifović.
Jedna od njenih kolekcija je pod nazivom “Buntovnik”, a sastoji se od kreacija koje su sa motivima nekih tema pred kojima zatvaramo oči, poput borbe za ravnopravnost LGBTQ populacije, nasilja nad muškarcima, feminizma i tako dalje. Pojasnila je da ima kreacije i sa motivima čuvenog govora Cher ʻMom I am a rich manʼ,  dok je jedna posvećena djevojčici koja je seksualno zlostavljanja na Kosovu, a jedna ʻO is not a sizeʼ, a koja simbolično predstavlja da se pojam ljepote ne smije zasnivati na kilaži.
Tokom rada, ističe da nije dobila niti jedan ružan komentar te da joj podrške nije falilo od samog početka.
„Nisam osoba koja pretjerano razmišlja o prošlosti i budućnosti. Volim da živim u sadašnjosti. Svaki plan i ideju volim odmah da realizujem“, kazala je ona, istaknuvši da je u decembru imala i treću modnu reviju pod nazivom ʻI am womanʼ, koja je posvećena feminizmu.
Kroz kolekciju želi da predstavi snagu koju sve žene nose i kreacije su upravo sa feminističkim motivima.
„Vaš spol nije ključan faktor odnosno barijera ka uspjehu. Recimo modni dizajn se svrstava kao “žensko” zanimanje, međutim svi znamo da su najbolji modni dizajneri u svijetu upravo muškarci. Tako da poduzetništvo ili bilo koji drugi posao ne smije da se prepiše samo jednom spolu“, smatra Arifović.
Kao poruku svim ženama koje se boje ući u svijet poduzetništva, Arifović poručuje: „Neprestani rad, inovativnost i osjećaj za marketing su ključ uspjeha. Ako strijepite da započnete nešto ili na kraju krajeva da živite život o kome maštate zbog komentara drugih, nikada nećete uspjeti. Uvažite samo vlastito i mišljenje vama bliskih ljudi, a svi ostali su samo posmatrači i nemaju posebnu komponentu u vašim zivotima, tako i njihovi komentari“.

author: Elma Hasanspahić


text:
„Borba“ sa diskriminacijom na osnovu izgleda | Balkan Diskurs
Almedina Alihodžić
21. januara, 2024.
Arabella Lakić iz Breze, nedaleko od Sarajeva, studentica je poslovne ekonomije i mlada poduzetnica, koja se uspjela izboriti sa diskriminacijom na osnovu izgleda, a kojoj je bila izložena zbog prekomjerne tjelesne težine.
Psiholozi upozoravaju da diskriminacija na osnovu izgleda najčešće počinje u ranom djetinjstvu, a rješenje je da se „svi okrenemo pravim vrijednostima“.
„Kad si tinejdžer i nemaš još uvijek izgrađenu verziju sebe, svaki loš komentar utiče na tvoje samopouzdanje i navike“, kazala je Arabella, pojasnivši da ne može reći da je proživljavala neki teži „bulling“ (provociranje, zlostavljanje) ali su svakako pojedini komentari utjecali na to da postane još stidljivija i da se povuče u sebe.
Psihologinja Ajla Gljiva-Cikotić pojašnjava da diskriminacija na osnovu izgleda „kreće od malih nogu i djeca, pa kasnije i odrasle osobe, postaju šutljive i zadržavaju emocije“.
„Važno je da shvatimo da dijete od pet godina nije samo naučilo da se loše ophodi prema drugima, nego po modelu okruženja, najčešće roditelja“, kazala je Gljiva-Cikotić.
Prema Zakonu o zabrani diskriminacije, „diskriminacija je svako različito postupanje uključujući isključivanje, ograničavanje ili davanje prednosti utemeljeno na stvarnim ili pretpostavljenim osnovama bilo kojem licu ili grupi lica i onima koji su sa njima u rodbinskoj ili drugoj vezi na osnovu njihove rase, boje kože, jezika, vjere, etničke pripadnosti, invaliditeta, starosne dobi, nacionalnog ili socijalnog porijekla, veze sa nacionalnom manjinom, političkim ili drugim uvjerenjem, imovnim stanjem, članstvom u sindikatu, spolnim karakteristikama, kao i svaka druga okolnost koja ima za svrhu ili posljedicu da bilo kojem licu onemogući ili ugrožava priznavanje, uživanje ili ostvarivanje na ravnopravnoj osnovi, prava i slobodu u svim oblastima života.“
Momenti kada sam diskriminisana, odnosno odbačena zbog fizičkog izgleda, kako je kazala Arabella,  bili su jako neugodni za proživjeti. „U osnovnoj školi sam bila u situaciji gdje nas je posjetila agencija za manekenke i htjeli su da održe časove manekenstva za djecu. Izgledalo mi je super i htjela sam da se prijavim te da naučim nešto novo.“ Pogledi i komentari koje je dobila nakon te želje bili su dovoljni da se njena svaka želja ka novom iskustvu ugasi, kazala je Arabella.
Ona vjeruje da sve kreće od kućnog odgoja i da je djeci teško objasniti kada krenu u školu da ljude ne dijele po vjeri, financijskog stabilnosti, izgledu i tako dalje. Smatra da bi se mnogo više trebalo fokusirati na takve teme u školama, u vidu nekih radionica i vježbi, ili čak da se uvede neki predmet koji bi djecu pripremao za stvarni život.
Univerzalno i učinkovito pravilo, prema Gljiva-Cikotić, jeste da svaka promjena počinje promjenom pojedinca. „Prva faza u borbi protiv diskriminacije bi trebala da bude u porodici. A to bi bilo moguće sprovesti i putem psiholoških radionica u školama. S druge strane, veliku ulogu mogu odigrati i mediji, s obzirom da su najaktuelniji put komunikacije, a to se može sprovesti kroz korisne priloge“, kazala je Gljiva-Cikotić, poručivši da svi treba da razmislimo o pravim vrijednostima i njima se okrenemo.
Arabellina tajna uspjeha u diskriminaciji na osnovu izgleda je fokusiranost na želje i snove. „Kad sam upisala srednju školu, učlanila sam se u asocijaciju srednjoškolaca u BiH, koja mi je jako pomogla u pronalaženju sebe. Išla sam na kampove, razne edukacije i radionice. Tu sam upoznala osobe širokih vidika, nemaju predrasuda i pred kojima možeš biti ono što zaista jesi“, ispričala je Arabella.
Poručila je svima onima koji se susreću s diskriminacijom na bilo kojem osnovu da jure svoje snove i da im fokusiranost na njih bude glavna stvar u životu.
„Sve što trenutno proživljavaju jednog dana će biti prošlost koja će im pomoći da izrastu u bolje osobe za sebe i okolinu“, istaknula je Arabella.

author: Almedina Alihodžić


text:
POZIV ZA PRIJAVE: Festival MIRA ‘24 | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
23. januara, 2024.
Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs pozivaju mlade ljude iz Bosne i Hercegovine na učešće u trećem Festivalu Mira u Vitezu od 22. do 26. februara 2024. godine.
Festival Mira je jedinstvena inicijativa Centra za postkonfliktna istraživanja koja ima za cilj osnaživanje aktivnog angažmana i učešća mladih i lokalnih zajednica u procesu izgradnje mira u Bosni i Hercegovini kroz saradnju na umjetničkim projektima, aktivnostima i radionicama posvećenim transformaciji sukoba i društvenom pomirenju. Dio atmosfere sa prošlogodišnjeg festivala možete pogledati ispod.
Ovogodišnji Festival Mira donosi niz sadržaja za mlade, uključujući muzičke koncerte, teatarske predstave, izložbe fotografija, umjetničke radionice, projekcije dokumentarnih filmova i promocije različitih mirovnih sadržaja domaćih i međunarodnih organizacija. Festival se organizuje u okviru kompleksa etno sela Čardaci u Vitezu, na obali rijeke Lašve.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih dana Festivala. Troškovi prevoza, smještaja i hrane će biti obezbjeđeni od strane organizatora. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave na Festival je 12. februar 2024. godine.

author: Balkan Diskurs


text:
Ljubav prema prirodi predočena u umjetnost | Balkan Diskurs
Dženisa Joldić
26. januara, 2024.
Penzionerski život ne mora biti dosadan i neproduktivan. Primjer je Zaim Isić, penzionisani nastavnik praktične nastave, koji je spojio zaljubljenost u prirodu i lov sa izradom korisnih pomagala, među kojima su drveni noževi sa oštricama od dur aluminija, korice za noževe, ali i roštilji, mašine za mljevenje jabuka, kukuruza i slično. Ručno izrađene proizvode posjetioci nerijetko nazivaju umjetničkim djelima.
Pojašnjava da nije lako izraditi jedan nož te da se svakoj izradi maksimalno posveti jer je svaki nož unikatan, kao i korice u koje ih stavlja. Za izradu samo jednog noža i korica potrebno mu je 25 do 30 sati.
„U svakom zanimanju je potreban tehnološki proces pa tako i za izradu noževa, taj proces obuhvata pronalazak materijala, ocrtavanje skice, rezanje, kovanje, turpijanje, kaljenje…“ , navodi Isić.
Radionicu u kojoj izrađuje noževe sa unikatnim drškama i šije korice za noževe jer su oštri pa da ne bi nekoga ozlijedili, napravio je pored kuće u kojoj živi. U radu koristi bušilicu, šajbu za bušenje, rezanje, bonsek, šmirgl šajbu, polir šajbu, pastu za poliranje, linijar, kovačku vatru i razne vrste turpija.
Na upit kako nabavlja materijal za izradu noževa i korice, odgovara da nešto kupuje a nešto pronalazi u prirodi. Koristi različite vrste drveta, kao što su orah, dud, šljiva, tisa, brazilski orah, jasen i bukva. A oštrice noževa su izrađene od dur aluminija.
„Ljudi su zainteresovani baš, najviše lovci, planinari, ljubitelji prirode ali i mnogi drugi ljudi koji ih vole upotrebljavati u domaćinstvu. Veliki broj noževa sam prodao a mnoge sam i poklonio“, kazao je Isić.
Na upit koji mu je omiljeni nož koji je izradio, naglašava da su svi posebni i unikatni, ali da mu je jedan posebno drag jer ga je izradio kombinirajući pet vrsta drveta. Kad mu dođi posjetioci u radionicu, navodi da prvo upravo primijete taj nož.
„Plijeni taj nož mnogo pažnje“, naglašava Isić.
Pored izrade noževa, penzionerske dane Isić upotpunjuje i izradom ražnjeva, roštilja, mašina za mljevenje jabuka, kukuruza i tako dalje.
„Nema stvari koja se ne može napraviti, samo treba dobra volja. Ko hoće da radi naći će način“, kazao je Isić.
Smatra da čovjek mora voljeti ono što radi da bi mogao ovako nešto napraviti. Volio bi, kako objašnjava, da mladi budu više zainteresirani za ovo jer je majstora sve manje. „Mi stariji to radimo dok možemo, ali kad nas ne bude teško da će biti majstora“, navodi Isić.
Neke od ručno izrađenih proizvoda pokloni a neke i prodaje, a zainteresiranost posjetilaca mu je dodatni vjetar u leđa da proizvodi više i interesantnije dezene, koje nazivaju umjetnošću majstora Isića.

author: Dženisa Joldić


text:
Lana Ferizović-Karađole: Zauvijek sam ostala “Palčica” i ponosno nosim tu titulu | Balkan Diskurs
Muamer Zukanović
28. januara, 2024.
Tokom najduže opsade jednog glavnog grada – Sarajeva – tada djevojčica Lana Ferizović pjevala je u Palčićima – dječjem zboru koji je u svijet slao poruke mira i ljubavi.
Napisala je knjigu pjesama, glumila i recitovala. Danas Lana Ferizović-Karađole je doktorica medicine i profesorica, a kako sama kaže: „Najviše radim kroz glazbu jer mislim da najbolje dolazi od srca i lakše se pamti nešto što je otpjevano“.
„Kad jednom postanete Palčić zauvijek to i ostanete. Pjevala sam prije rata za mir, za vrijeme rata a pjevam i sada. Koristim muziku kao sredstvo u nastavi edukacije, a u posljednje vrijeme u edukativne svrhe radi promoviranja zdravlja i preveniranja bolesti“, kazala je rođena Sarajka sa sadašnjom adresom u Dubrovniku.
Tokom rata su Palčići, kako je pojasnila, pjevali u RTV domu, razrušenoj Vijećnici, podrumima, kućama, odnosno „gdje god smo mogli pod kišom granata“. Osim dječjih, pjevali su pjesme posvećene Sarajevu, Zlatnim ljiljanima, ali čak i Operetu Europa.
Članica Palčića je postala sa osam godina i dodaje: „Zauvijek ostala i ponosno nosim tu titulu“.
Najveći dio pjesama zbirke “Iskre u tami” napisala je tokom opsade Sarajeva. Sudjelovala je u dječijoj emisiji Radiodrom kod Velimira Miloševića, pjesnika za djecu i nekadašnje zvijezde jutarnjeg programa Radiotelevizije Sarajevo, glumila i recitovala svoje pjesme od kojih su kasnije neke uglazbljene pa su se izvodile na “Malom šlageru”. Kasnije je izdala i album zabavne muzike “Nešto”, za koji je sama napisala tekst i izvodi ga, a muziku i aranžman je radio Nermin Dedić Fićo.
„Svoje prve pjevačke korake sam napravila kao Palčica u dječijem zboru “Palčići” pod dirigentskom palicom profesora Slavka Olujića. I stvarno počasno nosim titulu Palčice od malena. Čak sam i rođena kao palčica u sedmom mjesecu kao nedonošče“, sa osmijehom navodi Ferizović-Karađole.
Prisjetila se tokom rata kako je u hladnim podrumskim danima na vojničkim željeznim krevetima sa ostalim susjedima i dječicom iz mjesta uz kandilje ili svijeće, koji bi svijetlili da imaju barem malo svjetla u toj tami, vježbala solfeđo, pjevala i promrzlim rukicama tapkala, kako bi pobijedila zlo i patnju koju su proživljavali.
Dodaje da dok je pratila prve note pod jedva vidljivim kandiljskim svjetlom u pozadini su odzvanjale kiše granata, topova, minobacača i tako dalje. „Nisu to lijepi zvuci ali pokušavala sam ih nadjačati pjesmom“, istakla je, dodajući da je pod tom istom kišom granata trčala da stigne na probe zbora Palčići, na Radiodrom, dramsku sekciju, i jedno vrijeme u podrumsku školu (koja je bila u bivšoj mesnici).
Dok je jednom bila ispred zgrade s prijateljima, kazala je da ih je bljesak granate bacio na stepenice i djeca su bila u krvi, bez ruku, nogu, mnogi su ranjeni, a nekih više nema – poginuli su. Nekim čudom ona je preživjela i svjedoči dječijoj borbi sa ratnom stihijom.
Nije shvaćala ni tada kao djevojčica, a ni sada kao majka jednog dječaka zašto se to događalo i zašto se događa sad u svijetu. Od roditelja i starijeg brata i sestre, kako kaže, naučila je da treba pomagati drugima. „Netom prije rata u Sarajevu, obitelj mi je pomagala prognanicima iz Vukovara, primivši ih u svoj mali skromni dom u jednu sobu koju si imali. Tada sam naučila da nije važno koliko imaš, nego što imaš da podijeliš s drugima“, naglasila je Ferizović-Karađole.
Tada su u časopisu Mila izišli kao obitelj godine, a ona na obiteljskoj fotografiji nosi džemper na kojem piše PEACE (BHS: MIR). „I tada i sada želim mir. U tom džemperu sam sa mojim dragim Palčićima pjevala za mir“, navela je.
Kultni dječiji zbor Palčići se okupio i 20 godina nakon opsade Sarajeva. „Divno mi je bilo kada smo nakon dugo godina našli stare Palčice, sada velike mame i pjevale sa svojom djecom pjesme: Sarajka, Volim Sarajevo, Skenderija i tako dalje. Na istim tim daskama koje život znače“, kazala je Ferizović-Karađole.
Palčići su dobili i nagradu 2017. godine “Sloboda” jer su se kao mali borili pjesmom protiv opakog rata.
„Bili smo mali Palčići, sitni ali doista bitni“, dodaje Ferizović-Karađole, poručujući da je to naučilo da uvijek ima nade, da svijetli iskra u tami te da je pjesma jača od svog zla na svijetu. Baš zbog pjesme i druženja, djeca u Sarajevu su imala djetinjstvo, ratno djetinjstvo, o kojem se mogu napisati knjige.
Ferizović-Karađole je završila Medicinski fakultet u Sarajevu, gdje je upoznala i muža. Oboje su doktori medicine, zajedno su učili, polagali ispite i diplomirali. Rade u Medicinskoj školi i Pomorskoj školi u Dubrovniku.
„Svom djetetu i s učenicima Medicinske škole Dubrovnik, gdje radim kao profesor, pjevam te pjesme ali i pišem nove“, kazala je, dodavši da prenosi ono što je radila kao djevojčica, znanje, iskustvo, pjesmu, bol, radost i sreću u malim stvarima koje život znače jer se na primjeru najbolje uči.
Pokušava djeci biti uzor i primjer kako da vode ovu tešku bitku zvanu život, jer njihov život i tuđi životi su u njihovim rukama.

author: Muamer Zukanović


text:
Romski jezik kao čuvar identiteta | Balkan Diskurs
Amina Bašić
2. februara, 2024.
Romski jezik i obrazovanje imaju ključnu ulogu u očuvanju romske kulture i identiteta. Međutim, s obzirom da u današnjem obrazovnom sistemu je nedovoljno podržan i integriran, romski jezik se sve manje govori i dolazi gotovo do njegovog nestajanja i u romskim zajednicama, za koje se navodi da su najbrojnija manjina u Bosni i Hercegovini.
Emin Fafulić, mladi Rom, kojem je razina znanja romskog jezika na početničkoj, pojašnjava da nije imao priliku koristiti romski jezik tijekom svog obrazovanja: „Nikad se nije ni spominjao romski jezik u nastavnim programima, niti je korišten na bilo koji način u nastavi“.
U ovom modernom dobu, prema Eminovim riječima, u neki romskim zajednicama romski jezik skoro se ne govori kada su u pitanju mlade generacije, što rezultirala postepenim nestajanjem jezika.
Kako se to ne bi dogodilo, on ističe da bi učenje romskog jezika trebalo osigurati kroz obrazovni sistem, a što bi olakšalo i sam proces učenja za romsku djecu, odnosno savladavanja gradiva koje je isključivo na bosanskom, hrvatskom ili srpskom jeziku. Uz to, dodaje da bi učenje romskog jezika pružilo i podršku romskoj djeci na obrazovnom putu.
S obzirom da su neki nastavnici pokazivali interes prema romskom jeziku i kulturi, ipak Emin primjećuje da se općenito romskoj kulturi ne pridaje dovoljno pažnje unutar obrazovnog sistema. Smatra da bi dodatnom podrškom i promjenama, romski jezik trebao integrirati u nastavne planove i programe, a što bi u konačnici rezultiralo prepoznavanjem i same romske kulture.
Prema službenim procjenama, u Bosni i Hercegovini živi između 25.000 i 50.000 Roma. Prepoznati su kao najbrojnija, najviše zapostavljena i najugroženija manjina u Bosni i Hercegovini, dok se uslovi u kojima živi većina romskih porodica mogu okarakterizirati kao stanje višedimenzionalnog siromaštva. Prvi razred, prema dostupnim podacima, pohađa samo polovina romske djece koja su dovoljno stara da upišu osnovu školu (47 posto).
Bosna i Hercegovina je potpisnica Konvencije o pravima djeteta i obavezala se da će poštovati i garantovati svakom djetetu prava navedena u Konvenciji, bez ikakve diskriminacije u pogledu njihove rase, boje kože, pola, jezika, vjere, političkog ili drugog opredjeljenja, nacionalnog, etničkog ili socijalnog porijekla, imovinskog statusa, invaliditeta, rođenja ili drugog statusa.
Emin smatra da bi integracijom romskog jezika u obrazovni sistem, Romi bi imali osjećaj pripadnosti, samopouzdanja i bolje obrazovne politike. Ulaganjem podrške i integracijom romskog jezika u obrazovni sistem u Bosni i Hercegovini, dodaje da bi napravili korake ka inkluzivnijem i pravednijem obrazovnom sistemu.
Na Međunarodni dan Roma, 8. april prošle godine, predsjednik Udruženja „Euro Rom“, Nedžad Jusić je izjavio za medije, da žele da se u sistem uvede očuvanje romskog jezika sa elementima nacionalne kulture.
„Siguran sam da će resorno ministarstvo i Pedagoški zavod prepoznati ovu potrebu i da će se uvesti spomenuti predmet. Mi imamo stručnjake, imamo literaturu, sve preduslove da se uvede spomenuti predmet“, kazao je Jusić, naglasivši da im je u interesu sagraditi kulturni cenatr Roma, gdje bi postavili temelje kulture Roma u Tuzli.

created: 2. februara, 2024.

author: Amina Bašić


text:
Sestre Ditrih - Simbol borbe i mira | Balkan Diskurs
Elma Hasanspahić
5. februara, 2024.
Tokom Drugog svjetskog rata u Zenici simbol borbe i mira predstavljale su sestre Ditrih, a koje su mučki ubijene iako su bile mlade djevojke. Ne postoji puno podataka o njihovom djelovanju zbog nedostatka arhivske građe ali i njihovog djelovanja jer je priroda posla bila konspirativna. Priča o sestrama Ditrih smatra se jako važnom, a građani i građanke Zenice ih se mogu sjetiti kada prolaze ulicom u samom centru, koja nosi naziv po njima.
Sestre Ditrih – Tihoslava, Borislava i Miroslava, koje su od milja zvali Lina, Borka i Mira su bile saradnice Narodnooslobodilačkog pokreta (NOP-a) u Zenici. Dostavljale su podatke o pokretima okupatorskih vojnika, policijskih i bezbjedonosnih snaga, a što je omogućavalo efikasniji i sigurniji rad pripadnika ilegalnog pokreta. Lina i Borka su bile simbol borbe, a Mira simbol mira.
Mirza Džananović, doktor historijskih nauka, profesor na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Zenici i predsjednik Udruženja za zaštitu humanih, intelektualnih i kulturnih vrijednosti „Zjenica“, pojasnio je da su aktivnosti sestara Ditrih, kao i ostalih pripadnika ilegalnog pokreta zahtijevale maksimalnu opreznost i skrivanje rada, kako se one, a ni ostali pripadnici ne bi izložili opasnosti.
Usprkos takvom principu rada, u jednoj provali ili raciji koju je izvela okupatorska obavještajna služba, sredinom decembra 1944., sestre Ditrih su otkrivene i uhapšene. Odvedene su prvo u zeničku Kaznionu, gdje su svirepo mučene, a zatim prebačene u logor Jasenovac, gdje su u konačnici likvidirane u aprilu 1945. godine, nekoliko dana prije oslobođenja.
„Svu brutalnost i zločinački karakter okupatorskog režima, možda se može i najbolje ilustrovati na primjeru sudbine sestara Ditrih: mučiteljima i ubicama sestara je bilo svejedno što su u pitanju mlade djevojke“, kazao je Džananović.
Prema zvaničnim podacima stranice logora Jasenovac, Lina je bila najstarija sestra, rođena 1925. godine u Nemili kod Zenice. Na Palama (Istočno Sarajevo) rođene su Bora 1927. i Mira 1928. godine.
Zenica, kao i drugi bh. gradovi, tokom Drugog svjetskog rata nalazila se pod okupacijom i vrlo brutalnim režimom koji su provodile njemačke i ustaške okupacione vlasti. Odmah po ulasku okupatora u Zenicu sredinom aprila 1941. godine uvodi se niz mjera čiji je cilj progon stanovnika koji se ne uklapaju u planove režima. To se u prvom redu odnosilo na Jevreje i Srbe, a kako je vrijeme prolazilo sve veći broj stanovnika je izložen ubijanju, mučenjima i progonima.
O strahotama kroz koje su stanovnici prošli, Džananović je naveo podatak da je oko 1.000 stradalih, uključujući gotovo cijelu populaciju zeničkih Jevreja. Napomenuo je da je okupatorski režim bio posebno oštar u Zenici prvenstveno zbog velikog značaja industrijskih kapaciteta u tom gradu.
„U gradu je djelovalo nekoliko obavještajnih službi koje su konstantno provodile aktivnosti na eliminaciji svih protivnika režima, sumnjivih lica i posebno saradnika Narodnooslobodilačkog pokreta. Zenički ilegalni pokret nekoliko puta je u potpunosti uništen u provalama i racijama koje su okupatori provodili, a veliki broj pripadnika ovog pokreta je ili ubijen na licu mjesta ili u zeničkoj Kaznioni ili je završio u nekom od koncentracionih logora, poput Jasenovca, iz kojih se većina nikada nije vratila“, kazao je Džananović.
Priča o sestrama Ditrih je možda najbolji pokazatelj koliko je taj period zeničke prošlosti neistražen, ali i koliko podaci koje imamo su još uvijek nedorečeni, pa nekada i nepouzdani. Najčešće se pominju pod nadimcima Mira, Borka i Lina, a na spomeniku koji im je podignut, kao i u bazi podataka logora Jasenovac, pominju se sa imenima Miroslava, Borislava i Tihoslava, mada se na nekim drugim mjestima pojavljivalo i ime Angelina umjesto Tihoslava. Iako je priča o sestrama Ditrih i njihovoj tragičnoj sudbini potresna, Džananović naglašava da je jako važno pričati je jer su mlade djevojke u teškim i okrutnim vremenima imale potrebu i hrabrost staviti svoje živote na kocku kako bi pomogle u borbi protiv zločinačkog režima.
„Cijena te hrabrosti koju su one, ali i njihova porodica, platili bila je strašna. Skoro kompletna porodica je zbrisana sa lica zemlje. Upravo zbog svega navedenog stava sam da priča o sestrama Ditrih ne smije biti zaboravljena“, dodaje Džananović.
Tokom socijalizma jedna osnovna škola u Zenici nosila je naziv „Sestara Ditrih“, a u dvorištu škole podignut je spomenik sa njihovim likom. Tokom posljednjeg rata škola je dobila novi naziv, a spomenik je sklonjen na drugu lokaciju. Džananović smatra da je riječ o sramotnom i necivilizacijskom činu. S obzirom da jedna ulica u zenici jeste dobila naziv po sestrama Ditrih i ona se nalazi u centru grada u blizini sjedišta uprave, profesor smatra da nas ne trebaju zavaravati ovi podaci i da pomislimo da je sestrama dat veliki značaj i iskazan odgovarajući pijetet.
„Ta ulica je i kratka i sakrivena da veliki broj Zeničana koji živi u tom dijelu grada ne zna da uopće ima naziv, a posebno ne da se zove po sestrama“, naglašava Dženanović.
S obzirom da postoje neki navodi da je bila i četvrta sestra, Marija, koja je navodno pomagala u poslijeratnoj izgradnji Zenice, profesor navodi da jeste preživjela Marija, koja je nastavila živjeti u Zenici i davati svoj doprinos. Poslijeratna izgradnja Zenice, kako je kazao Džananović, je zaista kompleksna priča, ali u najkraćim crtama možemo zaključiti da je taj proces bio intenzivan, a uzrokovan je u prvom redu snažnim razvojem industrije.
„Zenica se tokom socijalističkog razdoblja transformirala u moderan grad sa velikim brojem obrazovnih, kulturnih sportskih i drugih sadržaja te je zapravo naš grad tada i dobio formu i izgled kakav ima i danas. Sintagma koju najčešće koristimo kada opisujemo Zenicu tog doba je „uzavreli grad“ i zaista taj opis je u potpunosti adekvatan. Zenica je bila veliko gradilište u koje su se doseljavali ljudi iz svih krajeva tadašnje države“, pojasnio je Džananović.
Po uzoru na sestre Ditrih da li se neko isticao tokom posljednjeg ratu, profesor je kazao da postoje osobe koje su snažno doprinosile odbrani i razvoju grada u uslovima u kojima se živjelo u ratu ali je nemoguće pronaći direktnu poveznicu sa sestrama jer Zenica usprkos brojnim nedaćama, stradanjima i problemima tokom 1992.-1995. nije bila pod okupacijom i odbranjena je sloboda. Zbog toga, prema riječima Džananovića, Zenica je bila  adresa za desetine hiljada izbjeglica iz brojnih gradova Bosne i Hercegovine, ali i Hrvatske, jer zaboravlja se da su prve izbjeglice u Zenicu došle tokom 1991. godine i to iz Vukovara, ali i drugih gradova koji su već stradali tokom rata u Hrvatskoj.
„U kasnijem periodu broj izbjeglica iz BiH se nažalost konstantno povećavao, pa neke procjene iz 1995. godine sugerišu da je broj stanovnika u gradu prelazio cifru od 200.000, od čega je samo izbjeglih i raseljenih bilo preko 50.000“, podsjetio je Džananović.

created: 5. februara, 2024.


text:
Njegovanje i baštinjenje sevdalinke, revitalizacija saza | Balkan Diskurs
Amir Barleci
9. februara, 2024.
Fondacija Sevdah je udruženje muzičkih radnika, stvaralaca, kojima njegovanje i baštinjenje tradicionalne narodne bosanske pjesme sevdalinke predstavlja osnovu rada, a mladost, volja, znanje i elan su im glavni pokretači i resursi.
Etnomuzikolog Damir Galijašević, osnivač i direktor Fondacije Sevdah, pojasnio je da su preko projekta “Sevdah bosanskog Podrinja” napravili uži izbor od 60-ak najljepših tradicionalnih sevdalinki, pjesama poznatih autora na tragu sevdalinke i tradicionalnih i autorskih kola iz podrinjskih krajeva. Uz audio snimke mladih i istaknutih interpretatora te zasluženih sevdalija iz bosanskog Podrinja, prema njegovim riječima, projekat prati i knjiga sa notnim zapisima, tekstovima i historijskim izvorima, kao i portretima znamenitih interpretatora sevdaha iz Podrinja.
„Cilj nam je na ovaj način vremenom zaokružiti i podrobno istražiti cijeli sevdalijski prostor“, dodao je Galijašević, istaknuvši da su posebnu pažnju stavili na instrument saz – tradicionalni instrument Bosne i Hercegovine, uz koji se sevdalinka svojevremeno rado pjevala, a koji posljednjih godina doživljava svoju revitalizaciju. Objavili su album maestralnog sazlije Rajka Simeunovića iz Bijeljine, a u planu je objavljivanje i albuma istaknutog sazlije Avde Lemeša.
U fokusu je i promocija mladih talenata, interpretatora sevdaha. A na digitalnim platformama Fondacije Sevdah je i album mladog Emina Grahića, jednog od najprijatnijih sevdalijskih iznenađenja današnjice. U kooprodukciji s muzičkom produkcijom Radio televizije Bosne i Hercegovine, realiziran je album Alme Subašič.
„Uz deset tradicionalnih pjesama i jednu novu, uz specifične aranžmanske poduhvate, interpretaciju sevdalinke uz harmoniku, klavir, orkestar, saz i violinu, ovaj album sigurno će pomjeriti granice sevdalijskog poimanja“, sa ponosom je istaknuo Galijašević.
Popularnost sevdalinke u današnje vrijeme, prema Galijaševiću, na zavidnom je nivou. Tome u velikoj mjeri doprinosi i čitava plejada interpretatora sevdalinke koji je pjevaju u duhu današnjeg vremena: Damir Imamović, Amira Medunjanin, ansambl Divanhana.
„Kroz njihove internacionalne uspjehe, i mi ovdje iznova spoznajemo kakvu istinsku ljepotu imamo u našoj sevdalinci, najvećem kulturnom blagu Bosne i Hercegovine“, stava je Galijašević.
Zainteresovanost mlađe populacije
Vidljiv je i interes mladih za sevdalinku. Galijašević naglašava da se često mladi interpretatori sevdaha, kao i studenti i istraživači naše muzičke tradicije iz cijelog svijeta jave preko društvenih mreža i maila, s molbom da im se nađu pri ruci u smislu korepetiranja u svrhu što bolje interpretacije, ili u smislu korištenja  arhivskog fonda u naučne svrhe.
„Na našim koncertima često su među vremešnim posjetiocima i mladi ljubitelji sevdaha“, kazao je Galijašević, podsjetivši na sedam koncerata u različitim gradovima Bosne i Hercegovine, među kojima je i Goražde, a gdje su u prva dva reda bili mladi, koji nisu krili svoje oduševljenje.
Komentirajući status sevdalinke u poređenju sa ostalim tradicionalnim narodnim svjetskim žanrovima poput: Šansone, Kancone i Fada, naš sagovornik smatra da i sevdalinka ima svoju ulogu, te da ne zastajkuje za ostalima. „To tek treba da se potvrdi, ako Bog da, kad sevdalinka bude uvrštena na UNESCO listu svjetske nematerijalne kulturne baštine. U tom poduhvatu je i nesebičan, veliki angažman Fondacije Sevdah“, pojasnio je Galijašević.
Najslađe iladž piće
Osvrnuvši se na doprinos pojedinca u popularizaciji sevdalinke, Galijašević je kazao da je dovoljno da volimo sevdalinku i da u njoj uživamo. Naglasio je da je potrebno ozbiljnije uključivanje medija, te da bi sevdalinci pomoglo i kada bi iza nje stajao jedan ozbiljan medijski servis, kao što je u najslavnijim vremenima to bila Radio-televizija Sarajevo.
Na kraju razgovora, Galijašević je uputio poruku svim ljubiteljima sevdaha: „Ja bih završio stihovima legendarnog Joze Penave, jednog od najznačajnijih autora pjesama na tragu sevdalinke: Nije sevdah mutna Drina da pred sobom pustoš pravi, već najslađe iladž piće, ko boluje da ozdravi! Nek nam sevdah bude lijek, zauvijek!“.

created: 9. februara, 2024.

author: Amir Barleci


text:
Reperi Zapadnog Balkana: Aktivizam u muzici nikad neće izumrijeti | Balkan Diskurs
Melani Isović
12. februara, 2024.
Muzika je jedna od stvari koje ne mare za geografske niti bilo koje druge granice. Ljubitelji i poštovaoci iste vrste muzike lako se prepoznaju i povezuju zanemarujući sve ono što ih dijeli.
Među najpopularnijim žanrovima posljednjih godina definitivno je i rep muzika u čijoj osnovi se nalaze bunt i pokretanje tema od društvenog značaja. Govoreći o problemima koji su zajednički svim zemljama Zapadnog Balkana, rep muzika lako dolazi do svoje publike. Jednostavno, ona govori jezikom koji svi razumiju jer potiče sa ulice.
Borkinja za ženska prava i ravnopravnost spolova, članica grupe Elemental iz Hrvatske, Mirela Priselac Remi, govori da bilo koji vid umjetnosti može povezati ne samo Balkan, već i naše zemlje približiti internacionalnoj publici.
„Jedna od prednosti umjetnosti jest njezin univerzalni jezik, pa čak i u slučajevima ograničenog polja razumijevanja, kao što ga imamo kod muzike na balkanskim jezicima. Vjerujem da i u muzici na balkanskom jeziku postoje univerzalnosti poruka i atmosfere koje ju čine prijemčivom ne samo međusobno balkanskim republikama, nego i internacionalnim publikama“, objašnjava Remi.
„Popularnost dalje pridonosi mogućnostima koje rep kao (potencijalno) angažirani žanr ima. U slučaju angažiranosti, njegova je uloga i otisak ogroman – može poslužiti kao panjugoslavenska spona među narodima kojima kulturna suradnja treba biti prioritet, iz niza razloga. Jedan od njih svakako je činjenica da muzička tržišta pojedinačno nemaju osobito širok doseg, no zajedničkim naporima može se stvoriti i te kako značajan teritorij za prezentaciju i eksploataciju umjetnosti“, ističe Remi.
Smatra da Zapadni Balkan još nije uvidio značaj i kapacitet repa, a niko nije posvetio dovoljno pažnje za analizu rep i trep muzike.
„Rekla bih da zbog izostanka ozbiljnije sociološke ili muzikološke analize javnost (a u velikoj mjeri niti sami protagonisti scene) nisu niti svjesni golemog potencijala utjecaja ovdašnjeg repa i trepa. Ozbiljnijeg promatranja repa a pogotovo trepa na Balkanu nije ni bilo, osim nekoliko članaka koji su se bavili komparativnom analizom na razini ‘Je li trap novi Novi val’. Takva analiza je simplificirana, već viđena i upućuje na potpunu nezainteresiranost za ozbiljnije proučavanje novih žanrova“, navodi ona.
Remi je u ranim godinama adolescencije bila inspirisana protagonisticama afričko-američke rep scene, ali one nisu bile razlog zbog kojeg se počela baviti muzikom.
„Zapravo, poprilično je teško odrediti koji bi bio točan razlog. Možda sam samo odgovarala na želju da se kreativno izrazim u žanru za koji sam smatrala da je najmanje restriktivan. Unatoč imidžu mačističkog muzičkog pravca, rep me je privukao svojom angažiranom prirodom, zanimljivim ritmičkim paternima koji su mi bili otkriće i mogućnošću da se tekstualno izrazim neovisno o klasičnim postulatima pop muzike“, objašnjava Remi.
Ocjenjuje da se potpuni učinak i uticaj repa nedovoljno koriste za društvene promjene. Takođe, puni potencijal repa, kao osvješćujućeg mehanizma, često nije ni ostvaren.
„Oni koji su ga najviše eksploatirali su mahom iz sektora ekonomije i marketinga gdje rep nerijetko nalazimo u promotivnim spotovima raznih robnih marki. Organizacije civilnog društva, aktivističke inicijative i platforme ili istaknuti pojedinci možda i premalo upotrebljavaju rep kao poligon za osvješćivanje i društvenu promjenu. Društveno ili politički angažirani umjetnici su mnogo više od pukih buntovnika – to su ljudi s agendom i planom čija je prvotna zadaća osviješćivanje ali onda i djelovanje u umjetnosti i javnosti, uz poziv za konkretnom promjenom. Ona je mnogo više od bunta, sarkazma ili provokacije“, naglašava.
Dobra muzika se duže sluša
Dejan Dedović Dedduh, član grupe Who See iz Crne Gore, govori da muziku kao skup svega i svačega uglavnom dijeli na dobru i lošu. Razlika je samo što se dobra muzika sluša mnogo duže.
„Rep je široko poznat kao pripovjedački pravac, često je tekst najbitniji dio kompozicije i samim tim poruka se isporučuje slušaocima direktno na pjat. Kasnije je na krajnjem potrošaču kako će svariti tu količinu informacija tačno onako kako bi svario neki film ili seriju. Na razne načine poruke se šalju, kroz sve vrste medija i nikad ne znamo na koga kako utiču. Pretpostavljam da zbog geografije i istorije ni neke rep pjesme ne utiču isto na svakog Balkanca“, objašnjava Dedduh.
On dalje navodi da rep muzika doprinosi tome da se neke stvari ne zaboravljaju, uprkos našoj tendenciji da to radimo.
„Uzmimo u obzir činjenicu da je rep i počeo iz bunta – onda lako možemo zaključiti da je važan društveni angažman. Nisam za to da se non-stop drvi ista priča, ali da se jednom ta priča ispriča svakako. Velika imena jugoslavenske muzike su opisala neke važne društveno-političke momente i događaje, pa i rep će doprinijeti da se neke stvari ne zaborave. A skloni smo zaboravljanju“, naglašava Dedduh.
Spajanje žanrova
Muzika se u proteklim godinama promijenila spajanjem različitih žanrova i samim tim se povećala slušanost rep muzike na Zapadnom Balkanu.
„Mi reperi imamo jedinstven način izražavanja i životnih pogleda. Muzika se u posljednjih nekoliko godina promjenila i dobila je neki  moderniji zvuk. A kada su se turbo folk pjevači počeli miješati sa reperima i trep ritmovima digli su ljestvicu slušanosti hip hopa na broj 1“, objašnjava Benjamin Mujadžić iz slovenačke grupe La Bagra.
Kako kaže, Zapadni Balkan je prošao kroz ratove i recesiju, ljudi su bili bez posla i prošli sve vrste borbi.
„Naša muzika je direktno sa ulica i od ljudi koji su prošli kroz te borbe. Tako da rime koje pišemo mogu osjetiti, i spoznati da imamo mnogo zajedničkog, kao i motivirati ljude kako ne bi odustali od svojih snova kao što mi nismo od naših. E to je vrlo važna poruka“, naglašava Mujadžić.
Alat mladim ljudima
Bosanskohercegovački reper Edin Osmić, poznatiji kao Edo Maajka, ističe da muzika i umjetnost generalno mogu povezati ovu regiju i svaku drugu sa sličnim problemima.
„Ja sam se uvjerio u to sa djelovanjem cijele moje generacije glazbenika, i onih starijih također. U najtežim vremenima je bilo i bit će glazbenika koji svojim djelovanjem pjesmama i nastupima unose harmoniju i odnose ludilo iz glava ljudi barem na neko vrijeme“, govori Edo Maajka.
Važnost rep muzike je velika i može poslužiti kao alat mladima protiv društvenih problema sa kojima se svakodnevno susreću.
„Bitna je kao sredstvo probijanja tog nekakvog leda, potiče komunikaciju i suradnje. Također, rep je sredstvo i medij u kojem možeš u kratkom vremenu reći puno toga, mladima je to ventil u vremenima nepravde, korupcije, socijalnih problema, itd. Definitivno je rep važan za Zapadni Balkan“, navodi Edo Maajka.
Ističe da ne postoji generacija bez problema, niti savršeno društvo. Rep muzika može osvijestiti ljude, ali je upitno koliko toga može zapravo da promijeni. Iako je i samo podizanje svijesti veliki uspjeh i velika pobjeda.
„U muzici su mi pank i rep jako slični po tom pitanju svijesti kod slušalaca. Moram dodati da su nove generacije malo zasićene tim osvješćivanjem u pjesmama, to se osjeti u trendovima. Jedan mi je dečko rekao da mu je dosta realnosti bombardiranjem sadržaja sa portala, televizije i radija pa su mu takve pjesme prenaporne. Razumijem ga u potpunosti. Mislim da aktivizam u muzici nikada neće izumrijeti“, navodi Edo Maajka.
Sarkazam kao oružje
Član grupe Rap Skillz iz Makedonije Jordan Ivanov objašnjava da su sarkazam i pobuna ključni u rep muzici. Sve je zapravo počelo društvenim preokretima.
„Konkretno Zapadni Balkan naseljavaju ljudi koji imaju iste društveno-ekonomske probleme koji ih nadilaze i čine isti okvir kroz koji gledamo svijet. Zato je saradnja sa umjetnicima iz zemalja Zapadnog Balkana važna i može doprinijeti približavanju kulturnih razlika među narodima i omogućiti samim umjetnicima da se probiju na drugu scenu izvan njihove zemlje. To je važno sa aspekta razvoja kritičkog mišljenja, mogućnosti glasnog pripovjedanja i isticanja svih problema u društvu nudeći mlađim generacijama  drugačiji aspekt, odnosno prizmu kroz koju se promatra svijet“, govori on.
Rep muzika je uticala i na druge muzičke pravce. Miješanjem sa drugim žanrovima posljednjih nekoliko godina rep muzika je sve bliža široj publici.
„Rep muzika definitivno jeste pokretačka snaga i ključni faktor kako u muzici, tako i u pop kulturi. Na vrhu već nekoliko godina imamo mješovitih muzičkih pravaca koji uključuju žanrove poput trapa, a zatim pop i narodnu muziku. Rep je posljednjih nekoliko godina definitivno sve više prisutan, i u fokusu nekih umjetnika koji se bave drugim žanrovima ali pokušavaju ga ugraditi ili sarađivati sa rap izvođačima kako bi proširili i dobili širu publiku“, navodi Ivanov.
Svoje slušaoce naziva sljedbenicima i pristalicama, a ne fanovima. Smatra da su kao grupa pozitivno uticali na mnoge ljude koji su se putem njihove muzike prvi put susreli sa kulturom repa.

author: Melani Isović


text:
‘Kuća dobrih tonova’: Mjesto učenja, okupljanja i pozitivnih promjena | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
16. februara, 2024.
Srebreničko udruženje ʻKuća dobrih tonovaʼ već više od decenije ispunjava svoju misiju, vjerujući u ideju da promjene moraju biti suštinske, dugotrajne i održive. Od samog početka rada cilj im je da spoje mlade ljude iz Srebrenice, Bratunca, Potočara, Milića, Konjević polja i Skelana te im pruže različite vještine kroz moderne nastavne metodologije. Iako su rad započeli kao muzički pokret, danas mladi u sklopu udruženja imaju priliku izučavati i druge oblasti.
Ismar Porić, predsjednik i direktor ovog udruženja, ističe da su sa radom započeli bez velikih očekivanja, sa samo nekoliko stotina eura na računu. Međutim, jedan kulturno-umjetnički projekat ubrzo je prerastao u udruženje koje uspješno radi od 2011. godine.
„Do sada je hiljade djece prošlo kroz naše programe, desile su se velike razmjene talenata u regionu, ali i u cijeloj Europi. Naši studenti i studentice realizovali su više od stotinu koncerata širom Europe. Imali smo inicijative sa raznim organizacijama i udruženjima iz Srbije, Hrvatske, Italije, Austrije, Njemačke i mnogih drugih zemalja“, ponosno ističe Porić.
U samom početku kada su uvidjeli potrebu za osnivanjem ovog udruženja, nisu imali podršku kao danas, a Porić dodaje da su predanim radom i trudom uspjeli prevazići izazove.
„Počeli smo zapošljavali više ljudi, dobili smo povjerenje od raznih donatora, ali i roditelja, što nam je bio jedan od najtežih aspekata u samom početku. Kada smo tek došli u Srebrenicu da radimo ovoja projekat, bili smo jedna od hiljadu različitih inicijativa, a roditelji su s razlogom bili skeptični. Međutim, nakon nekoliko godina smo izgradili povjerenje u čemu smatramo da je ključ našeg uspjeha“, govori direktor ovog udruženja.
Bivši studenti i studentice ‘Kuće dobrih tonova’ su najbolji dokaz koliko su edukacija i rad s djecom potrebni za njihov razvoj, a Porić naglašava da je najvažnije to što su djeca izrasla u dobre ljude.
Osluškivati potrebe mladih i razgovarati
‘Kuću dobrih tonova’ čini tim mladih ljudi, a Poriću kao najvažnije polje djelovanja je odlazak na teren i razgovor s ljudima o njihovim problemima. „Mi smatramo da je odlazak na teren najvažniji, jer ovakve stvari se ne mogu rješavati u kancelarijama pisanjem izvještaja koje niko ne čita“, pojašnjava Porić.
Izuzetno im je važno da osluškuju potrebe studenata i studentica. Sarađuju sa mnogim organizacijama i univerzitetima u cijelom svijetu od kojih preuzimaju najmodernije pristupe edukaciji, kroz koje postižu dobre rezultate.
Iz ‘Kuće dobrih tonova’ pojašnjavaju da djeca koja odrastaju u Srebrenici nose određeni teret prošlosti, a razgovarajući o njihovim potrebama, shvatili su da muzika može na dobar način povezati mlade iz različitih etničkih skupina.
„Muzika je sjajan alat za povezivanje. Sarađujemo sa mnogim organizacijama Zapadnog Balkana, koje nam dolaze u posjetu i mi odlazimo njima. Vrlo je bitna ta razmjena talenata jer oni mogu dosta učiti jedni od drugih. Naš pristup radu se temelji na tome da se ljudi najbolje spoje onda kada nađu zajednički problem jer tada su najažurniji, najbrži, najkreativniji…“, navode iz ovog udruženja.
Porić pojašnjava da kada se bave osjetljivim temama, važno je da ne budu navalentni i agresivni, posebno kada rade s djecom.
„Ljudi su prirodno različiti i imaju različite afinitete, ali je isto tako prirodno da moramo stvoriti kompromis da bi gradili mostove i osigurali mladim ljudima prostor za napredak i bolju budućnost. Ljudi u svijetu prave rakete, a mi se ovdje još uvijek bavimo nekim drugim stvarima. Ponosno mogu reći da skoro 150 koncerata koje smo održali i bezbroj putovanja, otvara nove perspektive mladima“, istaknuo je Porić.
Nedostatak prilika za mlade u malim sredinama
Nezaposlenost stanovništva u Bosni i Hercegovini jedan je od gorućih problema, a nezaposlenost mladih prema podacima Agencije za statistiku BiH dostigao je nivo od skoro 40 posto. Pojedina istraživanja su ukazala da je jedan glavni razlog iseljavanje mladih iz BiH nemogućnost pronalaska posla.
U manjim sredinama, mladi su dodatno osuđeni na nedostak edukativnih programa i sadržaja koji bi ih pokrenuli.
„Većina programa je fokusirana na velike gradove i mislim da je izuzetno važno uključiti i manje sredine. Statistički podaci pokazuju da će mladi prije otići iz manjih sredina, nego iz onih većih. Baš zbog toga, smatram da smo se održali toliko dugo u Srebrenici, jer je ovo mala sredina bez puno prilika, a djeca to cijene. Stalno im govorimo da koriste naše prostorije, da budu tu, da rade zadaće, da budu kreativni i da ćemo mi pomoći oko biznis ideja. Tu smo za njih! Važno je ostati i u maloj sredini, jer ipak je kući najljepše. Treba se boriti za to – jer gdje god da odeš nije sve savršeno“, pojasnio je Porić.
Prema njegovim riječima, obrazovni sistem u BiH je zaostao i često je dosadan, a djeca nemaju koncentracije kao prije. Jedna studija u Engleskoj je pokazala da prosječna pažnja mladog čovjeka traje koliko gleda story na Instagramu, a to je najčešće sedam sekundi. Ako u ovom period ne uhvatite pažnju, mladi najčešće nastavljaju tragati za zanimljivijim informacijama.
„Stoga, trudimo se da imamo drugačiji i moderan pristup studentima i studenticama kako bi lakše usvojili znanje. Drugačije je kad im nešto povežete sa modernom pop kulturom, što im je blisko, pa vas onda više i slušaju. Ubacimo naprimjer elemente Harry Pottera da bismo došli do željenog rezultata i kako bi shvatili gradivo“, kazao je direktor ovog udruženja.
Različite edukativne oblasti – za svakoga po nešto
Kroz različite alternativne i moderne načine obrazovanja, studenti i studentice ovog udruženja imaju priliku usavršavati vještine u različitim poljima. Pored umjetničkih sadržaja kojima mladi imaju pristup, ovo udruženje nudi i druge edukativne oblasti.
„Učimo ih o drugim kulturama i nacijama, kritičkom razmišljanju i medijskoj pismenosti. Današnji svijet je opasan za mlade ljude, a u našem udruženju učimo ih da formiraju vlastita mišljenja, da ga znaju iskazati i da se znaju izboriti za svoja prava. Pored toga, želimo da se naši studenti i studentice upoznaju sa mladima širom Zapadnog Balkan i tako stječu iskustva koja će im pomoći u različitim životnim sferama“, pojasnio je Porić.
‘Kuća dobrih tonova’ ima šest različitih programa, a to su muzika, edukativne radionice, community engagement, volonterizam, healthy lifestyle te književnost i literatura. Udruženje radi pet dana sedmično, tokom cijele školske godine. Svake godine imaju između 300 i 400 polaznika i polaznica koji dolaze iz Srebrenice, Skelana, Potočara, Bratunca, Milića i Konjević polja.
„Imamo jednu svoju transportnu liniju koja razvozi djecu. Trudimo se da svako dijete bude najmanje dva puta sedmično kod nas. Pored toga, imam i kantinu gdje se djeca hrane, a projekat je potpuno besplatan u svim segmentima“, kazao je Porić.
Iz udruženja ističu da imaju i svoju podružnicu u Prijedoru ali i želju da se ‘Kuća dobrih tonova’ razvije u mrežu udruženja po cijeloj Bosni i Hercegovini, koja će edukovati mlade.
„Mi imamo svoj način rada i pristup koji se može prenijeti na druge. Ima mnogo udruženja u BiH koji rade sjajan posao, ali uvijek treba onih koji će na neinvazivan način edukovati mlade i dati podršku u eliminaciji nepotrebnog gradiva od kojeg djeca nemaju koristi. Mi neumorno radimo i važno mi je da skratimo put do uspjeha našoj omladini. Na hiljade djece je već prošlo kroz ‘Kuću dobrih tonova’ i jako smo ponosni na to“, za kraj je istaknuo Porić.

author: Mirnes Bakija