text:
Premijera filma ,,Kapija ’95“ u Memorijalnom centru Srebrenica | Balkan Diskurs
Amina Sejfić
25. maja, 2022.
Povodom obilježavanja 27. godišnjice od zločina nad tuzlanskom mladošću u Memorijalnom centru Srebrenica premijerno je prikazan dokumentarni film „Kapija ’95“, urađen u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja, Memorijalnog centra Srebrenica i britanske producentske kuće Pinch Media.
Ševket Hafizović, predsjednik Upravnog odbora Memorijalnog centra Srebrenica, smatra da je zločin nad tuzlanskom mladošću jedan od najstrašnijih zločina počinjenih u Bosni i Hercegovini, zbog čega je naša obaveza da na isti stalno podsjećamo.
,,Život majki se pretvorio u jedno sjećanje. Mi samo mislimo da su one žive. Ovo je bio pokušaj da se ubije život. Dobro smo upamtili ono što su uradili i naša je obaveza da na to podsjećamo“, kazao je Hafizović.
Stravični zločin je počinjen 25. maja 1995. godine na Kapiji – mjestu susretanja tuzlanske omladine, na šetalištu u centru grada. Tom prilikom je ubijena 71 mlada osoba, a oko 140 teže i lakše ranjeno.
,,Kapija nije samo tuzlanska. To je i naše iskustvo. Mi ovdje [u Memorijalnom centru] želimo da zabilježimo svaki zločin, a upravo na ovakvim mjestima riječi mijenjaju značenje“, rekao je Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica i izvršni producent filma ,,Kapija ’95“.
Dino Kalesić je na Kapiji doživio najveći strah roditelja – granata koja je ispaljena s položaja Vojske Republike Srpske na Ozrenu ubila je njegovog trogodišnjeg sina Sandra. On je najmlađa žrtva ovog masakra.
,,Samo činjenicama možemo stići do istine. Naš put je priča o Kapiji, Srebrenici, bijelim trakama… Ne smijemo dozvoliti da nove generacije preispituju šta se desilo“, kazao je Kalesić, dodavši da je put do pomirenja i budućnosti u udžbenicima koji će na nepristrasan način biti glas istine.
Mirko Pincelli, snimatelj i režiser filma, je istakao da je važnost dokumentovanja ovakvih zločina velika za porodice žrtava: ,,Mi ovdje znamo šta se desilo. Ali ovu priču priča Tuzla. Da bi ove porodice živjele u dostojanstvu, mi moramo pričati teške priče.“
Nataša Perić, predsjedavajuća Gradskog vijeća Tuzla, je kazala da je važno da dokumentarnim sadržajem, poput ovog filma, podsjećamo na ovaj zločin jer samo tako ćemo sačuvati istinu na ono što je učinjeno i da niti jedan razum ne može osporiti ovaj zločin.
,,Maj je najokrutniji mjesec za Tuzlake“, istakla je Perić.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja kazala je da je snimanje ovog filma bila velika odgovornost jer je postojala velika praznina u svijetu filma kada je u pitanju ovaj zločin.
,,Obilježavanje 27. godišnjice od masakra nad tuzlanskom mladošću samo je jedan korak šire strategije obilježavanja zločina koji su počinjeni na području Bosne i Hercegovine“, kazala je Šarić, producentica nekoliko dokumentarnih filmova o zločinima počinjenim u našoj zemlji.
Iako se 25. maja 2022. godine održava 27. godišnjica od zločina nad tuzlanskom mladošću jedini osuđeni je Novak Đukić na 20 godina zatvora. Međutim, s izdržavanja kazne pušten je zbog primjene odredbi krivičnog zakona iz bivše Jugoslavije. Otišao je u Srbiju, koja nije preuzela presudu i njeno izvršenje zbog objašnjenja da je Đukić lošeg zdravstvenog stanja.


text:
Sarajevska galerija na otvorenom | Balkan Diskurs
Amina Sejfić | Benisa Bibuljica
27. maja, 2022.
Iako smo suočeni s jednom od najvećih kriza od rata, nacionalističko-političkom retorikom i huškačkim narativima, ulična umjetnost u glavnom gradu Bosne i Hercegovine (BiH) otkriva mogućnost pomirenja i mirne koegzistencije u društvu polarizovanom ratnim ranama.
Kreativni umjetnici i njihova „street art“ djela u Sarajevu doprinose da glavni grad Bosne i Hercegovine bude jedna velika galerija na otvorenom. Grandiozni šareni murali ukrašavaju neke od zapuštenih i ruševnih zidova sarajevskih ulica šaljući poruke mira, prijateljstva i bolje budućnosti, ukazujući na prkos i otpornost grada. Umjetnost nastala kao jezik ulice često se poistovjećuje s vandalizmom, ali tome se odupire Sarajevo svojim crtežima, nadjačavajući svakodnevno sivilo što doprinosi promjeni svijesti građana o umjetničkoj važnosti ovog načina ekspresije.
Tome su u BiH uveliko doprinijeli članovi organizacije Obojena klapa koji sumorne sarajevske zidove pretvaraju u umjetnička djela o kojima se piše i van granica naše zemlje. Cilj ove organizacije je kreiranje otvorene galerije ulične umjetnosti na području cijelog Sarajeva.
,,Želimo da učinimo Sarajevo gradom boje i sinonimom za uličnu umjetnost u regiji. To podrazumijeva afirmaciju ove vrste umjetnosti u društvu i prepoznavanje njenog značaja od strane naših sugrađana, vlasti i drugih sfera društva“, rekao je Benjamin Čengić, predsjednik organizacije „Obojena klapa“ i poznati bh. muralista.
Da umjetnost šalje važne poruke društvenoj zajednici i ima moć da mijenja važne društvene i političke pravce istakla je Mirjana Ćuskić iz Helsinškog komiteta za ljudska prava. „Umjetnost se opire nacionalizmu i skreće pažnju na stvarne probleme u društvu kao što su korupcija, netransparentno trošenje javnih sredstava, manipulacija vladajućih političkih elita nad medijima i pravosuđem, i slično“, kazala je Ćuskić.
S misijom da umjetnost iznesu iz okvira umjetničkih galerija i podsjete Sarajlije na velikane koji su dali izuzetan doprinos glavnom gradu Bosne i Hercegovine, s fasada nam mašu Davorin Popović, Michael Schumacher, Milena Mrazović i Goran Čengić.
Za urađeni mural Schumacheru, Čengić kaže da je to najmanje što bivšem sedmostrukom prvaku Formule 1 Sarajevo može pokloniti. „Odlučili smo da oslikamo ovaj mural jer je Schumacher itekako osoba koja je zaslužila da mu Sarajevo oda počast i zahvali na donacijama i pomoći koju nam je pružio za vrijeme i poslije rata. Osim toga, on je osoba koja je uvijek davala svoj maksimum. On je istinski simbol tog stanja uma i stava“, pojasnio je Čengić.
Mural Schumacheru nalazi se na mjestu gdje se ovaj prvak 1997. godine fotografisao s mališanima Sarajeva koji su zadobili povrede od ratnih mina. Schumacher je 2013. godine zadobio tešku povredu glave ali Sarajevo nije zaboravilo njegovo dobročinstvo.
Murali u Sarajevu često se javljaju na mjestima od posebnog značaja u kolektivnoj memoriji grada, smatra Aida Abadžić-Hodžić, profesorica historije umjetnosti na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu.
Šareni mural posvećen muzičaru Davorinu Popoviću u raji zvanog „Pimpek“, a koji je 1964. godine pristupio grupi Indexi, pokazatelj je da legende nikada ne umiru. Indexi su činili dušu Sarajeva a muralom je Pimpek ostao zauvijek vezan za svoj grad i dio njegovog identiteta.  ,,Murali jesu identitet svakog grada i njegovog stanovništva. Osim autentičnog umjetničkog urbanog pečata, oni daju gradu mladenački, urbani izgled, odašiljući poruke kulture sjećanja, kultnih osoba iz javnog života, popularne kulture, sporta“, rekla je Sarina Bakić, profesorica sociologije na Fakultetu političkih nauka Univerziteta u Sarajevu.
Da su žene ostavile trag na društvo u BiH dokaz je mural posvećen prvoj bh. novinarki i urednici, Mileni Mrazović, u Evropi poznatoj kao „slavna bosanska književnica“, koja je pomjerala granice koje je tadašnje društvo nametalo ženama. Mural je naslikala muralistica Nataša Konjević na zgradi Elektrotehničke škole za energetiku.
,,Kao slikarica murala, cijenim mogućnosti slikanja portreta značajnih žena i odavanja počasti njihovom doprinosu društvu. Milena je samo jedna žena koja zaslužuje da bude u većoj mjeri prisutna u javnom prostoru“, kazala je Konjević za medije.
Uz pomenute murale, specifičnosti glavnog grada Bosne i Hercegovine su spomen obilježja i „sarajevske ruže“, kojima se odaje počast ubijenim Sarajlijama tokom najduže opsade u modernoj historiji ratovanja, a tokom koje je, kako je utvrđeno u presudama Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), vojni i politički vrh tadašnje Republike Srpske proveo kampanju granatiranja i snajperskog djelovanja s ciljem teroriziranja građana Sarajeva. Za tu kampanju, između ostalog, osuđen je na doživotnu kaznu zatvora i Ratko Mladić, bivši komandant Vojske Republike Srpske.
Unatoč tome, spomen ploča ratnom zločincu Mladiću postavljena je na samom ulazu u Sarajevo, u djelu koji pripada entitetu Republika Srpska, odnosno općini Istočno Sarajevo. Uz negodovanja, oštećenja, posipanje farbom i traženje da se ukloni spomen ploča,  ona i dalje stoji na zidovima spomen-parka Vraca, koji je posvećen antifašističkim borcima ubijenim u logorima i ratnim stratištima.
„Mladi u brojnim lokalnim zajednicama u BiH odrastaju u okruženju u kome se svakodnevno podstiče i širi govor mržnje prema drugom i drugačijem te se umjetnost i u ovom kontekstu koristi uglavnom u negativne svrhe, veličajući i glorifikujući ratne zločince“, kazala je Ćuskić.
Pojasnila je da je ulična umjetnost bitna za slanje poruka mladim ljudima u kontekstu koji će ih osnažiti da o savremenim društvenim pojavama promišljaju ,,otvoreno i kritički i njeguju kulturu sjećanja na sve žrtve podjednako te ih ohrabriti da postanu socijalni agenti za mir i pozitivne promjene u našem društvu“.
Sva uređena demokratska društva, kako je kazala Abadžić-Hodžić, imaju jasno definisane mehanizme koji sankcionišu takve vrste devijacija i provokacija u javnom prostoru, a koje su jasna prijetnja miru i sigurnosti.
Korištenje ulične umjetnosti u svrhu promovisanja raznih poruka je jako dobra strategija, smatra Čengić, naglasivši da promovisanje negativnih poruka je jako opasno oružje koje se igra s percepcijom domaće i strane publike.
Glavni grad Bosne i Hercegovine – Sarajevo – na razne načine pokušava poslati poruke mira, prijateljstva  i budućnosti. Tako je nastao mural „Naša budućnost“, koji, poput velikog tramvaja spaja dva grada – Sarajevo i Istočno Sarajevo. „Poruka murala je spajanje ljudi, a ne razdvajanje. Radi se o muralu koji je predstavljen kao ilustracija tramvaja na čijim prozorima se nalaze priče učenika srednjih i osnovnih škola Sarajeva i Istočnog Sarajeva“, kazala je Aleksandra Nina Knežević, glavna dizajnerica murala, dodavši da je poruka murala međusobna podrška, dijalog, pomirenje, razumijevanje, prijateljstvo, nada i budućnost.
Mural „Alegorija mira i rata“ na zidu Srednje Ekonomske škole u Sarajevu naslikao je zagrebački muralista „Lonac“. Oslikana je vječna borba dobra i zla; djevojka predstavlja alegoriju koja balansira dvije tegle: otvorena tegla s maslinama predstavlja mir, a zatvorena sa ‘sijamskim borcem’ predstavlja rat i agresivnost prema vlastitoj vrsti. Ova riba ima nadimak ‘borac riba’  jer je izrazito teritorijalna i agresivna. Zanimljiv detalj je da je tegla s maslinama otvorena, dok je ona s ribom zatvorena, sugerišući da je vrijeme za mir.
Pored ogromnih murala koji su uvijek tu i pružaju priliku svakom posmatraču da pronađe skriveno značenje za sebe, Sarajevo je i dom mnogim grafitima koji pozivaju na mir i odaju počast žrtvama genocida u Srebrenici.
,,Murali su upućeni najširoj javnosti, zauzimaju javne površine i time mogu biti snažan medij u promoviranju zajedničkih vrijednosti“, rekla je Abadžić-Hodžić.
Svaka ideja, obojena sjećanjem, civilizacijskim humanističkim vrijednostima čini zajednicu homogenijom, jača društvenu koheziju i pripadnost zajednici, a umjetnost se pokazala dobrim medijumom za promovisanje pravih vrijednosti.
,,U tome jeste glavna snaga kako sjećanja tako i umjetnosti. Osjećaj zajedništva je jedan od najvažnijih faktora funkcionisanja svakog društva, i tu leži snaga i značajna uloga naročito mladih ljudi, mladih umjetnika“, istaknula je profesorica  Bakić.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Amina Sejfić | Benisa Bibuljica


text:
KUIKO KOIKU - Nesvakidašnji brend drvenih igračaka | Balkan Diskurs
Nataša Todoranović
30. maja, 2022.
Da se zatvaranjem jednih vrata otvaraju druga, supružnicima Eni Mulavdić i Ebrahimu Mohammadianu pokazao je njihov KUIKO KOIKU – novi brend igračaka koji su osnovali u Sarajevu početkom pandemije virusa COVID-19. Karakteristično ime brenda sastavljeno je od skraćenica riječi ,,kućice“ i ,,kockice“ (koji su bili njihovi prvi proizvodi) i veznika ,,i“ pa je tako nastalo – KUIKO KOIKU.
Ideju za proizvodnju igračaka KUIKO KOIKU ovi kreativci dobili su nakon što je zbog pandemije virusa COVID-19 obustavljen njihov primarni posao izrade nakita koji su izlagali u svjetskim galerijama.
„Bili smo inspirisani djecom naših prijatelja i svom drugom djecom koju gledamo kako veliki dio svog vremena provode za računarima i prate sadržaj koji nije prikladan za njihov zdrav razvoj. Zbog toga je misija naših igračaka ponuditi djeci izbor da imaju mnogo sretnije djetinjstvo od onog koje im se trenutno nudi“, kaže Ena.
Igračke prave ručno, tako da je svaka igračka posebna na svoj način, kako zbog drveta i njegovih nejednakih tekstura, tako i zbog samog pristupa radu koji je odlikovan velikom posvećenošću.
„Igračke su veoma osjetljiv dizajnerski proizvod i kao takve traže dodatnu posvećenost istraživanju psihologije, sociologije i razvoja djeteta, vrstama igara i načinima na koje se djeca mogu igrati, kako bi se u konačnici sva ta znanja integrisala u dizajn igračke te doprinijela pozitivnom razvoju djece“, objašnjava Ena.
U zavisnosti od veličine, potreba djece i mogućnosti igranja, ove igračke su namijenjene djeci od šest mjeseci pa do predškolskog i ranog školskog uzrasta. Do sada u ponudi imaju kockice, kućice, lutke, auta i zvrkove. Veoma često se i djeca ranog tinejdžerskog uzrasta vrlo rado igraju lutkama, pišući kratke priče o različitim karakterima koje one posjeduju. Zvrkovi su, takođe, izašli iz granica djetinjstva pa ga mnogi koriste kao dobru i zdravu antistres terapiju na poslu ili kod kuće.
„Dizajnerski proces igračaka počinjemo razmišljanjem i razmatranjem proizvoda koji želimo da napravimo. Nakon toga, biramo najkvalitetnije komade drveta od kojeg ćemo izraditi prethodno smišljen proizvod. Uglavnom su to bor, jela i bukva, a za samu izradu igračaka koristimo mašine poput tokarskog stroja i bušilica. Vještine koje su potrebne u ovom stadiju odgovaraju vještinama koje imaju majstori stolarskog zanata. Na samom kraju procesa dolazi poliranje i bojenje bojama koje su na bazi vode kako bi sve u potpunosti bilo prilagođeno djeci i njihovim potrebama. Igračke smatramo uspješno završenim tek kada vidimo širok osmijeh na licu naših kupaca“, govori Ena.
KUIKO KOIKU igračke su unikatne igračke izrađene od drveta, što im daje dodatnu vrijednost, prefarbane bojama koje nisu štetne za zdravlje djece, a zatim premazane završnim slojem od jestivog maslinovog ulja. S druge strane, KUIKO KOIKU je u potpunosti bosanskohercegovački brend jer se svi potrebni resursi nabavljaju unutar granica naše države. Takođe, kupovinom svake igračke podstiču sadnju drveća u BiH. Stoga su ove igračke jedinstvene na mnoge načine.
„Misija našeg brenda je postupati odgovorno prema zajednici, a posebno djeci te promovisati istinske vrijednosti. Sadnja jednog stabla je izuzetno jeftina, košta oko 1.50 KM, a koristi su višestruke i nadilaze državne granice i politike. Cijena sadnje jednog stabla je uračunata u cijenu svakog našeg proizvoda kao svojevrsni ‘porez na sadnju’. Sadnju drveća planiramo raditi dva puta godišnje, organizovano kao čas u prirodi s djecom koja će, sigurni smo, biti oduševljena i inspirisana ovom aktivnošću“, nastavlja Ena.
Svaka nova tura igračaka je potpuno drugačija u odnosu na prethodnu. Jednom urađen dizajn se ne ponavlja jer se KUIKO KOIKU tim ne bavi serijskom proizvodnjom. Kada kupite njihovu igračku, niko na svijetu neće imati istu.
„Pristup dizajnu KUIKO KOIKU igračaka je minimalistički, što je jako dobro za razvoj djeteta i njegove mašte. Naime, pretjeranim strukturisanjem igračaka, odnosno, potpunim definisanjem forme i namjene igračke, djeci se ostavlja veoma malo ili nikako prostora za maštu i smišljanje novih načina primjene igračke tokom svoje igre. Naše igračke su, prije svega, namijenjene slobodnoj, nestrukturisanoj igri, obzirom da su, nažalost, danas djeca većinom robovi različitih sistema koji im se nameću putem modernih tehnologija. Cilj proizvodnje ovih igračaka je promišljenom i odgovornom dizajnerskom praksom vratiti djeci njihovo djetinjstvo“, kaže Ena za kraj razgovora.

author: Nataša Todoranović


text:
Blažene Drinske mučenice simbol protesta i borbe za vlastitu čast | Balkan Diskurs
Alem Bajramović
3. juna, 2022.
Blažene Drinske mučenice predstavljaju simbol stradanja ljudi podrinjskog kraja a ujedno su pouka da je ljubav vrednija i plemenitija u odnosu na mržnju te da rat nikome nije ništa dobro donio već samo stradanje i gubitke ljudskih života.
Tokom Drugog svjetskog rata Blažene Drinske mučenice, koje su dijelile hranu i pomagale u liječenju, kako bi sačuvale svoju čast, čistoću i redovničke zavjete, otišle su u smrt. Danas i za predstavnike drugih religija predstavljaju simbol stradanja žene koja je kroz brojne ratove i agresije možda podnijela i najveću žrtvu.
Josip Tadić, goraždanski župnik je kazao da je u toku izgradnja crkve Blaženim Drinskim mučenicama te da su uspjeli saliti zvono na kojem piše: „Blažene Drinske mučenice molite za nas“, a dio natpisa „molite za nas“ odnosi se na sve ljude koji su propatili u svim prijašnjim vremenima.
Za crkvu Blaženih Drinskih mučenica, župnik Tadić vjeruje da će biti svetište, a blagoslovu temelja u ljeto prošle godine prisustvovali su i predstavnici drugih religija što pokazuje zajednički život religija u gradu na Drini.
Blažene Drinske mučenice tokom Drugog svjetskog rata bavile su se humanitarnim radom u samostanu Marijin dom na Palama do momenta kada su ih četnici zarobili i odveli u smrt. Pet sestara Družbe kćeri Božije po cijenu svog života željeli su sačuvati svoju čast i redovničke zavjete. Stanovnici i stanovnice Goražda i Bosne i Hercegovine, ali i katolici iz cijelog svijeta i danas se sjećaju ovog zločina i posjećuju mjesto njihovog stradanja.
Drinske mučenice su pomagale ljudima dijeleći hranu i pružajući liječničku pomoć početkom Drugog svjetskog rata (1939-1945). Četnička vojska ih je zarobila u decembru 1941. godine a njihova tragična sudbina odvela ih je na Križni put koji je išao od Pala preko Prače i Hranjena do Goražda.
Najstarija sestra Berchmana Leidenix, porijeklom iz Austrije, zbog iznemoglosti nije mogla izdržati put i ostala je u mjestu koje se zove Sjetlina gdje je i umrla. Do današnjeg dana nije pronađeno mjesto gdje je sestra Berchmana ukopana. Ostale četiri sestre, Krizina Bojanc i Antonija Fabjan iz Slovenije te Bernadeta Banja i Jula Ivaniševič iz Hrvatske, su dovedene u austrougarsku vojarnu, današnju osnovnu školu Husein ef. Đozo, gdje su bile zatočene na drugom spratu kasarne.
Župnik Tadić je kazao da se vjeruje da su u alkoholiziranom stanju četnici ušli u prostorije gdje su bile zadržane četiri sestre s namjerom da ih siluju ali su one želeći zadržati svoj zavjet čistoće skočile kroz prozor i tako stradale braneći svoju čast, dostojanstvo i redovničke zavjete.
„Njihova polomljena tijela su izbodena bajonetima i bačena u rijeku Drinu. Sudbinu sestara su tada proživljavali i ostali sugrađani ovog grada. Mislim da su djevojke, koje su znale šta im se sprema, radije s mosta skakale u Drinu nego da budu obeščašćene“, kazao je Tadić, istaknuvši da je jednako tako bilo veliko stradanje muslimanskog življa, mjesec dana nakon stradanja sestara.
Prema riječima Tadića, svi oni koji su bili visočiji od puške su ubijeni i bačeni u rijeku. O tome, kaže Tadić, najbolje svjedoči don Anto Baković koji je rođen u Goraždu. On je bio svećenik Vrhbosanske nadbiskupije, svjedok stradanja Drinskih mučenica, ali i muslimana na području Goražda.
„On nam je ostavio divan trag u svojim knjigama, što je kasnije bila i podloga da se pokrene proces beatifikacije časnih sestara, koje su 24. septembra 2011. godine proglašene blaženima. Proglasio ih je papa Benedikt XVI po svom poslaniku, kardinalu Amatu, koji je tada svečano slavio svetu misu u Zetri i pročitao bulu o proglašenju blaženima“, pojasnio je Tadić.
Tadić navodi kako su sestre simbol stradanja ljudi podrinjskog kraja te da je pouka svima nama da je ljubav daleko vrednija i plemenitija nasuprot mržnje. Žrtva sestara, kako ističe je poruka da nijedan rat nikome nije ništa dobro donio, već stradanja i gubitke ljudskih života.
Tadić ističe kako se svi ljudi trebaju međusobno uvažavati i poštivati te osjećati i nositi ljubav u sebi i jedni prema drugima. „I kada bismo svi to činili ovaj svijet bi uistinu bio savršen“, navodi Tadić.
U ljeto 2021. godine kada je bio blagoslov temelja buduće crkve posvećene Drinskim mučenicama, katoličke vjernike i službenike dočekali su i iskazali podršku gradnji crkve goraždanski muftija Remzija efendija Pitić, imam Dženan efendija Imamović te pravoslavni sveštenik Mihajlo Andrić.
„Ljetos kad je bio blagoslov temelja Crkve Blaženih Drinskih mučenica tu je bio jedan mladić iz Hercegovine koji je vidio da dolazi pravoslavni sveštenik koji se pozdravlja s nama katoličkim sveštenicima i sestrama i biskupom s ‘Hvaljen Isus’, a mi njega pozdravljamo s ‘Pomoz Bog’. Mi se grlimo jer smo braća u svešteništvu. Isti je slučaj kada je dolazio muftija goraždanski, mene pozdravlja s ‘Hvaljen Isus’, a ja sam njega pozdravio s ‘Es-selamu alejkum’. Mi se grlimo i potom je taj mladić prokomentirao da nam takvih sadržaja treba u medijima, da vidimo da su naši vjerski službenici istovremeno i prijatelji“, prisjeća se Tadić.
Dženan ef. Imamović smatra kako je stradanje Drinskih mučenica plod zlodjela onih koji su svoju ljudskost izgubili onoga trenutka kada su izgubili osjećaj da im je išta sveto.
„One su za nas simbol žrtve i stradanja koje su mnogi podnijeli za svoju vjeru i svjetopogled. Posebno simbol stradanja žene koja je kroz brojne ratove i agresije na ove prostore podnosila možda i najveću žrtvu, čuvajući svoju čast i dostojanstvo, istovremeno tiho i dugo pateći zbog monstruoznosti počinilaca nepravde i zločina“, pojašnjava Imamović i dodaje da je Islamska zajednica svoj stav o izgradnji crkve posvećene Blaženim Drinskim mučenicama jasno pokazala prisustvom muftije goraždanskog – svog najvećeg vjerskog autoriteta ovog dijela Bosne i Hercegovine i imama na blagoslovu temelja za izgradnju buduće crkve.
Efendija Imamović je koordinator Muftijstva goraždanskog za rad s nevladinim organizacijama i član Odbora za međureligijsku saradnju. Ističe kako su susreti i komunikacija vjerskih službenika, zajedničke aktivnosti i projekti, u organizacijskom smislu, olakšani osnivanjem Međureligijskog vijeća u Bosni i Hercegovini koje u Goraždu od 2010. godine ima i Odbor za međureligijsku saradnju.
,,Zahvaljujući islamskom naslijeđu muslimani njeguju dugu tradiciju života s drugima. U Bosni i Hercegovini ni u najtežim vremenima kroz koja su prolazili muslimani nisu odustali od takvog stava, tako da i dalje žele razvijati tu tradiciju u ovoj zemlji sa svima koji to isto žele. Ovakav stav plod je dubokog uvjerenja da je svijet različitosti svijet kakvog hoće Onaj koji ga je i stvorio. Mi vjerujemo da Allahu Svevišnjem ne smeta bosansko-hercegovački vjerski pluralizam“, zaključuje Imamović i dodaje da je u interesu različitih ‘elita’ da pozitivni primjeri zajedničkog života ostanu u sjeni negativnih događanja.
Župnik Tadić opisuje kako mu niko ne može biti preči od njegovog susjeda, komšije koji mu je najbliži te da svi u sebi moramo biti ljudi koji su spremni praštati jedni drugima i međusobno komunicirati. Navodi da je narod u Bosni jako ponosan narod te da u Bosni postoji nešto što se zove inat. ,,Nema inatnijih ljudi od Bosanaca“, kazao je Tadić.
Goraždanka Vildana Bašić, aktivistica u poljima izgradnje mira i kulture sjećanja, smatra da se u našem društvu sjećanje na žrtve fašizma i nacizma čuva, ali često na pogrešan način.
„Ako želimo da živimo u društvu u kojem ćemo moći slobodno živjeti i izražavati se, bez ponavljanja zločina i ratova, bitno je da se sjećamo žrtava fašizma. Isto tako smatram da je bitno da napravimo razliku između sjećanja na žrtve i ponovnog proživljavanja tih događaja iz prošlosti. Blažene Drinske mučenice su simbol otpora silovatelju, borbi za prava žena i hrabar primjer čuvanja svoje časti i njihovih vjerskih uvjerenja“, kaže Bašić i zaključuje da bi mladi o Drinskim mučenicama, zlu fašizma i pozitivnim vrijednostima antifašizma trebali puno više učiti kroz školu i neformalno obrazovanje.
Investitor projekta izgradnje crkve Blaženim Drinskim mučenicama je Vrhbosanska nadbiskupija. Iako je Goražde grad u kojem živi jako mali broj katolika, župnik Tadić sa svojim župljanima i župljankama se trudi da se projekat gradnje uspješno završi. Kazao je kako imaju dobru volju i želju jer Bog uvijek u životu čuva dobre i hrabre ljude. „Ja vjerujem da svaki posao koji se radi, ili neka gradnja, ako Bog želi da se ono sagradi onda će to i biti, bez obzira koji je broj vjernika“, navodi Tadić.
Tadić pojašnjava da izgradnja napreduje i da su uspjeli nabaviti zvono za crkvu. ,,Zvono je izliveno u Austriji, u jednoj firmi koja se stotinama godina bavi salijevanjem zvona. I tamo radi jedan naš čovjek iz Bosanske Posavine. Kada sam ja naručio zvono i kad je vidio gdje to zvono ide, naše zvono je urađeno prije vremena. Trebali smo ga čekati do drugog mjeseca (2022), ali je saliveno za 15 dana. Na njemu piše ‘Blažene Drinske mučenice molite za nas'“, priča Tadić.
Pojasnio je da „molite za nas“ znači za sve ljude koji su propatili u svim vremenima prijašnjim te da su Drinske mučenice i svi ostali osjetili na sebi teret svih ratova koji su se vodili na ovim prostorima.
Ostatak realizacije projekta izgradnje crkve Blaženih Drinskih mučenica pratit će svoj slijed, kako je kazao Tadić, jer prave nešto što će biti prepoznatljivo i što će jednog dana vjerovatno biti svetište. „Vi znate da kad se kuća gradi prebrzo, onda bude puno propusta. Bolje da ide malo sporije, ali da se uradi kako Bog zapovijeda. Ja se nadam da će tijek gradnje biti kontinuiran i da ćemo uspjeti osmisliti da crkva bude prepoznatljiva po svim slikama, vitrajima koje planiramo ugraditi. Želimo da na tome bude ispisan život ljudi ovoga kraja“, zaključuje Tadić.

author: Alem Bajramović


text:
Vunene kreacije koje vas izdvajaju iz mase | Balkan Diskurs
Bojana Radić
6. juna, 2022.
Iako je po struci profesorka srpskog jezika i književnosti, Renata Šikanjić Novaković iz Prijedora svoju kreativnost i maštu ispoljava kroz dizajniranje i izradu odjeće od vune. Svoj brend predstavila je imenom VunenaR.
Isprva je stvarala isključivo za lične potrebe, a nije ni slutila da će godinama kasnije to postati njena svakodnevnica. U onome što joj je već postao posao, ona svakodnevno uživa i naglašava kako joj je teško zamisliti dan bez toga.
„Izradom odjeće se bavim 26 godina. U to vrijeme nisam bila svjesna koliko toga mogu da naučim i savladam vremenom, niti sam imala ambiciju kao što je građenje brenda. Kasnije mi se javila ideja da svoje radove predstavim i ljudima koje ne poznajem lično. Od tada pa do danas prošlo je desetak godina“, kaže Renata.
U njenoj ponudi mogu se pronaći sve vrste odjevnih predmeta. Ipak, priznaje nam da su joj za izradu najdraže haljine, suknje i džemperi. „Prirodno mi se nameće izrada izazovnijih komada odjeće, onih koji mogu da imaju uzbudljiviji život u modnom smislu“, pojašnjava Renata.
Tehnike kojom nastaju ovi fantastični komadi su pletenje, heklanje i vez. Dodaje kako trenutno usavršava šivenje s nadom da će što prije svoju ponudu moći proširiti i na tkanine. Njeni proizvodi su specifični pošto se materijal od kojih se prave – vuna – ne koristi često za odjevne predmete. Takođe, specifičan i neobičan stil i motivi su ono što njene kreacije izdvaja u masi. Ipak, kako Renata kaže, svaki proizvod pronađe svog kupca.
Do motiva na odjeći dolazi trenutnim nabojem inspiracije i ideja. Najčešće su to oči, priroda i likovi. „Trenutno radim na jednoj haljini kojoj je dominantni motiv lik žene čiju kosu predstavlja drvo. Često se desi da više motiva čini jednu cjelinu ili jedan potpuno novi motiv. Nemam logično objašnjenje za to, prosto mi se samo nametne“, pojašnjava Renata.
Ona pretežno stvara po svojim idejama, ali prihvata i prijedloge kupaca ukoliko im se energija i estetika poklope. Ističe kako svaki predmet zahtijeva svoje prosječno vrijeme izrade te dok joj za jednu kapu ponekad treba samo nekoliko dana, izrada komplikovanijih komada može da potraje i mjesecima.
„Posljednjih godinu dana zainteresovanost se smanjila, ali to pripisujem cijeloj situaciji s pandemijom koja je nepogodna na svim poljima“, priznaje Renata.
Dodaje i kako se nije pretjerano trudila oko promocije. Njen fokus je najviše bio usmjeren ka samoj izradi. Ipak, pokrenula je prodajni sajt (https://vunena.com/) pa se nada poboljšanju situacije ove godine prvenstveno zbog toga što će se od sada na sajtu nalaziti gotovi proizvodi.

author: Bojana Radić


text:
Heroina bez plašta – Banjalučanka koja je spasila djevojku iz virova Vrbasa | Balkan Diskurs
Neda Vukadin
10. juna, 2022.
Banjalučanka Merima Gajić, heroina grada na Vrbasu, kako su je građani prozvali nakon junačkog čina spasavanja maloljetne djevojke koja se nedavno našla u virovima hladnog Vrbasa, za svoj postupak dobila je priznanje građana širom Bosne i Hercegovine i ljudi na rukovodećim pozicijama Grada Banje Luke.
Zašto je ovaj postupak Gajićeve izazvao oduševljenje širom naše države objašnjava činjenica da je cijela priča imala pozitivan kraj. Gajićeva je odlučila da rizikuje sopstveni život, iako je u tom momentu poznatim banjalučkim Gradskim mostom koračalo više desetina ljudi. Kako je Gajićeva objasnila za Balkan Diskurs, kada je svoje najmlađe dijete Milicu prepustila u ruke starijoj ćerki Anđeli, jedino što je uspjela da izusti prije skoka u Vrbas, bilo je „nemoj da se brineš“, fokusirajući se samo na djevojku kojoj je trebala pomoć više nego ikad.
„O sebi uopšte nisam razmišljala, jer kada sam skočila u Vrbas i otvorila oči shvatila sam da je brana puštena, a s obzirom na to da sam na Vrbasu odrasla, nije me bilo strah brzine struje Vrbasa. Bila sam svjesna da znam da plivam i da poznajem teren na Vrbasu, a moj je cilj bio samo da dođemo do vrbe koja je dodirivala Vrbas, uhvatim se za vrbu desnom rukom, da držim djevojku lijevom rukom i nogama te da nas održavam na površini i guram do obale“, kazala je Gajić.
Na samom izlazu iz vode, kako je kazala, u pomoć su joj pritekla tri policijska službenika i još dvoje građana koji su pomogli da se djevojčica nađe na obali.
„Ne znam šta bi se desilo da nismo uspjele doći do te vrbe, tu ima dosta sedri i virova, a po mojoj procjeni, sve to je trajalo možda neki minut, ne mogu da odredim konkretno. Dok sam silazila niz obalu prema Vrbasu u jednom trenutku mi je prošlo kroz glavu „imam djecu, ne daj Bože da ih nešto zadesi, da li bi im neko pomogao?“ Prije uskakanja u Vrbas kada sam vidjela da djevojke čas ima, čas nema, samo mi je bilo bitno spasiti je“, kazala je Gajić.
Kako je navela, sa djevojkom direktno nije još uvijek stupila u kontakt, ali sa njenom porodicom jeste, te joj je majka maloljetne djevojke tada rekla da je njena ćerka sada dobro, dok u budućnosti planiraju da se bolje upoznaju.
„Na mostu i na starom splavu je tada bilo dosta ljudi, ali niko nije uskočio u vodu da pomogne. Kasnije mi je ćerka prenijela da je neka gospođa vikala da pomognu djevojci“, prisjetila se Gajić.
Naglasila je da joj je drago što je spasila tako mlad život, a na pohvale porodice, političara i svih građana koji je nazivaju herojem, ima da kaže da ona sebe tako ne vidi, već kao običnu suprugu, majku i građanku Banjaluke.
„Nikada ne bih mogla da postupim kao ostali. Da je bila i vatra u pitanju uskočila bih da pomognem iako imam maloljetnu djecu, naravno da bih osjećala krivicu, ne znam kako bih svojih troje djece pogledala u oči da nisam pomogla djevojčici. Naročito bi me grizla savjest kad bih saznala da je u pitanju maloljetnica. Sa moje strane gledišta, smatram da je dužnost svakog građanina da pomogne u nevolji drugome, ma koja nevolja bila i evo, dok vam ovo govorim, bez razmišljanja bih opet uradila isto“, istakla je Gajić.
Hrabri čin Banjalučanke, psiholog Simo Đukić objašnjava kao najčistiji vid prosocijalne pomoći drugome, altruizam, kod kojeg pomagač krajnje nesebično i ne očekuje nikakav vidi materijalne niti psihološke nagrade.
„Cilj je dakle pomoći osobi čak i ako pomagač može pretrpiti ozbiljnu štetu. Radi se, dakle, o primjeru čistog i ličnim interesima ljudi neukaljanog altruizma za koji neki smatraju da u takvom obliku zapravo i ne postoji. Rekao bih ipak da postoji, čemu svjedoče i ovakva herojska djela“, kazao je Đukić.
Prema njemu, reakcije čistog altruizma kojem ovakvo djelo svjedoči nisu česte jer su ljudi prilično sebični u svojoj prirodi i neki smatraju da čisti altruizam bez očekivanja ikakve lične nagrade, bila ona fizičko ili psihičko potkrepljenje, ne postoji, a dosta faktora treba da se poklopi i dosta osobina mora da posjeduje ovakva osoba poput Gajićeve.
Proces reagovanja kakav je imala, prema Đukić, može se podijeliti u pet faza. Prva je bila primjećivanje samog događaja, a druga je prepoznavanje događaja kao značajnog a što je i motivacijski faktor za djelovanje.
„Radi se o mostu sa kojeg ljudi inače skaču u rijeku i za mnoge prolaznike ovakav događaj ne izazove pažnju kakvu zaslužuje iako bi trebao. Merimu dakle izdvaja i to što je automatski prepoznala nesvakidašnjost i ozbiljnost situacije“, kazao je Đukić.
Treća faza jeste faza preuzimanja odgovornosti, a Đukić je naziva i najznačajnija faza.
„Ovime je Merima prekinula psihološki fenomen difuzije odgovornosti gdje je, pretpostavljam u jednom momentu, sama sebi rekla: ,,Neće niko drugi, moraš ti“. Difuzija odgovornosti ima pretpostavku da što je veći broj posmatrača u nekoj situaciji, to je manja vjerovatnoća da će iko pomoći. Ljudi su u zaokupljeni mišlju da će to uraditi onaj drugi i time pomoć izostaje. Merima nije podlegla ovom fenomenu i preuzela je odgovornost“, pojasnio je Đukić.
Nakon faze odluke, bitna je i četvrta faza, koja prema psihologu Đukiću je prepoznavanje da se ima dovoljno kapaciteta, znanja i sposobnosti za pružanje pomoći.
„U ovom slučaju nakon donošenja odluke za pomoć ovo je bio lakši dio jer Merima zna kakve sposobnosti plivanja i snage ima. U slučaju nekih drugih nesreća jako je važno najprije nenaškoditi sebi i biti svjestan granica svojih znanja i vještina. Posljednja faza jeste sam skok nakon kojeg je odluka o pomoći konačna. Herojski čin Merime stoji upravo ovdje jer nije dala vremenu da je odvuče od odluke da pomogne. Merima nije časila ni časa u računanju koje su opasnosti po nju, koje ni za njenu maloljetnu djecu“, dodao je Đukić.
Čin spašavanja djevojke iz Vrbasa okarakterisan je kao herojski, što psiholog smatra ispravnim jer su „ovakve reakcije kao što sam rekao rijetke i mnogo faktora je odigralo ulogu što je dobro po djevojku kojoj je ovako spašen život“.
„Možemo samo pretpostaviti šta bi se desilo da se osoba poput Merime nije našla na pravom mjestu u pravo vrijeme, ali poznajući mehanizme u pozadini čini mi se da ishod ne bi bio optimističan i dobar“, zaključio je Đukić.
Naglasio je da kao što postoje altruistične osobe poput Gajić, tako postoje i osobe sklone suicidnim mislima i težnjama. Još uvijek nije poznato da li je ovo bio pokušaj suicida ili trenutak slučajne nezgode, ali prema savjetu Đukića, ne treba ignorisati nečije poklike da sebi želi nauditi opravdavajući ih da su neslane šale.

author: Neda Vukadin


text:
Udruga koja normalizira različitosti na fakultetu | Balkan Diskurs
Anja Zulić
13. juna, 2022.
Kao primjer pozitivne prakse može poslužiti udruga ZA-Pravo LGBTIQ+ (ZA Pravo) osnovana u Republici Hrvatskoj prije dvije godine na zagrebačkom Pravnom fakultetu, koja se bori protiv diskriminacije i radi na vidljivosti kvir osoba u fakultetskom i sveučilišnom prostoru.
U Bosni i Hercegovini ne postoji udruga preko koje bi se studenti i studentice borili protiv nasilja i diskriminacije nad LGBT+ osobama. Iako je inicijativa „Nisam tražila“ odškrinula vrata za tu problematiku još uvijek ništa nije formalizirano.
Studentima i studenticama okupljenim u udruzi ZA-Pravo konzervativnost na fakultetu glavni je razlog njihovog organiziranja, a isključivost akademske zajednice mogla se vidjeti i pri samom osnivanju udruge.
,,Kao što možete očekivati, bilo je protivljenja. Postavljane su nam razne prepreke glede registracije i pokretanja udruge, ali možemo samo ponosno reći da nismo odustajali. Kada su glasni samo glasovi s jedne strane i kada ti glasovi aktivno dovode do ugrožavanja nečijih prava – činima netrpeljivosti ili neprimjerenim komentarima – bitno im je usprotiviti se“, poručili su iz udruge ZA-Pravo.
Emina Bošnjak, izvršna direktorica Sarajevskog otvorenog centra (SOC) istaknula je da ne postoji studentska LGBT+ organizacija pri bh. fakultetima, iako je po informacijama koje posjeduje bilo pokušaja na ondašnjem javnom sveučilištu u Tuzli.
,,Ako bih morala prognozirati gdje bi se to moglo prvo desiti, pretpostavila bih da će to biti neki od filozofskih fakulteta. Možda u Tuzli, vjerojatno u Sarajevu“, dodala je Bošnjak.
Kada je riječ o stanju na pojedinim fakultetima u BiH i položaju studentica i studenata LGBT+ populacije, Bošnjak govori anegdotalno, kroz dobivene informacije od osoba koje se obrate SOC-u, koje dolaze na događaje koje organiziraju ili sudjeluju u njihovom radu.
,,Mislim da ne bih napravila veliku grešku da za one fakultete na kojima vlada mizoginija i na kojima su zabilježeni slučajevi seksualnog uznemiravanja i nasilja nad studenticama kažem da su daleko od toga da budu prijemčivi za pitanja različitosti u kontekstu seksualne orijentacije i rodnog identiteta. Nisu to još uvijek mjesta koja će ohrabriti LGBT+ osobe da budu out tijekom studiranja, niti će pružiti efikasnu zaštitu u slučajevima nasilja i diskriminacije i jasno osuditi homo/bi/transfobiju“, poručila je Bošnjak.
Udruga ZA-Pravo osnovana je na Međunarodni dan tolerancije 16. studenog 2020. godine poticajem profesorice na katedri za sociologiju zagrebačkog Pravnog fakulteta Antonije Petričušić i uspostavljena je po konceptu gay-straight alijanse s američkih koledža. Kako je profesorica Petričušić kazala, godinama je imala ideju o takvoj udruzi, a u vrijeme korone odlučila se na akciju.
,,Ono što me oduševilo je da su se javljali gay i straight studenti i studentice koji su pohvalili ideju i rekli da je ovo odavno trebalo postojati. Nisu znali kome se javljaju što znači da su vjerovali u ispravnost ideje. Nakon samo mjesec dana organizirali smo osnivačku skupštinu“, prisjetila se početka Petričušić.
Udruga danas broji oko 100 članica, a najviše je studenata i studentica. Profesorica Petričušić je prve godine bila predsjedavajuća Upravnog odbora, nakon čega se povukla i prepustila studentima/icama vođenje. Sve stvari i aktivnosti rade se po međusobnom dogovoru.
Aktivizam studenata kroz povijest donosio je velike društvene promjene. Danas je, kako su kazali iz udruge ZA-Pravo, jako važan LGBT+ aktivizam zbog masovnog dizanja desnice zadnjih godina koja pokušava zatrti prava LGBT+ osoba dezinformacijama i širenjem moralne panike. Optimistični su oko budućih generacija, jer smatraju da su mladi sve skloniji krenuti u aktivističke vode.
Iako su po godinama mlada udruga, već su uspjeli napraviti bitne stvari. Specifični su po tome što se bave LGBT+ aktivizmom unutar institucije i što na Pravnom fakultetu ne postoji nikakva udruga slična njihovoj.
,,Do sad smo organizirali naučnu konferenciju pod naslovom „Razvoj i izazovi zaštite prava LGBTIQA+ osoba“ koju smo održale na Dan ljudskih prava, javnu raspravu „Jesmo li tolerantni/Are we tolerant?“ na kojoj su gostovali veleposlanik Kanade u Republici Hrvatskoj, Alan Bowman, potpredsjednik Vlade Republike Hrvatske za ljudska prava i društvena pitanja Boris Milošević i prodekan Pravnog fakulteta Mario Krešić. Ipak naš najveći ponos je grupa podrške za LGBT+ studente koju vodimo u stilu peer-to-peer pod nazivom ‘Qrug'“, ponosno nam ističu iz udruge.
Kada je riječ o sveučilišnoj i regijskoj suradnji, ekipa iz ZA-Pravo je u svibnju bila na Pravnom fakultetu u Rijeci, gdje su održali predavanje. Do sada su surađivali sa Sveučilištem u Corku i Sveučilištem u Rotterdamu, partnerima na projektu institucionalnog oblikovanja Europskog sveučilišta postindustrijskih gradova (UNIC) pri organizaciji Rainbow Walkwaya kojim su simbolično proslavili Međunarodni Coming Out dan ispred zgrade Pravnog fakulteta.
Postojanje jedne udruge kao što je ZA-Pravo pri fakultetu je važno, jer u formalnom dijelu obrazovanja kurikulumi ne ostavljaju prostora profesorima/icama i studentima/icama da se bave temama kao što je aktivizam, participacija građana, angažman u udrugama itd. S druge strane, važno je i studentima/icama pokazati da ih se podržava i onda kada u sklopu kolegija koji se predaje ne otvaraju takve teme.
,,Na fakultetima studente/ice možemo podržati tako što ćemo na prvi oblik diskriminacije reagirati i osuditi takav čin. Tako što ćemo progovarati o društvenim temama i problemima na način da nismo isključivi, da nikoga ne vrijeđamo, time se studentima/icama LGBT+ populacije daje osjećaj pripadnosti. Podrška je i kada pohvalimo nečiju hrabrosti kada se odluče autati na Vašem predmetu. Meni je ovakve teme puno lakše otvoriti zbog predmeta koji predajem, ali dati neki signal studentima možete i s naprimjer bedžom ili torbom u duginim bojama itd“, poručila je profesorica Petričušić.
U Bosni i Hercegovini, SOC raspolaže informacijama dostupnim kroz analizu istraživanja o položaju LGBT+ osoba u sferi obrazovanja, tržišta rada, stambenih politika i načina na koji prilike i mogućnosti oblikuju socio-ekonomski položaj LGBT+ osoba.
Prema navedenom istraživanju iz 2020. godine, kako je pojasnila Bošnjak, outovanje se dešava najčešće na fakultetu, odnosno tijekom visokoškolskog obrazovanja, posebno za LGBT+ osobe koje dolaze iz manjih sredina. Tako su  LGBT+ osobe tijekom obrazovanja, prema riječima Bošnjak, outovale u najvećem procentu (49 posto) samo uskom krugu ljudi, dok je samo četvrtina njih otvoreno o tome govorila.
„Jasno je da bi direktne i kratkoročne mjere na fakultetima trebale biti usmjerene na to da se kreira upravo siguran prostor za LGBT+ studente/ice, koji neće ovisiti samo o individualnoj hrabrosti i solidarnosti LGBT+ osoba već i o otvorenosti, radu i komunikaciji uprave, profesora/ica i podržavatelja/ica“, istaknula je Bošnjak.
Kao što je slučaj i u zemljama regije, tako je i u Bosni i Hercegovini djelovanje inicijative „Nisam tražila“ iznijelo u javnost brojne slučajeve seksualnog nasilja i uznemiravanja koje se događa u akademskim ustanovama. Prema Bošnjak, procesi na fakultetima koji su uslijedili nakon odjeka inicijative „Nisam tražila“ odškrinuli su vrata mogućnosti da se fakulteti krenu razračunavati s nasiljem i diskriminacijom nad LGBT+ osobama, za početak priznanjem da takvo nasilje i diskriminacije postoje, a onda i sankcioniranjem i – najbitnije – prevencijom.
Sarajevski otvoreni centar je sudjelovao u nekim od procesa rada na mehanizmima prevencije seksualnog uznemiravanja, ali i drugih oblika diskriminacije nad LGBT+ osobama u suradnji s Akademijom scenskih umjetnosti u Sarajevu.
„Čak i da uspijemo na ovome raditi s velikim brojem fakulteta, i dalje će postojati more drugih problema s kojima se LGBT+ osobe suočavaju tijekom studiranja, baš kao i potreba. Organsko udruživanje LGBT+ studenata/ica i podržavatelja/ica pri fakultetima bi onda bilo pravi odgovor. Samo bi takva udruženja mogla blagovremeno uobličiti relevantne i adekvatne zahtjeve ka upravi, profesorima i drugim studentima/cama“, istaknula je Bošnjak.
Udruga ZA-Pravo za manje od dvije godine postojanja, pridobila je pažnju ne samo LGBT+ osoba nego i šire javnosti. Ljudi su čuli da su se studenti i nastavnici s prava zajedno udružili i da mijenjaju diskriminatornu kulturu, promičući toleranciju. Uspjeli su stvoriti jedno sigurno mjesto prihvaćanja za LGBT+ studente.
,,Mislim da postojanje udruge mijenja klimu na Pravnom fakultetu, normalizira različitost, a priznanja uprave jer su nas pozvali u određene projekte da koordiniramo, pokazuju da nas ne mogu ignorirati. Studentima i studenticama se o postojanju udruge Za-Pravo govori i na orijentacijskom danu, kao i Erasmus studentima koji nam dolaze“, poručila je profesorica Petričušić za kraj razgovora ističući da ako su osnažili samo jednu LGBT+ osobu postojanjem i radom udruge ZA-Pravo – njihova misija je uspješna.

author: Anja Zulić


text:
Podrška svjedocima tokom suđenja za ratne zločine | Balkan Diskurs
Devon Fine | Léa Périllat
17. juna, 2022.
Uprkos nedostacima, kojih su svjesni, iz Odjeljenja za podršku poručuju da stalno rade na poboljšanju svojih resursa kako bi mogli služiti svjedocima i državi Bosni i Hercegovini.
Svjedoci u predmetima ratnih zločina su od krucijalnog značaja za dokazni postupak, a podršku kako ne bi svjedočenjem izazvali dodatne posljedice za psihičko, fizičko i zdravstveno stanje, kao i logističku pomoć prilikom dolaska u Sud Bosne i Hercegovine, pruža im Odjeljenje za podršku svjedocima.
Pred Sudom Bosne i Hercegovine primjenjuje se Zakon o zaštiti svjedoka pod prijetnjom i ugroženih svjedoka a kojim se osiguravaju mjere zaštite u krivičnim postupcima, kao i Zakon o programu zaštite svjedoka, a kojim se osigurava zaštita svjedocima prije, tokom i nakon krivičnog postupka kako bi se omogućilo slobodno i otvoreno svjedočenje.
Svjedok pod prijetnjom, kako je definisano zakonom, je osoba čija je osobna sigurnost ili sigurnost njegove porodice dovedena u opasnost zbog njegovog učestvovanja u postupku, kao ishod prijetnji, zastrašivanja ili sličnih radnji u vezi njegova svjedočenja, ili svjedok koji smatra da postoji razuman temelj za bojazan da bi takva opasnost vjerovatno proistekla kao posljedica njegovog svjedočenja.
Ugroženi svjedok, prema zakonu, jeste svjedok koji je ozbiljno tjelesno ili duševno povrijeđen okolnostima pod kojima je kazneno djelo počinjeno ili koji pati od ozbiljnih duševnih poremećaja koji ga čine izuzetno osjetljivim ili dijete i maloljetnik.
Sud Bosne i Hercegovine određuje mjere zaštite svjedoka u predmetima koji se vode pred tom državnom institucijom i najčešće je riječ o upotrebi elektronskih uređaja za promjenu glasa i/ili slike, svjedočenje iz posebne prostorije i ulazak u sud s drugog, diskretnijeg, ulaza s kojim čak ni osoblje nije upoznato i stavljanje inicijala umjesto imena i prezimena svjedoka.  Zaštitne mjere mogu ostati na snazi i 30 godina nakon izricanja presude, ovisno šta Sud u datom predmetu odredi. Nasuprot tome, čini se krivično djelo –  otkrivanje identiteta zaštićenog svjedoka.
Zaštitne mjere za svjedoka donose se kada se razmotri više faktora, među kojima su vrsta zločina, psihičko stanje svjedoka, neposredni nivo prijetnji ili zastrašivanja. Odjeljenje za podršku svjedocima koordinira aktivnosti s Jedinicom za zaštitu svjedoka Državne agencije za istrage i zaštitu (SIPA-e) kada je riječ o zaštićenim svjedocima.
Nakon što procijene psihičko stanje svjedoka, Odjeljenje za podršku svjedocima može zatražiti da bude uz svjedoka tokom svjedočenja u sudnici.
Alma Taso-Deljković, šefica Odjeljenja za podršku svjedocima Suda BiH, kazala je da se ne bave psihoterapijom iako su psiholozi već samo procjenjuju psihičko stanje svjedoka za suđenje.
„Jedna od prvih stvari koje radimo jeste da shvatimo šta žrtva očekuje od suda tokom cijelog procesa. Na kraju slučaja uvijek postoji mogućnost da žrtva neće biti ispunjena ili zadovoljna, ali tim za podršku to može ublažiti koliko god je to moguće tako što će od početka iznijeti sva očekivanja“, kazala je Taso-Deljković.
Tim Odjeljenja za podršku svjedocima nisu tu da pomognu svjedoku da prebrodi traumu ili da priča o ličnim poteškoćama s kojima se suočava. Njihov posao je da objasne različite faze suđenja i da budu uz svjedoka kada budu pozvani da svjedoče. Ali njihov obim je na kraju ograničen samo na potrebe svjedoka na suđenju.
„Kada se suđenje završi, naš posao je gotov“, objasnila je Taso-Deljković. Iako je Odjeljenje za podršku svjedocima osnovano da funkcioniše na ovaj način, to implicira da svjedoci više nemaju koristi od podrške Odjeljenja nakon izricanja presude. Međutim, svjedočenje može iznova otvoriti stare rane. U tom smislu, dugoročna rješenja i podrška nisu izvodljivi.
Svjesno nedostataka, Odjeljenje za podršku svjedocima Suda BiH nastoji unaprijediti resurse. Taso-Deljković je navela da se svjedoci uvijek podstiču da se jave ako im zatreba bilo kakva pomoć. „U slučaju da im je potrebna psihološka podrška ili imaju problem, upućujemo ih ka centrima za mentalno zdravlje i na socijalne radnike“, rekla je Taso-Deljković.
Priroda posla čak utiče i na sam tim za podršku svjedocima. „Veoma je važno imati dobar tim za rad. Iako razumiju prirodu svog posla, važno je poznavanja vlastitih granica.“, kazala je Taso-Deljković, dodavši da ako slučaj postane isuviše težak, pružaju podršku jedno drugom.
Sud BiH u narednom periodu će sarađivati s Odjeljenjem za podršku svjedocima na istraživanju o djelotvornosti podrške koju su svjedoci dobili tokom krivičnog postupka. Istraživanje će biti slično onom koje je sproveo Međunarodni krivični sud za Jugoslaviju 2015. godine. Rezultati će im omogućiti da unesu promjene i unaprijede način rada kako bi bolje služili svjedocima na suđenju.

author: Devon Fine | Léa Périllat


text:
Naša djeca –Our Kids u BiH: Šansa za mlade | Balkan Diskurs
Ilma Husika
20. juna, 2022.
Djeca bez roditeljskog staranja, kao i s poteškoćama u razvoju, kada napune 18 godina i napuste domove u kojima su odrastali, bivaju prepušteni sami sebi i suočeni su s osjećajem neprihvaćenosti.
Udruženje „Naša djeca – Our Kids u BiH“ iz Mostara daje im neophodnu edukaciju i podršku u izgradnji doma.
Albina Sinani je ostavljena u domu šest dana nakon rođenja. Do punoljetstva je boravila u domu i od tog trenutka su krenule njene prave muke. ,,Bilo  je situacija teških, uspona i padova, jer nisam imala nikakvu podršku ni od države ni od bilo koga i mislila sam da nema nikoga i oni su se pojavili i pomogli su mi“, kazala je Sinani.
Oni koji su se pojavili i pomogli Sinani je udruženje „Naša djeca – Our Kids u BiH“, koje je uvidjelo nedostatak ustanova koje pružaju pomoć djeci koja napune 18 godina a bez roditeljskog su staranja, kao i osobama s poteškoćama u razvoju, pa su odlučili da im budu podrška u izgradnji doma.
Nakon boravka u udruženju „Naša djeca – Our Kids u BiH“, Sinani se osamostalila i već šest godina živi sama ali i vrijedno radi u butiku koji joj je najveća nada. Najveća želja Sinani je da završi školu i nastavi se boriti kroz život. ,,Mislim da ne trebate posustajati u bilo čemu i šta god da radite, radite uzdignute glave i ne oslanjajte se na druge“, poručila je Sinani.
Adis Gaš, koji ima 26 godina, korisnik je udruženja „Naša djeca – Our Kids u BiH“. Zadužen je za održavanje kuće i dvorišta. Udruženje mu mnogo znači i već je dosta vještina usvojio, a posebno ga raduje otvaranje kafića u kojem će raditi kao konobar. „Najdraže što sam naučio u ovom udruženju je sve u vezi kafića i košenja trave“, kazao je Gaš.
Džana Gačanica, kojoj je najveća želja da studira na Pravnom fakultetu i uči o ljudskim pravima, zadovoljna je životom i boravkom u udruženju „Naša djeca – Our Kids u BiH“. Proživjela je tešku prošlost jer je kao mala dobila opekotine i morala je ići u Italiju na operaciju, od kada mora konzumirati i zdravu ishranu. Gačanici je najljepši grad Sarajevo u koji često dolazi na sastanke kao predstavnica udruženja u Vijeću mladih s teškoćama u razvoju. „Kad idem na Vijeće mladih prvo se spremim dobro“, istakla je Gačanica.
Njena trenutna zanimacija je učenje engleskog jezika, i iako joj teško ide, ona ne odustaje. Također, i ona radi u butiku i najbitnije joj je da mušterije budu zadovoljne. „Kada dođu mušterije, ja se osjećam ispunjenom i pozivam ih da dođu u što većem broju da imamo više posla“, kazala je Gačanica.
Udruženje „Naša djeca – Our Kids u BiH“ osnovano je 2012. godine kao udruženje građana i prijatelja djece bez roditeljskog staranja i osoba s poteškoćama u razvoju. Prve korisnice su bile Džana, Aida i Zejna, a zatim je broj mladih porastao. Projekt menadžerica Sunčica Kragulj je kazala da je posebno ispunjava činjenica koliko su napredovali jer su mnogi korisnici već izgradili svoje živote, karijeru i osnovali porodice, dok je osobama s poteškoćama u razvoju potrebna cjeloživotna podrška.
,,Pomažemo im da razvijaju vještine u kućanskim poslovima, steknu radne navike, pronađu zaposlenje, upravljaju novcem, kao i u svemu ostalom od čega se sastoji samostalan mladi život“,  istakla je Kragulj.
Finansiraju se od donacija koje daju građani u Bosni i Hercegovini, ali i dijaspori, a posebno su se odazvali oni koji borave u Engleskoj i Švedskoj. Obzirom da se teško finansirati samo od donacija, apliciraju i na projekte, koji pomažu u edukaciji i zaposlenju s ciljem osnaživanja i jačanja udruženja.
Lejla Pehilj, pedagogica Udruženja, objašnjava da korisnike moraju učiti osnovnim stvarima i vrijednostima, a oni im pružaju sve što je potrebno mladoj osobi da samostalno korača kroz život.
,,Korisnici naših usluga su djeca s poteškoćama i svi su izašli iz domova. U dječijim domovima širom naše države je problem što djeca dobiju sve na gotovo. Tu postoji neko ko radi sve za njih i to tako traje 18 godina i dijete nakon toga dobije torbu u ruke i to dijete se nalazi na ulici“,  naglasila je Pehilj.
U udruženju rade na svim aspektima razvoja ličnosti, a nakon što osoba usvoji određeno znanje i vještine, stručni tim procijeni za koju je aktivnost neko dijete sposobno. Pehilj je kazala da mladi s poteškoćama imaju priliku da uče kako da se odnose prema poslu i obavezama te kako posao održati. ,,Njima je potrebno samo pružiti šansu, jer postoje segmenti rada koje bolje mogu uraditi od neke druge osobe koja nema poteškoću“, istakla je Pehilj.
Kako bi razvili vještine poslovanja i radne navike otvorili su second hand butik u kojem rade korisnice udruženja. Butik radi na principu da od sugrađana primaju donacije odjeće i obuće od kojih se biraju najkvalitetniji i najmoderniji komadi. Sve je krenulo od prikupljanja garderobe, a zatim su kroz radionice ,,Igru prodavnice“ procijenili sposobnosti djevojaka te im prema tome udijelili zadatke.
,,Jedna djevojka ne zna da čita i piše, ali zna da raspoznaje boje i ona drži urednost, da je nešto složeno, druga djevojka je osposobljena da ide u banku, predaje pazar i potpisuje kalkulaciju, treća koristi fiskalnu kasu i njih tri se međusobno nadopunjavaju“, pojasnila je Pehilj.
Drugi projekat pod nazivom „Učim biti konobarica i šankerica“, koji trenutno rade pokrenut je s ciljem da mlade korisnike s poteškoćama u razvoju nauče kako se poslužuju i prave kafe. Menadžerica Kragulj je kazala da će za ovaj projekat imati i praktičan rad tako što će posluživati poslodavce i druge goste.

author: Ilma Husika


text:
Inkluzija na djelu: Nova energija i snaga u „Zmajevom srcu“ | Balkan Diskurs
Selmir Smajić
24. juna, 2022.
„Nisam pio bolje kafe“, „Bravo majstore, svaka čast“, „Jao, kako ti je kafa bila dobra, svaka čast!“
nerijetko se može čuti u jedinom tuzlanskom kafiću „Zmajevo srce“ gdje kao konobari rade osobe s Downovim sindromom i drugim invaliditetima. Ovakve riječi i pohvale puno im znače jer oni jako dobro sve razumiju i neće vam se desiti da „fulaju“ narudžbu.
Edin Mahuzuić zvani „Popaj“ je jedan od uposlenika kafića „Zmajevo srce“, kojem je prošle godine amputirana noga, ima dijabetes i ne vidi na lijevo oko. „Dobio sam novu priliku za rad, predobro se osjećam. Radim s djecom koja me razumiju. Jednom kada im se nešto kaže uvijek ponavljaju i jednom kada nauče uvijek pravilno rade tako da je super i fantastično“, kazao je Mahuzuić.
Opisujući rad s kolegama, konobarima – osobama s Downovim sindromom i drugim invaliditetima – Mahuzuić opisuje kao terapiju jer mu svaki dan daju novu energiju, uz to imaju fin odnos s gostima koji ih razumiju.
„Imao sam strah na početku pošto nisam bio u dodiru nikad s osobama koje imaju Downov sindrom, ali sada je fantastično. Bolje mi je sada nego tih 25 godina što sam radio s ljudima koji nemaju nikakvih zdravstvenih problema. Meni je super i jedva čekam svaki dan da dođem na posao“, kazao je Mahuzuić, koji je dugo godina radio kao konobar.
Kafić „Zmajevo srce“ je prvi kafić gdje rade osobe s Downovim sindromom i drugim invaliditetima u Tuzlanskom kantonu. Kafić je otvoren u sklopu udruženja „Zmajevo srce“, koje pomaže osjetljivim i ranjivim kategorijama kroz različite projekte, koji uključuju promociju kulture, običaja, historije i muzike, kroz pozitivne aspekte.
Omer Isović, predsjednik udruženja „Zmajevo srce“ i vlasnik istoimenog kafića, na ideju za otvaranje kafića i upošljavanje osoba s Downovim sindromom i drugim invaliditetima je došao nakon prošlogodišnje saradnje s dugogodišnjim prijateljem Almirom Ikanovićem. Ideja je bila da se naprave aktivnosti za osobe s Downovim sindromom gdje bi oni radili u kafićima kao konobari.
Isović je počeo razmišljati o ideji da raditi s jednom osobom u jednom kafiću nije baš dobra promocija, odnosno stavljanje u fokus problema koje te osobe imaju u vezi zapošljavanja kao i nekih drugih prava koje trebaju imati kao građani. Nakon toga, došao je na ideju da istu stvar urade u nekoliko kafića – desetak u Tuzli i jedan u Živinicama. To je trajalo oko dva mjeseca i ljudi su bili oduševljeni, rado su dolazili na druženje, kafe i palačinke, koje su osobe s Downovim sindromom i ostalim invaliditetima pravile s poznatim osobama.
„Obaveza kafića je bila da plaćaju dnevnice radnicima jer to nije bio projekat već dobra volja i naš trud“, kazao je Isović, pojasnivši da kad se to završilo, djeca su bila presretna jer je njima „stvarno stalo da rade i budu aktivni, ali i drugima pokažu da mogu“.
Nakon toga, Isović i roditelji djece s Downovim sindromom počeli su s pripremom projekta, ali COVID-19 je spriječio ranije otvaranje kafića „Zmajevo srce“, koji je počeo s radom 20. maja ove godine i dobio je podršku mnogih kompanija i Vlade Tuzlanskog kantona.
,,Nismo naišli ni na jednu prepreku. Sama ova ideja se svima dopala i jednostavno svi nas podržavaju u ovome. Postoje ljudi koji sami dođu i pomognu, sami se jave i pošalju neku donaciju u vidu pića i drugih potrepština“, kazao je Isović, istaknuvši neizmjerni doprinos dvoje roditelja djece s Downovim sindromom koji „vuku zajedno s nama od samog početka“ i daju maksimalnu podršku u radu kafića.
Mladi konobari u kafiću „Zmajevo srce“ kada završavaju smjenu, kako kaže Isović, uvijek istaknu da su sretni.
Konobar Saša je trebao da ide na more s roditeljima, ali je ipak odlučio da ostane i radi. „Želim od zarađenog novca da kupim bazen“, kazao je Saša, dodavši da on ima gdje ostati i ako roditelji odu na more.
Smjena konobara u kafiću „Zmajevo srce“ je tri sata dnevno i nerijetko, kako pojašnjava Isović, hoće da ostanu i da ne idu kući.
„Oni bi još radili, ali moram paziti na njihovo umaranje da nam sutradan opet dođu svježi“, istaknuo je Isović.
Kafić „Zmajevo srce“ u kojem rade osobe s Downovnim sindromom i drugim invaliditetima je projekt koji ima za cilj da bude samoodrživ, a dosta im pomažu interakcije gostiju i radnog osoblja.
,,Naši gosti komuniciraju s našim konobarima i tu se razvijaju posebne interakcije. Mi već imamo stalne goste, dolaze zbog najbolje kafe u gradu jer zaista imamo dobru kafu. Nećete je dobiti takvu od konobara u većini kafića jer su oni izmoreni, a ovi naši momci i cure imaju neku posebnu energiju“, kazao je Isović.
U narednom periodu planiraju unaprijediti pristupačnost kafiću i šank s rampama, obzirom na to da u kafiću rade i osobe s invaliditetom koje za svoje kretanje koriste invalidska kolica. Plan je i da oslikaju zidove s crtežima čija će tematika biti usko vezana za osobe s Downovim sindromom.
Kafić „Zmajevo srce“ ima još jednu specifičnost, a to je da nakon džuma namaza, koji se klanja petkom u podne, kafa je besplatna jer se u blizini nalaze Turalibegova džamija i Islamska zajednica.

author: Selmir Smajić


text:
Američka borba za reproduktivna prava iz perspektive Bosne i Hercegovine | Balkan Diskurs
Mia Baxley
27. juna, 2022.
Borba za reproduktivna prava je jedna od najvećih borbi za osnovna ljudska prava u 2022. godini. Aktivisti i u razvijenim i u zemljama u razvoju dijele isti strah dok se njihove vlade polahko vraćaju na prethodno uspostavljena zakonska prava.
Novi izvještaj Populacionog fonda Ujedinjenih naroda (UNFPA) pokazuje da se najmanje polovina svih trudnoća svake godine širom svijeta desi zbog intimnog seksualnog nasilja, silovanja tokom rata i općeg nedostatka pristupa kontracepcijskim sredstvima i seksualnog obrazovanja (UNFPA, 2022).
Zahvaljujući dokumentu koji je procurio u medije, 2. maja 2022. godine objavljeno je da je Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država raspravljao o planovima za poništavanje presude Roe protiv Wadea (POLITICO, 2022). Ta presuda je bila značajna odluka Vrhovnog suda iz 1973. godine kojom je legalizovan abortus u svih 50 država i kojom je garantovana zaštita reproduktivnog zdravlja žena sve dok se ta presuda ponaša kao zakon (BBC, 2022). Slučaj je u početku osporavao zabranu abortusa u državama Teksas i Džordžiji, gdje je abortus bio zabranjen osim u slučajevima u kojima je zdravlje majke bilo ugroženo, i kao takva, presuda Vrhovnog suda poništila je gotovo svaku veću državnu zabranu abortusa (Roe protiv Wadea, 1973).
Ni dva mjeseca nakon što je dokument procurio u javnost, američki Vrhovni sud ukinuo je ustavno pravo na abortus poništivši presudu Roe protiv Wadea 24. juna 2022. godine. Prema Guttmacher institutu, najmanje 21 američka država već ima zakone ili ustavni amandman  na snazi koji bi osigurali pokušaj zabrane abortusa što je prije moguće, a dodatne četiri države će vjerovatno zabraniti abortus u bliskoj budućnosti.
Od 1973. godine, pitanje abortusa u Sjedinjenim Državama postalo je društveno-političko nadmetanje između aktivista za izbor koji se bore za očuvanje prava na abortus i aktivista za život. Poprilično konzervativni pokret za život širokih ruku i kao veliku pobjedu je dočekao nacrt mišljenja sudije Samuela Alita u nastojanju da se zabrani abortus na saveznom nivou (CNN, 2022). S druge strane, procjenjuje se da 70 posto Amerikanaca s pravom glasa podržava pro-choice politiku prema aktivističkim organizacijama, poput NARAL Pro-Choice America, koje su otvoreno osudile trenutni trend erozije prava na abortus (NARAL Pro-Choice America Amerika, 2022).
Bosni i Hercegovini (BiH) nije strana borba za reproduktivna prava. Nedavna historija prisilne trudnoće u ovoj državi u kontekstu genocidnog silovanja poslala je ovaj mali balkanski narod na put sličan ovom u nadi da se zaštiti pravo na izbor vlastite sudbine.
Tokom rata u BiH početkom 1990-ih, borbena Vojska Republike Srpske (VRS) usvojila je politiku genocidnog silovanja i prisilne trudnoće kako bi ,,posijali sjeme“ etničkih Srba u Bosni i oslabili krvnu lozu etničkih Bošnjaka (Weitsman, 2008). Kao odgovor na ovaj zločin, Rimski statut Međunarodnog krivičnog suda iz 1998. godine formalno je priznao genocidno silovanje i prisilnu trudnoću tokom sukoba kao zločin protiv čovječnosti (ICC, 1998).
Za žene koje su preživjele ratno silovanje u BiH, taj čin je isključivo korišten za krajnji cilj stvaranja trudnoće protiv volje žrtve. Zbog politike genocida VRS-a, procjenjuje se da je od 20 000 do 50 000 žena silovano od strane vojnika VRS-a, a mnogi su prijavili da su silovani više puta dnevno (Pehlivan, 2021). Silovanja su se činila u kolokvijalno nazvanim ,,logorima za silovanje“ i drugim zatočeničkim centrima širom države, ali su se povremeno činila i u privatnim kućama žrtava (Husarić, 2021).
I djeca rođena kao posljedica silovanja su također žrtve društvene percepcije da su ukaljana od rođenja. Obzirom da su mnogi od njih već odrasli, procjenjuje se da je 2 000 – 4 000 djece rođene nakon silovanja tokom rata često okarakterisano kao „zaboravljena djeca“, „nevidljiva djeca“ i „četnici“ (SEMA Network, 2020). Kao djeca bez jedinstvenog etničkog identiteta u podijeljenoj zemlji, mnogi od njih su ili odrasli bez mjesta u bh. društvu ili su ih usvojili parovi u inostranstvu (SEMA Network, 2020). Neka djeca iz ove generacije koja su usvojena iz BiH su se posljednjih godina odlučila vratiti kako bi bolje razumjeli okolnosti svog rođenja (Nguyen, 2014).
Prava žena i abortus u Bosni i Hercegovini
Čak i u veoma konzervativnim zajednicama širom regiona, abortusi su legalni do desete ili dvanaeste nedjelje trudnoće, i to dijelom zahvaljujući već postojećim zakonima bivše Jugoslavije koji su dozvoljavali proceduru pod tim uslovima (Rašević, 1993). Član 191. Ustava Savezne Republike Jugoslavije navodi da je „ljudsko pravo odlučivati o rađanju djece“, čime je omogućeno da abortus bude osnovno ljudsko pravo (Znaj znanje, pristup 2022). Pravo na abortus u Jugoslaviji značila je da se skoro 100 posto abortusa u Federaciji dešavalo u medicinskim ustanovama, a stope smrtnosti pacijenata gotovo da i nisu postojale (Rašević, 1993). S raspadom Jugoslavije 1991. godine, novonastalim republikama je prepušteno da same utvrđuju svoje zakone o abortusu, a neke su odlučile da prerade i ažuriraju svoje ranije postojeće zakone.
Podijeljenost BiH na dva entiteta komplikuje pravnu definiciju abortusa, uz mnoge druge zakone koji se neravnomjerno provode i distribuiraju širom zemlje (OECD Development Centre, 2019). U Republici Srpskoj abortus je dozvoljen do desete sedmice trudnoće, ali prvenstveno u slučajevima silovanja, oštećenja fetusa, incesta i rizika po zdravlje i život majke (Human Reproduction Programme, 2021). U ,,Strategiji za unapređenje seksualnog i reproduktivnog zdravlja u Republici Srpskoj (2019-2029) ,,abortus je označen kao “značajan društveni, medicinski i javnozdravstveni problem […] i ekonomski problem zbog povećanih troškova liječenja neposrednih, ranih i kasnih komplikacija i neplodnosti“ (Vlada Republike Srpske, 2019). Izvještaj o Strategiji za 2019. godinu također je izdao alarm na nivou vlade o upotrebi abortusa kao metode za kontrolu rađanja tražeći alternative za smanjenje slučajeva abortusa (Vlada Republike Srpske, 2019).
Zbog velike decentralizacije zemlje, aktivisti navode da je pristup abortusu neujednačen za žene u dva entiteta (Krupalija, 2020). Nije neuobičajeno da neke bolnice odbiju izvođenje zahvata iz ličnih razloga, a da druge nemaju odgovarajuću opremu ili stručnost da bi ga uopće mogle obaviti (Krupalija, 2020). Organizacija za ljudska prava Sarajevski otvoreni centar također izvještava o zabrinutosti zbog sve veće cijene legalnih abortusa i povećanja broja ilegalnih klinika u malim gradovima i selima, što može obavezati siromašne i žene sa sela da koriste ove resurse (ASTRA mreža, 2019).
Danas u BiH postoji nekoliko nevladinih organizacija (NVO) koje se bore za prava žena i osiguravaju pravo na reproduktivnu slobodu. Jedan od prvih centara u BiH koji se fokusirao isključivo na reproduktivno zdravlje bila je Medica Zenica, osnovana 1993. godine kao odgovor na široko prijavljene slučajeve ratnog silovanja (Medica Mondiale, 2013). Medica Zenica je ranije pružala pristup ginekološkim uslugama za preživjele ratnog silovanja, ali sada uglavnom odgovara na nasilje intimnih partnera i trgovinu ljudima u miru (Medica Zenica, pristup 2022).
Bosanke također imaju koristi od rada vanjskih organizacija za zaštitu reproduktivnog zdravlja. UNFPA je prvi put otvorio vrata u Bosni 1995. godine kako bi pomogao mladim ljudima da postanu svjesniji svojih mogućnosti reproduktivne zdravstvene zaštite (UNFPA, pristup 2022). Od 2019. godine, UNFPA Bosna radi zajedno s vladom Švicarske i UN-om na pomoći u razvoju resursa reproduktivnog zdravlja za mlade Bosance u rizičnim ruralnim zajednicama (UNFPA, 2022). UNFPA Bosna je također predvodio novi program vakcinacije u glavnom gradu Sarajevu za vakcinaciju mladih Bosanki protiv humanog papiloma virusa (HPV) u borbi protiv endema raka grlića materice (UNFPA, 2022).
Nivo abortusa u BiH je visok zbog nedostatka edukacije o seksualnom zdravlju. Uprkos ratifikaciji Konvencije o pravima djeteta (CRC) u Bosni 1993. godine, koja poziva na jednak pristup svim oblicima obrazovanja, trenutno ne postoji državni nastavni plan i program koji uključuje seksualno obrazovanje koji bi odgovarao uzrastu (Inicijativa za seksualna prava, 2014). Strategija Republike Srpske za 2019. godinu posebno poziva na podizanje svijesti o savremenim metodama planiranja porodice kao sredstvu za smanjenje trenutnog broja abortusa (Vlada Republike Srpske, 2019). UNFPA Bosna također radi s lokalnim nevladinim organizacijama u Sarajevu i Banjoj Luci, glavnom gradu Republike Srpske, na stvaranju nacionalnog sveobuhvatnog programa seksualnog obrazovanja van škole koji bi zatvorio obrazovni jaz u ruralnim područjima (UNFPA, 2021).
U SAD-u, pored trenutne situacije s reproduktivnim pravima, nastavni planovi i programi seksualnog obrazovanja u 37 američkih država zahtijevaju lekcije o apstinenciji (potpuni suzdržavanje od seksa), ali tačne informacije o kontracepciji su obavezne samo u 18 država (Planned Parenthood, pristup 2022). Samo 13 država zahtijeva medicinski precizno seksualno obrazovanje, dok se 19 država fokusira isključivo na apstinenciju (World Population Review, 2022). Kao posljedica neadekvatnog seksualnog obrazovanja, SAD ima najveću stopu tinejdžerske trudnoće od svih razvijenih zemalja, a ove posljedice su očiglednije u državama u kojima učenicima nije dato odgovarajuće znanje (Stanger-Hall i Hall, 2011).
Po pitanju abortusa, SAD i BiH dijele brojne sličnosti. Zbog teške decentralizacije, obje zemlje se bore da ujednačeno primjenjuju reproduktivna prava i obrazovanje na sve građane. Međutim, mnoge bosanskohercegovačke žene su itekako svjesne vremena kada su im silom oduzeta reproduktivna prava. Ostaje da se vidi kako će odluka koju je donio Vrhovni sud SAD-a uticati na žene i buduće generacije rođene kao posljedica ove odluke.

author: Mia Baxley


text:
„Drugačiji“ Banjalučanin u pohodu na tron u elektronskoj muzici | Balkan Diskurs
Neda Vukadin
1. jula, 2022.
Luka Ćurguz, 24-godišnji Banjalučanin, tjelesno oštećenje s kojim se rodio ne može da nazove svojom prednošću, ali smatra da ga čini posebnim i prepoznatljivim u ostvarivanju zavidnih sportskih rezultata i muzičkoj karijeri, gdje učestalo niže uspjehe, a preko koje želi rodnu Banjaluku i našu državu da stavi na mapu elektronske muzike.
Rođen je bez lijeve podlaktice, što njegovu ruku čini kraćom za pola dužine od druge. Nije istraživao niti zapitkivao doktore o svom tjelesnom oštećenju a njegovo odrastanje nije se razlikovalo od drugih vršnjaka kada s ove tačke sagleda sve aspekte.
„Za moje stanje sigurno postoji konkretan medicinski naziv, ali nikada nisam o tome želio da istražujem detaljnije. Nikada nisam o tome razmišljao tako, pa nisam ni zapitkivao doktore. Moji roditelji su u toku cijele majčine trudnoće znali samo da je u pitanju muški pol djeteta. Od mog rođenja kreće prava priča“, kazao je Ćurguz.
U razgovoru za Balkan Diskurs, pojašnjava da je uvijek bio u korak s vršnjacima, bilo to u sportu, penjanju na drveće ili nekim drugim igrama. Kroz život i cijelo odrastanje pokušavao je da ostvari nešto pozitivno bez obzira na situaciju ili negativne faktore. „Na moju sreću, svaki put bude baš onako kako ja želim“, istaknuo je Ćurguz.
Za vrijeme ranog perioda njegovog života, objasnio je da on čak nije bio svjestan da je drugačiji, osim, kada pogleda u druge ali ni to mu nije pretjerano značilo jer se uvijek trudio da bude uz svoje vršnjake u smislu djela, a dešavalo se da dosta puta bude i bolji od njih.
„Dok nisam postao skroz svjestan svoje situacije, kad god me pitao neko ’Šta ti se desilo s rukom?’, moj odgovor je uvijek bio ’Rodio sam se tako, ali ne brini se, narašće’. I evo, nakon toliko godina, to se još nije desilo, ali ja sam ponosan što je tako i iskreno, da opet mogu da biram, baš bih duboko morao da razmislim da li bih izabrao da imam ‘obje ruke’“, kazao je šaljivo Ćurguz.
U životu se, na sreću, nije susretao s lošim ljudima te je tako izbjegao i takve situacije, a kroz vrijeme se kretao u različitim sredinama i konstantno sklapao nova prijateljstva, kako u školi, tako kroz sport ili muziku. „Svi ti ljudi nekako nisu ni osjetili taj moj nedostatak, što mi i dosta njih nekad kaže. Jednostavno zaborave da sam drugačiji baš zbog činjenice da sam jako snalažljiv i spretan“, pojašnjava Ćurguz.
Djetinjstvo mu je krasilo mnoštvo sportskih uspjeha i dječijeg smijeha, a danas, ovaj mladić može da se pohvali zavidnom muzičkom karijerom na bh. elektronskoj sceni, gdje je u posljednjih nekoliko godina ozbiljno izgradio svoje umjetničko ime, nastupajući i na najvećim evropskim scenama. Cilj mu je postaviti našu državu i rodnu Banjaluku na mapu elektronske muzike.
„Kroz sport mislim da sam izgradio svoj karakter i smatram da sam zbog toga danas ovakva ličnost. Trenirao sam fudbal, košarku i badminton i u svim sportovima sam bio jako dominantan, bez obzira na moje stanje. Košarka će mi zauvijek ostati najveća ljubav, pa o tome uvijek rado i detaljnije pričam“, naglasio je Luka, dodavši da je sve zapravo počelo na školskom terenu kada je zajedno sa svojim prijateljima uplovio u sportske vode, a vrlo brzo je počeo da parira i onima koji se ozbiljnije bave sportom.
Kada je vidio da može s njima da igra i ravnomjerno se takmiči, odlučio je da trenira košarku i na prvom zvaničnom turniru postigao je 22 poena i bio proglašen za najboljeg igrača.
„Mislim da je to bila moja prekretnica i tada sam shvatio da za mene nema granica, da je bitna samo želja i upornost da dođeš do nečega što želiš najviše na svijetu, i da će ti sve doći ako radiš za to svim srcem“, objasnio je Ćurguz.
Najbolje stvari u životu se dese slučajno, potvrdio je Luka, a upravo tako je i krenulo njegovo muzičko putovanje. Kako je kazao, muzika je neprestano bila tu kroz cijeli njegov život, ali nikada nije ni mogao zamisliti da će to postati njegov životni poziv. Zapravo, sve je počelo kada se prijavio na takmičenje za „Garden Of Dreams“ festival u Sarajevu, gdje je svojim stvaralaštvom uspio da obezbijedi željeno mjesto.
To mu je bila pokretačka snaga i rekao je sebi: „Okej, ti to možeš, idemo pokušati!“.
Ovog ljeta nastupat će na ’Exit’ festivalu, jednom od najboljih evropskih festivala i to ga posebno raduje. „Pored toga, i ove godine se vraćam Sarajevu i pomenutom festivalu, tu je i ’Fresh Wave’ festival u Banjaluci, ’NOX’ festival u Šibeniku, kao i mnoštvo nastupa po najboljim regionalnim klubovima, uz još dosta festivala“, pojasnio je Ćurguz.
Najveću podršku ima od svoje porodice i prijatelja, a želio je da naglasi da ne može da kaže da je njegovo tjelesno oštećenje njegova prednost, ali siguran je da ga čini posebnim i nezaboravnim, te zapravo, najveća prednost koju posjeduje u cijeloj ovoj priči i jeste ta prepoznatljivost.
„Volim to što sam unikatan, to je moj potpis i to me čini onim što ja jesam danas. Podrška države je uvijek bila tu, ali u nekom finansijskom smislu, ne znam koliko se pažnje daje takvoj djeci s obzirom na njihov, možda otežan život. Definitivno smatram da se treba obratiti pažnja na takve osobe jer nikada ne znate koliko je neko sposoban za život dok ne ispitate sami sebe za šta ste vi sve sposobni“, zaključio je Ćurguz.


text:
U Srebrenici ovog ljeta poseban obrazovni program za mlade | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
4. jula, 2022.
Memorijalni centar Srebrenica i Centar za postkonfliktna istraživanja od 5. do 13. jula 2022. godine organizuju treću Školu za mlade Srebrenica, na kojoj će učesnici imati priliku da uče o tranzicijskoj pravdi, memorijalizaciji, izgradnji historijskih narativa, ljudskim pravima i prevenciji genocida i masovnih zločina.
Ovogodišnja škola okuplja 50 mladih iz Bosne i Hercegovine, Crne Gore, Srbije, Sjeverne Makedonije, Sjedinjenih Američkih Država, Italije, Španije, Njemačke, Francuske, Slovenije, Poljske, Turske, Belgije, Ujedinjenog Kraljevstva, Meksika i Kanade.
Emir Suljagić, direktor Memorijalnog centra Srebrenica, kazao je da je Škola za mlade Srebrenica izuzetno važna jer je sastavni dio godišnje komemoracije genocida u Srebrenici i kao takva je jedinstven obrazovni program za mlade iz Bosne i Hercegovine, regiona i svijeta.
Suljagić je također dodao da, od ove godine Škola za mlade Srebrenica, ima i dva nova partnera – i to Fond Memorijala Kantona Sarajevo i Edukativni centar za Holokaust, genocid i međuvjerske odnose Koledža Menhetn.
„Na ovaj način, kroz saradnje s lokalnim i međunarodnim organizacijama, Škola za mlade Srebrenica daje priliku mladima da uče od stručnjaka iz oblasti prevencije genocida i konflikta“, kazao je Suljagić.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja, kazala je da će ovogodišnja Škola za razliku od prethodne dvije imati pred-program u Sarajevu, tokom kojeg će učesnici posjetiti Tunel spasa te naučiti više o Opsadi Sarajeva, u godini kada obilježavamo 30 godina od početka Opsade.
Učesnici Škole za mlade Srebrenica će također prisustvovati i Međunarodnoj konferenciji „Heroine Srebrenice“, koja će se održati 10. jula 2022. godine u Memorijalnom centru Srebrenica.
„Konferencija „Heroine Srebrenice“ je jedinstveni događaj koji će okupiti žene koje su preživjele genocid, ali i aktivistkinje, akademike i predstavnike udruženja žrtava i preživjelih, te organizacije civilnog društva koje rade na očuvanju istine o genocidu kroz perspektive žena“, kazala je Šarić.
Mladi različite dobi, s više od 30 svjetskih univerziteta – Univerziteta u Hamburgu, Univerziteta de Lorraine, Tehničkog Univerziteta u Dresdenu, Univerziteta u Ljubljani, Scripps Koledža u Kaliforniji, Kraljevskog koledža u Londonu, Univerziteta u Sussex-u, Univerziteta u Stanfordu, Univerziteta u Bolonji, i mnogih drugih – kroz interaktivni program imat će priliku da uče od stručnjaka, akademika i umjetnika iz različitih oblasti.
Uz Suljagića i Šarić, ovogodišnji predavači i govornici Škole su i Ahmed Kulanić, direktor Fonda Memorijala Kantona Sarajevo, Tanya Domi, profesorica na Columbia univerzitetu u New York-u, Dino Abazović, profesor sociologije na Univerzitetu u Sarajevu, Edina Bećirević, profesorica na Fakultetu za kriminalistiku, kriminologiju i sigurnosne studije Univerziteta u Sarajevu, Hariz Halilovich, socijalni antropolog i profesor na RMIT Univerzitetu u Australiji, Mehnaz Afridi, profesorica religijskih studija i Paul Lowe, profesor na Univerzitetu umjetnosti u Londonu.
Pored njih, učesnici škole će imati priliku razgovarati i s predstavnicima lokalnih, regionalnih i međunarodnih organizacija, poput Centra za mlade KVART, Balkanske istraživačke mreže BiH, Inicijative za mlade – Hrvatska, Misije OSCE-a u Bosni i Hercegovini, Međunarodne komisije za nestale osobe i Međunarodnog rezidualnog mehanizama za krivične sudove.
Tokom Škole će biti predstavljen i rad Centra za postkonfliktna istraživanja kroz dva dokumentarna filma, „Uspomene 677“ i „Slučajevi zla: Vlasenica.“ Film, fotografija, umjetnost i ostala multimedija koja će biti korištena tokom škole jačaju i potiču kritičko (pre)ispitivanje koje zauzvrat potiče procese suočavanja s prošlošću.
Škola se realizuje uz podršku Nacionalnog fonda za demokratiju (NED), Fonda Memorijala Kantona Sarajevo, Fonda braće Rockefeller, Sigrid Rausing Fonda, Međunarodnog rezidualnog mehanizma za krivične sudove, OSCE Misije u Bosni i Hercegovini i Koledža Menhetn.

author: Balkan Diskurs


text:
Kažnjavanje dinajalizma: O izmjenama Krivičnog zakona Bosne i Hercegovine | Balkan Diskurs
Leonardo Torelli
8. jula, 2022.
Valentin Inzko, bivši visoki predstavnik za Bosnu i Hercegovinu (BiH), donio je 23. jula 2021. godine Zakon o izmjenama i dopunama Krivičnog zakona Bosne i Hercegovine kojim se kažnjava negiranje međunarodnih zločina i veličanje ratnih zločinaca. Nedugo prije kraja svog mandata, ova odluka je, prema Inzkovim riječima, donesena nakon što su „sve šanse koje sam dao domaćim vlastima da se ograde od ratnih zločinaca odbačene.“
Dosadašnje pokušaje uvođenja ovakvog zakona činio je Parlament Bosne i Hercegovine. Međutim, od 2007. godine na donošenje zabrane kontinuirano su stavljali veto parlamentarci iz reda srpskog naroda ali i politička stranka Hrvatska demokratska zajednica (HDZ). Iz tog razloga, novi zakon je nametnuo Visoki predstavnik kroz takozvana Bonska ovlaštenja.
Čim je Zakon stupio na snagu, tenzije u BiH su postale jače. Milorad Dodik, srpski predstavnik tročlanog Predsjedništva BiH, zaprijetio je otcjepljenjem Republike Srpske (RS), većinski srpskog entiteta u zemlji. I predsjednica RS-a Željka Cvijanović brzo je uzela stvar u svoje ruke da učini ovu mjeru neprimjenjivom u manjem bh entitetu. Cilj članka je istražiti mogućnost kriminalizacije negiranja ovog zločina ne samo u BiH, već i širom Evrope.
Posljednjih godina, krivični zakoni sve više privlače pažnju, posebno nakon Okvirne odluke Vijeća 2008/913/JHA kojom se pozivaju zemlje članice EU da usvoje zakone kojima se kažnjava negiranje međunarodnih zločina.
Prije svega, potrebno je razlikovati pojam “revizionizam” od pojma “negacionizam, negiranje”. Dok prvi čini dio rada historičara i obično se zasniva na novim dokazima, cilj drugog fenomena je da iskrivi historijski dokazane činjenice ili da porekne da su one ikada učinjene. Dakle, kada je negacionizam usmjeren na historijske događaje kao što je Holokaust, čija je osuda dio temeljnih vrijednosti društva, država mora intervenisati pošto „trebamo zapamtiti ovu historijsku činjenicu na određeni način“ (Fronza, 2006).
Ono što je najvažnije, negiranje se može pojaviti u obliku govora mržnje, što je slučaj u BiH. Podsjećajući na rad Roberta Kahna o Holokaustu, moguće je povući paralele između ova dva događaja. Fokusirajući se na kontekst, ako konstantno poricanje Holokausta u Njemačkoj i Austriji predstavlja govor mržnje, onda poricanje genocida u Srebrenici u BiH ima istu implikaciju, i to iz dva razloga. Prvo, poricanje vrijeđa preživjele i čini ih nezaštićenim. Drugo, pokušava diskreditovati žrtve genocida i kao takvo „izoluje one koji su povezani sa žrtvama od ostatka čovječanstva“ (Kahn, 2011). Dakle, samo negiranje može nanijeti ozbiljnu štetu, kako grupama, tako i pojedincima.
Veličanje ratnih zločinaca i njihovih zločina je također dio koji se treba razmotriti u svjetlu negiranja genocida. Prema Harizu Halilovichu, profesoru na RMIT univerzitetu u Melburnu, ovo „ide dalje od poricanja genocida. To nije neznanje, niti samo poricanje. To je nešto drugačije: to je trijumfalizam.“ Danas su trijumfalizam i poricanje postali dio općeprihvaćene kulture. „Ljudi  i dalje pjevaju da Srebrenicu treba ponoviti tri puta i pozivaju na nove masakre“, nastavlja profesor Halilović. „Nijedno drugo postkonfliktno društvo nije se moralo nositi s tim, ni Njemačka ni Ruanda. To je nešto vrlo jedinstveno za bosanskohercegovački  narativ, gdje je poricanje genocida također ugrađeno u politički diskurs“, dodaje Halilovich. A ovakvi narativi su duboko uvredljivi i za preživjele i za žrtve.
Krivični zakoni stoga imaju cilj da ispune višestruke funkcije: da brane “državnu istinu” i sjećanje, da zaštite dostojanstvo preživjelih, da spriječe govor mržnje i da kažnjavaju veličanje nasilja. Da li su ova očekivanja ovakvim zakonima ispunjena ili ne je priča koja se stalno iznosi na površinu uz tri slabosti koje se obično ističu.
Kao prvo se iznosi činjenica da se krivično rješenje kosi sa slobodom izražavanja. Za neke, „uskraćivanje prava u odbrani prema zvaničnoj istini“ (Hayden, 2008) predstavlja konkretan rizik za ličnu slobodu. Ipak, čini se da je nedavna izmjena i dopuna Krivičnog zakona BiH uravnotežena s pravom na izražavanje različitih mišljenja, jer kažnjava samo ponašanje koje javno negira sudske nalaze ili može podstaći mržnju i nasilje. Dakle, Zakon bi se primjenjivao samo u slučajevima stroge nužde.
Drugo, Zakon bi mogao polarizovati pristanak (Fronza, 2012). Njihovo kažnjavanje može aktivirati određenu vrstu mehanizma viktimizacije i konsolidirati njihove redove, istovremeno doprinoseći propagiranju njihovih distorzija. U BiH do danas nikome nije suđeno za kršenje novog Zakona i stoga je prerano donositi zaključke. Međutim, upotreba ovakvih zakona u nekim evropskim zemljama pokazala je da postoji rizik od polarizacije. Prema riječima italijanskog historičara Karla Ginzburga, tamo gdje su usvojeni zakoni o negacionizmu, sudovi su postali strašna zvučna ploča za argumente onih koji taj zločin osporavaju. Međutim, to nije uvijek slučaj. Kako naglašava bh stručnjak o genocidu Hikmet Karčić, slučaj Davida Irvinga koji negira Holokaust protiv historičarke Deborah Lipstadt dokazuje upravo suprotno. „Dogodilo se da je postala poznatija od njega“, kaže on, „a onda je postala heroj.“
Zatim postoji i neizvjesnost oko stvarne implementacije Zakona. Kako ističe Karčić: ,,Donošenje ovakvog zakona ne znači da će biti sproveden“, što je, kako kaže, veliki problem, jer ne „vjeruje da su lokalni tužioci dovoljno hrabri da protiv nekoga podignu optužnicu za negiranje genocida.“
Nakon što je dat kratak prikaz ciljeva i slabosti krivičnih zakona, potrebno je razjasniti svrhu bh regulative. Ovaj zakon se razlikuje od drugih usvojenih zakona istog karaktera u drugim evropskim zemljama iako i ti zakoni štite zajedničko sjećanje na prošlost i osnovne vrijednosti društva.
Na primjer, njemački ustav je rođen na odbacivanju nacifašizma i Holokausta. Dakle, dok ovaj zakon usvojen u Njemačkoj štiti „konstitutivni pakt“ (Fronza, 2012.) i ukorijenjen je u njegovom nacionalnom identitetu, teško je reći isto za BiH, gdje je isti pakt, odnosno Ustav, kristalizovao etničke podjele zemlje i time doprinio  suprotstavljenim narativima prošlosti. Historija rata u BiH još nije usaglašena i u vezi s ovim događajima sudaraju se ‘različite istine’. Stoga se za neke usvajanje kaznenog odgovora u tranzicijskom kontekstu vidi kao potencijalni okidač za unutrašnji „rat sjećanja“.
Da bismo bolje shvatili usvajanje Zakona o negiranju genocida u BiH, može se povući paralelu s ustavnom strukturom Njemačke. Carna Pistan, naučnica i istraživačica na Harriman institutu Univerziteta Columbia, upoređuje ova dva ustava. ,,S jedne strane, njemački i bosanski ustavi su vrlo slični”, objašnjava ona, “obzirom da su oba nametnuta međunarodno. Ipak, postoji razlika. S jedne strane, imamo njemački ustav, onaj  pravi „nikad više“ Ustav. Ovdje vidimo vezanost za norme i vrijednosti demokratskog ustava, ili ustavni patriotizam. U Bosni i Hercegovini je situacija drugačija. Ustav sadržan u Dejtonskom sporazumu je u svoju preambulu ugradio etničku podjelu koja definiše tri konstitutivna naroda. Dakle, Ustav reprodukuje etničku podjelu, koja se odražava na tri različita historijska narativa prisutna u zemlji.“
Dakle, svrha ovog zakona nije da zaštiti bosanskohercegovački ,,konstitutivni pakt“ kao izraz zajedničkog narativa o prošlosti. Da bi se to dogodilo, potrebno je reformisati Ustav u inkluzivnijem smislu, jer je to i uslov za ulazak u EU. Drugo, cilj ovog zakona nema mnogo veze s promovisanjem pomirenja. Nametnulo ga je međunarodno tijelo i literatura se približava uvjerenju da pomirenje ne mogu nametnuti vanjski akteri (Bloomfied et al., 2003). Ipak, prema Pistanu, kažnjavanje negacionizma moglo bi pomoći pomirenju, ,,ali samo u smislu da može spriječiti poricanje, veličanje i sačuvati sudski utvrđenu istinu, budući da je to preduvjet za izgradnju pomirenja i pokretanje demokratske izgradnje sjećanja.“
Svrha bh  krivičnog zakona treba ipak biti ograničena. To nema mnogo veze s uobičajenom zaštitom memorijalizacije, pomirenjem i nedostatkom priznanja. “Činjenice su priznate”, objašnjava Karčić, “jedino pitanje koje sada imamo je namjerno iskrivljavanje dokazanih činjenica”. Ovaj Zakon služi kao odgovor na novi talas „strateškog poricanja“ kao produkta srpske vlade u BiH. Zaista, došlo je do jasne promjene u politici i poricanje se koristi u političke svrhe. Na primjer, 2004. godine Dragan Čavić, tadašnji predsjednik RS-a, i njegova vlada su priznali zločine počinjene u Srebrenici. Nasuprot tome, Dodik je nedavno izjavio da su u Srebrenici zakopani prazni sanduci.
Danas je, kako ističe Karčić, „zakon prijeko potreban jer je nivo poricanja visok i brutalan, ne među običnim ljudima, već među političarima.“ Dakle, neodgovornost političara je uticala na percepciju ljudi. Prema profesoru Halilovichu, jedan od razloga za poricanje genocida je narativ koji nacionalisti potpiruju. „Srpski nacionalisti su izmislili da će Srbi, ako priznaju genocid, biti smatrani ‘genocidnim narodom’. Ali to nije tako. Razgovarati o tome i priznati je individualna odgovornost“. Luka Šterić, istraživač Beogradskog centra za bezbednosnu politiku, ističe da „u Republici Srpskoj vrlo malo ljudi prihvata odluku Haškog tribunala (…) da je u Srebrenici došlo do genocida, jer bi u njihovim glavama to delegitimizovalo cijelu ideju postojanja Republike Srpske.“
Konačno, retorika poricanja i trijumfalizma svakako nailazi na plodno tlo kao rezultat činjenice da je obrazovni sistem skrenuo s pravog puta. „Historija koju djeca inače uče u Bosni i Hercegovini završava se 1992. godine“, objašnjava profesor Halilovich, „međutim, nacionalistički narativi se guraju u druge predmete poput književnosti i geografije.“
Zabrana negiranja i poricanja je bila prijeko potrebna, a postoji i opća saglasnost da je trebalo da bude uvedena ranije. Možda bi da je došlo do implementacije Zakona odmah nakon rata se i doprinijelo procesu suočavanja s prošlošću. Ali, ta prilika je vjerovatno propuštena.
Međutim, danas je neophodno kazniti govor mržnje i iskrivljavanje historijske stvarnosti u vezi s genocidom u Srebrenici. Odabir da se vodi politika poricanja i minimiziranja je neodgovoran i održava stalnu ogorčenost i nesigurnost koju doživljavaju preživjeli.
Ovaj Zakon je jedinstven. Kako Pistan ističe, to je dio nove kategorije krivičnih zakona o memorijalizaciji koji se primjenjuju na međunarodnom nivou. Zbog toga je bilo prikladno pokušati shvatiti svrhu i ovog Zakona. Kao što je rečeno, fokus nije toliko na zaštiti bosanskohercegovačkog “konstitutivnog pakta” ili na promociji pomirenja koliko na potrebi zaštite dostojanstva preživjelih i sjećanja na žrtve. Na taj način pokušava se zaustaviti val poricanja koji prožima politički diskurs i ukloniti ogromna prepreka ka međusobnom razumijevanju i dijalogu.
Zakon je ipak imao određeni uticaj. „Ono što je interesantno je da se smanjio broj poricanja retorike na internetu“, primjećuje Karčić i dodaje da ćemo „vidjeti kakva će sada biti situacija po pitanju 11. jula“ kada će se obilježiti 27. godišnjica od genocida u Srebrenici.

author: Leonardo Torelli


text:
Borba LGBTI zajednice za vidljivost i jednaka prava | Balkan Diskurs
Berta López Domènech
18. jula, 2022.
Oko 1.500 ljudi prošetalo je ulicama Sarajeva 25. juna pod sloganom ,,Porodično okupljanje“ u trećoj po redu Povorci ponosa u Bosni i Hercegovini, u znak protesta protiv diskriminacije i nepravde prema LGBTI zajednici.
Ovogodišnjim sloganom, cilj povorke je bio da se istakne činjenica da su porodice istospolnih partnera realnost u Bosni i Hercegovini i da se ,,stvori prostor u kojem smo svi jedna porodica“, objašnjava Banjalučanka Irma Beširević, jedna od organizatorki Povorke.
U gradu od preko 300.000 stanovnika ne postoji poseban gej bar u kojem bi se LGBTI zajednica mogla okupljati i slobodno izražavati. Još uvijek je vrlo rijetko vidjeti istospolne parove kako se drže za ruke na ulicama Sarajeva, pokazuju naklonost u kafiću ili se ljube u noćnom klubu.
,,Većina ljudi iz LGBTI zajednice i dalje smatra da grad nije sigurno mjesto za njih. Pokazivanje naklonosti i dalje privlači pažnju, a bilo je slučajeva i nasilja“, napominje Darko Pandurević, rukovoditelj zagovaranja i programa Sarajevskog otvorenog centra (SOC), nevladine organizacije posvećene odbrani i unapređenju LGBTI i ženskih prava u Bosni i Hercegovini.
Potreba za stvaranjem sigurnih prostora za LGBTI zajednicu postala je još očiglednija nakon lockdown-a. ,,Pandemija je bila veoma teška za sve one koji su morali da ograniče svoj kontakt na najbliže koji nisu prihvatili njihov identitet“, kaže Beširević.
To lično Irmi, koja je rođena u Švedskoj, a vratila se u Bosnu, odakle su joj roditelji, nikada nije bio problem. Irmina porodica je uvijek prihvatala njen identitet i seksualnu orijentaciju i za nju je out-ovanje bio veoma jednostavan proces. „Moja mama je uvijek mnogo ispitivala, pa sam joj se out-ovala kada sam započela svoju vezu“, kaže Beširević, koja se prisjeća da je njena majka bila veoma sretna.
Međutim, nisu svi tako sretni. Ova 24-godišnjakinja priznaje da, iako je ona ,,privilegovana osoba“, većini njenih prijatelja je bilo teško da sve priznaju roditeljima. Jedno istraživanje javnog mnijenja koje je proveo NDI [National Democratic Institute] 2015. godine pokazalo je da bi 44 posto roditelja pokušalo da ,,izliječi“ svoju djecu ako bi saznali da su gej.
Promjene dolaze s novijim generacijama, i to dijelom zbog društvenih medija. ,,Internet kultura je zaista stvorila siguran prostor za sve. Pronašli smo LGBTI literaturu na internetu koja nam je pomogla da razumijemo vlastiti identitet“, objašnjava Beširević. Međutim, većina LGBTI sadržaja na društvenim mrežama je  na engleskom jeziku. Lokalni aktivizam je stoga ključan za iznošenje ovih poruka na ulice. ,,Važno je imati sadržaj na našem jeziku i Povorku ponosa u našoj zemlji kako bi ljudi imali pristup LGBTI sadržaju na lokalnom jeziku i vidjeli da je i homoseksualnost realnost u Bosni“, dodaje.
Glavni grad BiH je 2008. godine bio domaćin Queer Sarajevo festivala, koji je bio prvi javni izlazak LGBTI osoba u zemlji. Međutim, na kraju je otkazan tek trećeg dana, nakon što je desetine anti-LGBTI demonstranata povrijedilo osam osoba. Šest godina kasnije, 2014. godine, historija se ponovila kada je desetak ljudi upalo na Međunarodni festival Queer filma Merlinka i povrijedilo tri učesnika.
U Bosni i Hercegovini je prvi put 2019. godine održana Povorka ponosa. Ovaj događaj je rezultat skoro dvije decenije queer aktivizma i učinio je BiH posljednjom od zemalja bivše Jugoslavije domaćinom povorke ponosa. Ovo je bio i pokušaj ujedinjenja zemlje: „Za razliku od drugih većih gradova, povorka ne nosi ime po gradu, već po državi. Pokušavamo da prevaziđemo podjele u zemlji i da idemo naprijed“, navodi Beširević.
Povorka je bila ozbiljna prekretnica za LGBTI zajednicu u BiH, posebno u svjetlu incidenata iz 2008. i 2014. godine. ,,Povorka nam je dala vidljivost i dala mogućnost da ne moramo napustiti zemlju kao mlada osoba koja je homoseksualac“, dodaje. Način na koji mejnstrim mediji pristupaju ovoj temi također je pomogao da se ona normalizuje.
Istospolna partnerstva još uvijek nisu legalna u Bosni. Prvi pokušaji legalizacije učinjeni su u Federaciji 2020. godine, ali proces trenutno stagnira. „Legalizacija istospolnog partnerstva, uz jačanje prava na slobodu okupljanja i priznavanje prava transseksualnih i interseksualnih osoba, naši su glavni kratkoročni ciljevi“, navodi Darko Pandurević.
Određeni napredak je postignut i na polju pravosuđa. Prošlog aprila, 13 godina nakon usvajanja Zakona o zabrani diskriminacije u Bosni i Hercegovini, donesena je presuda na osnovu ovog zakona koja se odnosi na diskriminaciju na osnovu seksualne orijentacije i rodnog identiteta. Nadalje, zaposlenici pravosuđa postali su prihvatljiviji prema LGBTI osobama: „Već nekoliko godina radimo sa tužiocima, sudijama i policajcima, obučavamo ih kako da nas lakše prihvate“, ističe Pandurević.
Prema Godišnjem pregledu stanja ljudskih prava LGBTI osoba ILGA-Europe, u 2021. godini došlo je do ozbiljnog porasta anti-LGBTI retorike političara i drugih lidera širom kontinenta, ponajviše u Mađarskoj i Poljskoj. Ovaj trend je ohrabrio talas nasilja nad LGBTI zajednicom, sa zločinima iz mržnje prijavljenim u svakoj evropskoj zemlji.
Ovi homofobični trendovi već imaju uticaja u Bosni i Hercegovini. „Uvijek postoji šansa da se kod nas desi ono što se dešava u svijetu. Za ove desničarske konzervativne pokrete, političko suprotstavljanje pravima LGBTI građana jedan je od njihovih glavnih stubova, a u BiH taj diskurs sada prisvajaju i neke političke ličnosti koje nikada prije nisu govorile o LGBTI pravima“, upozorava Pandurević.
Prošle godine, srpski član Predsjedništva BiH Milorad Dodik učestvovao je na Demografskom samitu u Budimpešti, događaju koji okuplja populiste, nacionaliste i ultrakonzervativne lidere iz Evrope i inostranstva kako bi ,,razgovarali o glavnim pitanjima koja pogađaju porodice.“ Tamo je, pored antiimigracionih, islamofobičnih i neliberalnih poruka, Dodik osudio ono što je nazvao ,,ideologijom koju nameću liberalne države.“ ,,Kako je moguće da ja ne mogu govoriti i da je politički nekorektno govoriti da je majka žena, a otac muškarac?“ retorički je upitao Dodik pred publikom u kojoj su bili i predsjednik Slovenije, Češke i Srbije. „Ne da mi logika u glavu. Prihvatam sve koji su drugačiji ali oni meni hoće da nametnu svoje vrijednosti, a ja bježim od toga. Nemoj da me diraš bolan“, dodao je.
U ovom trenutku pažnja javnosti usmjerena je na kampanju za predstojeće opće izbore zakazane za oktobar 2022. ,,U izbornoj godini sve je političko bojno polje i može se iskoristiti za skupljanje političkih poena“, ističe Pandurević. U Kantonu Sarajevo, opozicija koristi činjenicu da je kantonalna vlast izdvojila novac za finansiranje mjera sigurnosti za Povorku ponosa kao političko oruđe. Oni tvrde da pod prethodnim kantonalnim upravama, povorka ove vrste nikada nije održana.
Uprkos protivljenju pojedinih sektora društva, LGBTI zajednica je ponovo izašla na ulice Sarajeva u borbi za svoja prava, vidljivost i prihvaćenost. Treća po redu Povorka ponosa u Bosni i Hercegovini završena je mirno pod strogim sigurnosnim mjerama Vlade Kantona Sarajevo i gradske policije.

author: Berta López Domènech