text:
Predmeti ubijenih u genocidu u blizini njihovih mezara | Balkan Diskurs
Ahmo Mehmedović
21. februara, 2022.
Lični dokumenti, odjeća, fotografije ubijenog oca Azema, kao i kaiš koji je izradio za svog sina Muhameda prije nego što je ubijen u srebreničkom genocidu, donirani su Memorijalnom centru Srebrenica-Potočari. ,,Predmeti pripadaju Memorijalnom centru Srebrenica jer najbolje mogu govoriti o ubijenima ako se nalaze blizu njih“, kazao je Muhamed Delić, sin ubijenog Azema.
Predmeti koji su pronađeni u masovnim grobnicama širom Istočne Bosne i na putu Marša smrti, kao i svjedočenja osoba koje su ih donirale Memorijalnom centru Srebrenica-Potočari postaju dijelom jednog od najvećih i najvažnijih projekata od samog osnivanja Centra – velike, sveobuhvatne i stalne izložbene postavke u potpunosti posvećene genocidu u Srebrenici, Bosna i Hercegovina. Iz Memorijalnog centra ističu kako cijene da priču o Srebrenici nije moguće ispričati bez priče o ostatku Bosne i Hercegovine te je poziv za doniranje predmeta, artefakata i dokumenata otvoren za sve.
Jedan od projekata koji će također biti dijelom stalne izložbene postavke je i multimedijalni edukacijski projekt ,,MEMENTO: Fragmenti srebreničkog genocida” koji je utemeljen na pričama i portretima preživjelih i porodica žrtava genocida u Srebrenici u kojima je detaljno opisan njihov život i borba za preživljavanje tokom genocida. MEMENTO se sastoji od fotografske izložbe, mobilne aplikacije, foto-knjige i audio svjedočenja preživjelih. Projekat je nastao u saradnji Memorijalnog centra Srebrenica i Centra za postkonfliktna istraživanja.
Predmete u Memorijalni centar Srebrenica najčešće doniraju oni koji su genocid preživjeli ili članovi porodica žrtava, među kojima je i Muhamed Delić, kojem su u genocidu ubijeni otac Azem, djed Selim i dvojica amidža Eniz i Aziz. U razgovoru za Balkan Diskurs govorio je o posljednjem susretu s ocem i djedom te kako su on, majka i sestra deportovani iz Srebrenice u julu 1995. godine.
Muhamed je živio s ocem Azemom, majkom Almasom i sestrom Maidom u selu Bijelo Polje kod Srebrenice. Većinom su se bavili zemljoradnjom i stočarstvom, a ponekad bi otac Azem radio na građevini i dodatno osiguravao finansije.
,,U slobodno vrijeme otac se volio baviti ručnim radom. Jedne prilike je mene iznenadio s kaišem. To je tad bio jedan od najljepših poklona. Danas, jedina uspomena od babe“, kazao je Muhamed.
Kada su srpske vojne i policijske snage 11. jula 1995. godine zauzele Srebrenicu, Delići se rastaju u Babuljicama. Otac odlazi preko šume u pokušaju da dođe do slobodne teritorije koja je bila pod kontrolom Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH), dok majka Almasa, djeca i djed Selim odlaze prema bazi Ujedinjenih naroda (UN-a) u Potočare i traže spas od vojnika holandskog bataljona.
,,Sjećam se tog trenutka rastanka. Otac je rekao majci da se ne brine jer je on jedan, a nakon toga se okrenuo prema meni, pomilovao me po glavi i rekao “slušaj majku”“, prisjetio se Muhamed trenutka kad je posljednji put vidio oca.
Muhamed je, zajedno s majkom, sestrom i djedom Selimom, dva dana proveo ispred baze UN-a. Deportovani su svi, izuzev djeda Selima, prema Kladnju autobusima u naselje Luka. ,,Jedan vojnik je odvojio djeda dok me je vodio prema autobusu“, kazao je Muhamed.
Prema njegovim riječima, deportacija do Kladnja je bila dugotrajna i teška, a vidjeli su puno muškarca pored puta prema Konjević polju, što je dodatno izazvalo strah.
Muškarci i dječaci, koji su krenuli kroz šume, odvojeni u Potočarima ili bilo gdje drugo da su ih našli pripadnici vojnih i policijskih snaga bosanskih Srba, ubijeni su u sedmici dana nakon 11. jula 1995. godine.
Prema presudama Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) u genocidu u Srebrenici je ubijeno 8.000 muškaraca i dječaka. Mjesta masovnih egzekucija na kojima je ubijeno 1.000 i više muškaraca i dječaka su: Kravica, Orahovac, Petkovci, Kozluk i Branjevo. Nakon ubistava, tijela ili dijelovi tijela su završavali u masovnim grobnicama na širem prostoru Istočne Bosne.
Put preko šume do teritorije pod kontrolom ARBiH nisu uspjeli preći Muhamedov otac i njegova dvojica braće. Zajedno s drugim zarobljenicima ubijeni su na mjestima masovnih egzekucija. Ubijen je i djed Selim.
Porodica nije gubila nadu da su živi do 2003. godine, kada su u vremenskom rasponu od pet mjeseci identifikovani njihovi posmrtni ostaci. Identifikovani su Selim i njegova tri sina (Azem, Aziz i Eniz).
Posmrtni ostaci Selima i Eniza pronađeni su u masovnoj grobnici Pilica kod Zvornika, Azemovi u masovnoj grobnici Kozluk, a Azizovi u masovnoj grobnici Ravnice, iako je ubijen u Kravicama.
Otac i tri sina ukopani su na trećoj kolektivnoj dženazi 20. septembra 2003. godine, na dan zvaničnog otvaranja Memorijalnog centra Srebrenica. Prvi put se desilo da na istoj dženazi budu ukopani otac i tri sina u Potočarima. Zbog ove velike tragedije, počast prilikom ukopa odao je i tadašnji predsjednik Sjedinjenih Američkih Država (SAD-a), Bill Clinton.

author: Ahmo Mehmedović


text:
Mnogobrojni razlozi neprijavljivanja rodnog nasilja | Balkan Diskurs
Marijana Vukmirica
25. februara, 2022.
Rodno zasnovano nasilje, kojem u Bosni i Hercegovini su najviše izložene djevojke i žene, često se ne prijavljuje nadležnim organima, a ako se i prijavi i dođe do sudskog postupka kazne su male ili pak uslovne.
Razlozi za neprijavljivanje nasilja su nepovjerenje u rad institucija, nedovoljna osjetljivost i educiranost nadležnih, patrijarhalni odgoj, neznanje same žrtve šta treba da uradi i kome da se obrati, ali i strah od eventualnih posljedica.
Čak 84 posto žena ne prijavljuje nasilje policiji, navodi se u izvještaju Misije OSCE-a u Bosni i Hercegovini iz 2018. godine o sigurnosti i dobrobiti žena u BiH. Generalna percepcija žena, kako je navedeno u izvještaju, jeste da će „institucije reagirati da je žrtva kriva i da će stati na stranu počinioca“.
Predstavnici nevladinih organizacija koje se bore protiv rodno zasnovanog nasilja smatraju da je u Bosni i Hercegovini (BiH) potrebno unaprijediti postojeći zakonski okvir, tako što će biti implementirane odredbe Istanbulske konvencije, educirati predstavnike institucija kako bi imali veću osjetljivost prema žrtvama nasilja, ali i ohrabriti žrtve da nasilje prijave jer nasilje nije privatna stvar.
„Sistem u BiH nije izgrađen da djeluje preventivno“, kazala je Amina Dizdar, koordinatorica programa „Prava žena“ Sarajevskog otvorenog centra. Pojasnila je da i policija može uticati na broj prijavljenih ili neprijavljenih slučajeva rodno zasnovanog nasilja ovisno od načina kako će postupati sa žrtvom ili koliko su informisani o mogućnostima zaštite žrtve.
Ubistva 12 žena 2019. godine u BiH od bračnih ili vanbračnih partnera tretirana su kao nasilje u porodici, a ne kao femicid. „Ono što je karakteristično za slučajeve femicida jeste da ubistvo žene nije prvi i iznenadni čin nasilja, već rezultat prethodnih nasilnih radnji koje su u većini slučajeva bile prijavljivane od strane žrtve“, kazala je Dizdar.
Žrtve prepuštene same sebi
Kada dođe do prijavljivanja nasilja, odnosno mogućnosti sankcionisanja, utvrđen je nepovoljan položaj žena i neadekvatno postupanje institucija. Prema izvještaju monitoringa sudskih postupaka, gdje se žene i djeca pojavljuju kao oštećena strana u oblasti rodno zasnovanog nasilja, iz jula 2020. godine, a kojeg su uradile Fondacija Udružene žene iz Banja Luke i Centar ženskih prava iz Zenice, nepovoljan položaj žena manifestuje se kroz nezaštićene žrtve/svjedokinje i svjedoke, a česte su uslovne osude kao upozoravajuće sankcije dok su zatvorske kazne rijetke i zbog toga postoji veliki broj povratnika u vršenju djela rodno zasnovanog nasilja.
„Žrtve su kroz status svjedočenja prepuštene same sebi. Osim postupanja na sudu, žrtve rodno zasnovanog nasilja i seksualnog uznemiravanja ne prolaze bolje ni u drugim institucijama. Kad žrtve raznih oblika rodno zasnovanog nasilja naiđu na neadekvatan odgovor sistema, poslije loših iskustava ne žele da prijave nasilnika i obeshrabruju se da se uopće obraćaju institucijama“, kazala je Nada Golubović, predsjednica Upravnog odbora Fondacije Udružene žene iz Banja Luke.
Obaveze koje je BiH preuzela ratifikacijom Istanbulske konvencije, kako pojašnjava Dizdar, podrazumijevaju izmjenu krivičnih zakona tako da kriminaliziraju genitalno sakaćenje žena, psihičko nasilje, seksualno uznemiravanje, proganjanje i slično.
,,Republika Srpska je u velikoj mjeri uskladila Krivični zakonik s Istanbulskom konvencijom i izmijenila Zakon o zaštiti od nasilja u porodici na način da se nasilje u porodici više ne može tretirati kao prekršaj i krivično djelo, već isključivo kao krivično djelo. Federacija i Brčko distrikt BiH još uvijek nisu uskladili svoje zakone“, kazala je Dizdar.
Uz zakonski aspekt, neophodna je senzibilnost institucija u pružanju podrške žrtvama rodno zasnovanog nasilja.
„Institucije bi trebale biti dovoljno senzibilizirane u pružanju podrške žrtvama rodno zasnovanog nasilja. Time bi pružile veći osjećaj sigurnosti žrtvi i pozitivnim praksama ohrabrili i druge da nasilje prijave. U svakom sistemu pa i u sistemu zaštite postoji prostor za unapređenje i razvijanje adekvatnijih mehanizama rada“, kazala je Jasmina Buljić, psihologinja Fondacije lokalne demokratije iz Sarajeva.
Potrebno je educirati sudije i tužioce, odnosno raditi na njihovoj senzibilizaciji za ovu problematiku, ističe Golubović, dodajući da se oblici nasilja ne sankcionišu kako treba i onda iz porodica koje nisu dobile adekvatnu zaštitu dobijamo djevojčice koje su naviknute na nasilje i dječake koji postaju nasilnici.
Ohrabriti žene da progovore
Koliko je važna edukacija u borbi protiv rodno zasnovanog nasilja pokazuju i nalazi izvještaja OSCE-a, prema kojima, od 2.321 žene u starosnoj dobi od 18 do 74 godine, njih 40 posto ne zna šta treba uraditi ako dožive nasilje, a nivo svijesti o nevladinim organizacijama, SOS liniji za pomoć i sigurnim kućama nisu izraženi. „Neke žene su objasnile da nisu znale da li su ove usluge besplatne, što ih je odvratilo od toga da ih kontaktiraju“, stoji u izvještaju OSCE-a BiH.
Golubović pojašnjava da je potrebno više govoriti o svim oblicima rodno zasnovanog nasilja kako bi ohrabrili žene da progovore i da dobiju odgovarajuću zaštitu, koristeći sve raspoložive medije, uključujući socijalne mreže, provodeći ulične kampanje, organizujući tribine u mjesnim zajednicama, postavljajući bilborde, dijeleći letke i slično.
Buljić smatra da je važno informisati žene o postojanju SOS telefona na koji mogu prijaviti nasilje, ali i o procedurama prijave nasilja.
Rodno zasnovano nasilje, prema statističkim podacima, pokazuje da su većinom žrtve žene i djevojke. ,,Vjerojatno zbog rodnih stereotipa i oni imaju problem s prijavljivanjem nasilja, jer će ljudi smatrati da su „slabi“ i da ne mogu “vladati” svojom ženom, a kako bi onda vladali državom“, ističe Golubović.
Prema izvještaju OSCE-a, čak 24 posto žena smatra da je nasilje u porodici privatni problem koji treba rješavati unutar porodice, što jasno pokazuje uticaj patrijarhalne kulture. Prema riječima Buljić, patrijarhalna kultura dovodi do stvaranja društva koje je tolerantno na rodno zasnovano nasilje.
,,Patrijarhalna uvjerenja su da je nasilje privatna stvar, sramota žene, da se porodica mora sačuvati zbog djece po svaku cijenu i tome slično. Patrijarhalni način vaspitanja stvara i održava društvo koje ne prepoznaje nasilje kao takvo, toleriše ga i stavlja ženu u podređeni položaj“, kazala je Buljić.
Patrijarhalno društvo, prema riječima Buljić, nije povoljno ni za muškarce, jer im nameće izvjesni položaj koji nekada može biti preveliko opterećenje ili nemoguće za realizirati, što može da rezultira poteškoćama s mentalnim zdravljem i nemogućnosti da se realiziraju kao adekvatni partneri.
Nasilje nije privatna stvar
Učestalost pojave nasilja je veća nad ženama koje odobravaju patrijarhalne stavove i među ženama čiji partneri imaju problema s konzumacijom alkoholnih pića i droga.
Rodno zasnovano nasilje često se neprijavljuje zbog straha od gubitka djece ili želje da se porodica održi na okupu pogotovo ako su djeca mala, fizičkog nasilja, da im niko neće povjerovati, osude okoline, ekonomske ovisnosti žene i slično.
,,Važno je naglasiti da nasilje nije privatna stvar, da je uvijek odgovoran onaj ko vrši nasilje i da nasilje treba prijaviti policiji, centrima za socijalni rad ili putem SOS telefona“, zaključuje Buljić.
Besplatni brojevi telefona (1264 za Republiku Srpsku, 1265 za Federaciju BiH) za prijavu nasilja dostupni su 24 sata.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Marijana Vukmirica


text:
Višegradska eko katastrofa: Od prelijepe Drine napravljena deponija | Balkan Diskurs
Amira Banjić
28. februara, 2022.
Rijeka Drina, koja je nekoć činila granicu između istočnog i zapadnog dijela Rimskog Carstva, a danas, na istoku Bosne i Hercegovine, svojim donjim tokom čini prirodnu granicu sa susjednom Srbijom, već godinama se suočava s problemom otpada.
Početkom 2021. godine došlo je i do ekološke katastrofe. Usljed pucanja lančanice, oko četiri hiljade kubika nataložilo se na kruni brane Hidroelektrane „Višegrad“. Time je ugrožen i rad ovog preduzeća. Sve što su rijeke pokupile na obalama s divljih deponija, ili što je svjesno bačeno u riječna korita danas se nalazi u Drinskom jezeru. Ovog problema je svjesno i Udruženje Eko Centar Višegrad koje se na različite načine bori da se problem odlaganja otpada što efikasnije riješi.
„Ekološka katastrofa na rijeci Drini je dugogodišnji problem s kojim se suočavamo, a do nje dolazi zbog neadekvatnog odlaganja otpada, zbog mnogobrojnih deponija na obalama rijeke Drine koje usljed velikih padavina i vodostaja budu saprane s obala u vodu i tako završe u Višegradu“, ističe Dejan Furtula, predsjednik Udruženja.
U ovom Udruženju smatraju da se problem otpada ne može tako lako riješiti te da je riječ o mukotrpnom procesu koji rijeku Drinu pogađa već 20 godina.
„Godinama unazad su postavljane lančanice za zaustavljanje otpada na određenim dijelovima, ali bez uspjeha. Problem treba riješiti od samog korijena, a to su deponije koje se nalaze na obalama rijeka Drine i Lim“, kaže Furtula.
Prije dvije godine održan je trilateralni sastanak nadležnih ministarstava Bosne i Hercegovine, Srbije i Crne Gore s načelnicima općina u slivu Drine na kojem je aktualizirano pitanje otpada. Kako kaže Furtula, na sastanku je bilo najavljeno formiranje timova koji će raditi na registraciji divljih deponija u sve tri države, postavljanje video nadzora na određenim dijelovima i obalama rijeka. Nažalost, do realizacije planova nikada nije došlo.
Sve to nije spriječilo aktiviste da apeluju i upozore nadležne institucije na ponovno razmatranje ovog problema jer se postepeno ugrožava čitav eko-sistem.
„Ovo je jako ozbiljan problem, tolike količine otpada u rijeci Drini sigurno ugrožavaju čitav eko-sistem. Mikroplastika i mnogi toksini su sastavni dio naše rijeke, nažalost. Godinama unazad smo tu nalazili i medicinski otpad, pa je pitanje kako on dospije u rijeku“, priča Furtula.
Drina je, kako podsjeća, poznata kao rijeka bogata ribom. Mnogo ribolovaca dolazi da peca, a ribu jedu građani. U blizini se nalazi i gradska deponija na koju se godinama odlaže izvađeni plutajući otpad iz rijeke, a kada se otpad zapali toksini zagađuju zrak. „Tako da je to jedan začarani krug pun otrova koji pogađa i ljude i životinjski svijet“, poručuje Furtula.
Rijeka Drina nastala je spajanjem crnogorskih rijeka Tare i Pive na Šćepan Polju, sadašnjoj granici Bosne i Hercegovine i Crne Gore. S čak 346 kilometara toka kroz Bosnu i Hercegovinu prolazi kroz Foču, Goražde i Višegrad, a u nju se ulijeva više manjih i većih rijeka.
Nekada rijeku prepunu brzaka, koja je u bosanskohercegovačku prirodu  uklesala kanjone i klisure, nepovratno je promijenila gradnja hidrocentrala u Višegradu i Bajinoj Bašti. Drina se smatra jednom od najljepših rijeka u bivšoj Jugoslaviji. U prošlosti je bila poznata po svojoj divljoj prirodi i splavarima koji su krotili njene valove.
Sjeverno od Višegrada nalazi se najduži kanjon rijeke Drine od 34 kilometra. Njegove litice dižu se i preko hiljadu metara nadmorske visine, što ovaj kanjon svrstava među jedan od najdubljih na svijetu. Zelena boja rijeke Drine i visoke stijene, koje su negdje gole a negdje obrasle drvećem, stvaraju utisak da se uplovljava u neki drugi, bajkoviti svijet, potpuno drugačiji od onog zasutog otpadom kraj Hidrelektrane „Višegrad“.
Na Drini su do danas napravljene tri hidroelektrane koje su veći dio toka rijeke pretvorile u mirno jezersko područje. Na rijeci danas nema splavova i splavara koji su prkosili njenim brzacima,  ali zahvaljujući stvaranju vještačkih jezera Drina je dostupna turističkim brodovima uz organizovana krstarenja rijekom. Višegrad je grad na dva vještačka jezera napravljena hidroelektranama na Drini – Višegradsko koje se nalazi uzvodno i Perućac, jezero nizvodno od grada.
Problema otpada na Drini svjesni su i građani Višegrada i građani širom Bosne i Hercegovine. Džemila Agić, direktorica Centra za ekologiju i energiju Tuzla, ponudila je moguća rješenja koja bi se, kako ona kaže, trebala razmotriti.
„Ako bi napravili eksperiment s postavljanjem mreže određenog promjera, vidjeli bismo koliko bi se krutog otpada nakupilo na toj mreži. To je i za očekivati, jer prema dostupnim podacima, redovan odvoz otpada ima oko 60% domaćinstava u BiH. Pitanje je šta se događa s otpadom koji proizvede 40% domaćinstava. Mali dio tog otpada bude ilegalno odložen u postojeće kontejnere, a većinom taj otpad bude bačen na obale rijeka, potoka ili u prirodu“, kaže.
Objašnjava kako je prvo potrebno uvesti obavezno plaćanje i redovni odvoz otpada za sva domaćinstva i privredne subjekte u BiH.
„Ne postoji niko ko ne stvara otpad, niti postoji način da ga neko na neškodljiv način zbrine. Naredni korak je uvođenje obaveznog nadzora i kaznenih mjera. Mi imamo zakone prema kojima ovo nije dopustivo, što znači da nedostaje nadzor“, dodaje Agić.
Također ističe kako je važno odgovorno se ponašati prema životnoj sredini, jer pored nas, u njoj žive i druga živa bića kojima naš štetan uticaj može prouzrokovati direktne posljedice. Životna sredina je prostor koji dijelimo s drugima, prostor u kome su živjeli naši preci, ali u kome će živjeti i naši potomci, stoga je važno, kako kaže Agić, odnositi se prema njoj kao prema stanu ili kući u kojoj živimo.
„Zagađenje okoliša ima veoma štetne posljedice na životnu sredinu i na naše zdravlje. Mnoge studije su pokazale da je, na primjer, zagađen zrak kancerogen, da štetno utiče na reproduktivno zdravlje, da zbog zagađenog zraka godišnje umire hiljade osoba, da se povećava smrtnost usljed virusa COVID-19, itd. Kada razmišljamo o važnosti životne sredine, sjetite se samo kako se dobro osjećate kada ste u gradu, selu, pored rijeke ili u planini gdje nema zagađenja. Šta mislite koliko bismo imali kvalitetniji život kada bismo stalno živjeli u takvom okruženju?“, pita Agić.
Iako je problem ekološke katastrofe već pogodio rijeku Drinu, predsjednik Udruženja Eko Centar iz Višegrada Dejan Furtula navodi kako su građani tog grada pomalo umorni od ovog problema jer godinama unazad slušaju prazna obećanja i s negodovanjem gledaju na ovaj problem. Udruženje Eko Centar Višegrad do sada je stvorio određeni pritisak na institucije da se konačno pozabave ovim problemom što, kako kaže, daje nadu da će se rješenje naći u narednom periodu.
„Mi pokušavamo da upoznamo čitav svijet s ovim, i uspjeli smo. U Višegrad je od početka godine došlo preko 20 TV ekipa iz čitave regije a i Evrope pa sada svi znaju za ovo i nude nam svoju pomoć. Nadamo se da se ovo više neće dešavati i da će neko konačno snositi odgovornost za ovo“, zaključuje Furtula.

author: Amira Banjić


text:
Podgorički plenum „Quo Vadis Balkan“: Regionalna rješenja za desni ekstremizam | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
2. marta, 2022.
Važnosti regionalne suradnje i solidarnost u borbi protiv desnog ekstremizma su dio zaključaka Podgoričkog plenuma „Quo Vadis Balkan“, koji je održan od 10. do 12. veljače/februara u Crnoj Gori, s predstavnicima intelektualne, akademske i političke elite iz država regije.
Na dvodnevnom regionalnom skupu, koji su organizirali Centar za građansko obrazovanje, Regionalna akademija za razvoj demokratije i Fondacija Friedrich Ebert, političari/ke, historičari/ke, novinari/ke, publicisti/kinje, pisci i spisateljice, predstavnici/e međunarodnih i nevladinih organizacija, kao i drugi sudionici/e govorili/e su o problemima rastućeg nacionalizma, šovinizma i ekstremizma, a kako bi osnažili progresivne snage za prevazilaženje problema s ciljem osiguranja stabilnosti i sigurnosti regiona.
O radikalizaciji i fašizmu Zapadnog Balkana govorili su historičari, diskutujući o uzastopnoj potrebi političkih struktura da se legitimiraju zloupotrebom historije. „Brak između politike i istoriografije je loš odabir“, istaknuo je historičar Ivo Goldstein.
Profesor Husnija Kamberović osvrnuo se na situaciju u Bosni i Hercegovini i naveo problem različitih narativa. Kako je kazao, govoriti o nacionalnim historiografijama znači dati im važnost znanstvene historiografije, što svakako ne može biti slučaj.
„Istorija je znanost o sadašnjosti a ne o prošlosti“, kazala je historičarka Dubravka Stojanović, naglasivši da treba razlikovati reviziju istorije i revizionizam, koji podrazumijeva svjesno, zlonamjerno ideološko i ciljano manipuliranje historijskim činjenicama i zloupotrebu prošlosti.
Publicisti/kinje, novinari/ke i pisci te spisateljice iz regije na panelu „Kako možemo biti glasniji?“, naglasili su važnost uloge i utjecaja medija na probleme s kojima se suočava regija. Velma Šarić, osnivačica i predsjednica Centra za postkonfliktna istraživanja i dugogodišnja novinarka, kazala je da je jako bitna uloga vjerskih lidera, posebno u Bosni i Hercegovini, jer umjesto da unose mir i stabilnost zna se dogoditi da vjerske vođe uzrokuju destabilizaciju i budu uzročnici širenja mržnje.
Bosna i Hercegovina, kako je kazala Šarić, suočava se s ozbiljnim problemima nakon donošenja Zakona o zabrani negiranja genocida, iako je prijeko potreban i bez njega bi budućnost za mlade osobe bila nesigurna.
Novinarka Vesna Mališić iz Srbije je kazala da je jedan od osnovnih problema u regiji govor mržnje koji se tumači kao sloboda govora, dok je profesor Vladimir Vojinović govorio o opasnostima da se uvede vjeronauka u škole u Crnoj Gori.
Benjamina Karić, gradonačelnica Sarajeva bila je na panelu sa Stipom Mesićem, bivšim predsjednikom Republike Hrvatske, Danijelom Serverom, profesorom s univerziteta Johns Hopkins i Ivanom Vukovićem, gradonačelnikom Podgorice. Gradonačelnica Karić je istaknula da ideje koje nosi socijaldemokracija nisu prolazne niti vremenski ograničene i da ih nitko ne može zaustaviti. Prema riječima sarajevske gradonačelnice, treba govoriti o intenziviranju ili osnaživanju socijaldemokracije i antifašizma, a ne nestanku, jer se radi o univerzalnim idejama koje nemaju veze s religijom, nacijom ili političkim sukobima.
O utjecaju socijaldemokracije govorio je i Saša Magazinović, zastupnik u Zastupničkom domu Parlamenta BiH, na panelu zajedno s Vesnom Pusić, bivšom ministricom vanjskih poslova i potpredsjednicom Vlade Republike Hrvatske, Josipom Juratovićem, zastupnikom u njemačkom Bundestagu, Rankom Krivokapićem, bivšim predsjednikom Skupštine Crne Gore, Duškom Markovićem, zastupnikom i bivšim predsjednikom Vlade Crne Gore i Natašom Vučković, direktoricom fondacije Centra za demokratiju iz Beograda.
Otvoreno su govorili s kojim se problemima suočava ljevica, a Magazinović je naglasio da države regije žele postati članice Europske unije (EU) i da „kod nas moraju da vrijede iste vrijednosti i pravila koja važe u EU“, kao i da oko toga ne smije biti nikakve političke trgovine.
Daniel Serwer, jedan od međunarodnih stručnjaka za situaciju na Balkanu, ocijenio je da je situacija izuzetno teška te da su sve zemlje na Balkanu ekonomski ovisne o pomoći EU. Spomenuo je da je etnički populizam koji cvjeta na Balkanu „plodno tlo za djelovanje Rusije, Kine i Turske“, i da je jedan od načina suprotstavljanja tim utjecajima na Zapadnom Balkanu „osnaživanje progresivnih političara koji moraju djelovati u suradnji s građanskim društvom“.
Očitovanje Srbije u vezi rusko-ukrajinskog sukoba je bilo jedno od glavnih pitanja. Balša Božović, predsjednik Izvršnog odbora Regionalne akademije za demokratski razvoj, kazao je da rusko-ukrajinska kriza i najnoviji potezi Rusije, kao i reakcija EU i zapadnih demokracija, stavljaju Srbiju pred izbor hoće li uskladiti vanjsku politiku s EU ili biti neutralna pod raznim izgovorima i tako iznova pokazati da nije pouzdan partner EU.

author: Balkan Diskurs


text:
Neophodan ujednačen pristup za žrtve nasilja | Balkan Diskurs
Luka Čavar
4. marta, 2022.
Pravni propisi o nasilju u porodici i nasilju nad ženama u Bosni i Hercegovini, prema mišljenju stručnjaka, relativno su dobri ali je neophodna njihova dosljedna primjena, ujednačeno postupanje i jednak pristup sistemu na području cijele države.
Nasilje u obitelji definirano je kao svako djelo fizičkog, seksualnog, psihičkog, odnosno ekonomskog nasilja do kojeg dolazi u okviru porodice ili domaćinstva, odnosno između bivših ili sadašnjih supružnika ili partnera, nezavisno od toga da li činitelj dijeli ili je dijelio isto prebivalište sa žrtvom. Riječ je o definiciji koja je sastavni dio Konvencije o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u obitelji Vijeća Europe, koja je usvojena 11. svibnja 2011. godine u Istanbulu.
Bosna i Hercegovina je ratificirala ovu Konvenciju, poznatu pod nazivom „Istanbulska konvencija“, čime je preuzela obavezu da zakonski uspostavi što efikasniji sustav prevencije i borbe protiv nasilja nad ženama.
Azra Berbić, pravnica i aktivistica, smatra da Istanbulska konvencija nije u potpunosti zaživjela, odnosno da institucije nemaju jasno izgrađene metode kako da reaguju na slučajeve nasilja.
„Bosna i Hercegovina obvezala se ratifikacijom da će uskladiti sistem zaštite žrtve sa standardima Konvencije, ali još uvijek nema usklađene mehanizme. Imamo i zakonski okvir koji je donekle prilagođen Konvenciji, ali ne implementira se efikasno i to je veliki problem“, navodi Berbić.
Fatima Bećirović, stručnjakinja za oblast nasilja u obitelji i nasilja nad ženama, smatra da nasilje u obitelji treba definirati kao kazneno djelo i kao takvo vrlo jasno predvidjeti adekvatno kažnjavanje počinitelja nasilja, ali i da pravni propisi trebaju jasno definirati pomoć i zaštitu za žrtve nasilja i to kroz socijalnu, psihološku i ekonomsku podršku, medicinsku zaštitu, pravnu pomoć, zaštitne mjere i tako dalje.
Problem nasilja u obitelji i nasilja nad ženama u Bosni i Hercegovini je postao vidljiv u posljednjih deset ili 15 godina. Prema dostupnim podacima, u Bosni i Hercegovini je 52,8 posto žena pretrpjelo neki oblik nasilja. Postoje entitetski zakoni o zaštiti od nasilja u obitelji te strategije na nivou države i entiteta.
„Doneseni su pravni propisi gdje je nasilje definirano kao krivično djelo, usvojeni su i ratificirani međunarodni dokumenti, educirani stručnjaci, djeluju specijalizirane nevladine organizacije i sigurne kuće, uspostavljen je besplatan SOS telefon za žrtve nasilja, organiziran je niz stručnih događaja, organizirane kampanje, imamo kontinuitet donošenja strateških dokumenata. U manjoj mjeri provode se i preventivni programi“, pojasnila je Bećirović.
Sve slučajeve rodno zasnovanog nasilja, kako je kazala Berbić, teško je u potpunosti identificirati jer se ne prijavljuju zbog toga što često žene nisu osviještene da proživljavaju neki oblik nasilja. Kada su osviještene, Berbić smatra da vrlo rijetko žene prijavljuju slučaj fizičkog nasilja kada ga počinitelj počini prvi put.
„Nakon nasilja najčešće dolazi do pokajanja od strane nasilnika, jedno vrijeme se živi život iz bajke, nasilnik pokušava svojim ponašanjem da se iskupi i onda ponovno polako testira granice toga i ponovno dolazi do fizičkog nasilja. Prijave se uglavnom dešavaju u situacijama kada se žena prvi put istinski osjeti ugroženom ili kad zaista više ne vidi izlaz iz situacije“, kazala je Berbić.
Mreža institucija koje bi se trebale brinuti o žrtvama obiteljskog nasilja, ali i doprinijeti tome da se nasilje ne ponovi, prema Berbić, nije dobro uvezana. Također, smatra da policijski službenici i službenice ne reagiraju na adekvatan način na fizičko nasilje u obitelji jer nisu dovoljno obučeni iako oni prvi izlaze na lice mjesta kada se nasilje prijavi.
Nejednako postupanje stručnjaka i nejednak pristup sustavu podrške, prema Bećirović, veći je problem nego zakonska rješenja, koja smatra relativno dobrim. Zbog toga, Bećirović zaključuje da je neophodna edukacija, promjena svijesti i uvjerenja kako kod stručnjaka tako i kod šire javnosti.
„Preventivni programi, kontinuirane i obavezne edukacije, kampanje i drugo, od velikog su značaja kako bi procedura zaštite žrtava nasilja bila adekvatnija i sveobuhvatnija, a kažnjavanje počinitelja nasilja adekvatnije i strožije s većim kaznama“, poručuje Bećirović.

author: Luka Čavar


text:
Open Data Kosovo: Nove profesije ističu potencijal žene | Balkan Diskurs
Irma Ahmetspahić
7. marta, 2022.
,,Sudbina koju društvo tradicionalno nudi ženama jeste brak“, napisala je Simon de Bovoar (Simone de Beauvoir) u svojoj znamenitoj knjizi ,,Drugi spol“ 1949. godine. Sedamdeset jednu godinu kasnije, mnoge žene su suočene s društvenim pritiskom koji ih tjera da se odluče – porodica ili karijera.
Prostije rečeno, nijedno društvo nije dostiglo potpunu rodnu ravnopravnost. Prema istraživanju organizacije Plan International ,,čak i u rodno najravnopravnijim zemljama svijeta, štetne i diskriminirajuće rodne norme i dalje će sputavati djevojčice, djevojke i žene sve do 2030. godine, pa čak i kasnije“.
Mnoštvo žena s Kosova, i nakon što se zaposli u svojoj struci stekavši površno obrazovanje, ubrzo smanjuje svoje ambicije. Često im se i činjenica da zarađuju same za sebe čini kao dovoljno velik podvig. Ipak, kosovsko društvo barem potencira promjenu, izlaz iz mračnih odaja okovanih stereotipima.
Blerta Thaci je izvršna direktorica Open Data Kosovo (ODK) i osnivačica Girls Coding Kosova. Njen glavni cilj je da pomogne kosovskoj omladini da izgradi svoje kapacitete u tehnološkoj industriji. Ona je nastojala da doprinese formiranju „pametnih institucija“ koje pružaju visokokvalitetne usluge građanima Kosova.
Kao izvršna direktorica ODK-a, Thaci je uvijek ohrabrivala mlade žene da učestvuju u događajima i radionicama koje su organizovali, a brojnim polaznicama je pružala mogućnosti stažiranja. Studirala je elektrotehniku i računarsko inženjerstvo na Univerzitetu u Prištini. Dobitnica je FIDES nagrade za filantropiju 2016. godine i nagrade Women in ICT Award 2017. godine. Prethodno je nagrađena nagradom Forbes „30 Under 30“ za svoj rad na Open Data Kosovo koji je ovu organizaciju prepoznao kao jednu od najuspješnijih inicijativa za doprinos poboljšanju zakona i kreiranja politika u Evropi.
Open Data Kosovo tim sačinjavaju software developeri/ke, program menadžeri/ce, finansijski službenici/e, marketari/ke i uglavnom je riječ o ženama.
„Nekoliko kolega i ja smo pokrenuli kompaniju za software development dok smo studirali. Ta kompanija je postala jako uspješna i radila sam tamo pet godina. Kažem uspješna jer je stalno bila u porastu, ali se tim sastojao samo od muškaraca. Iako su me podržavali i iako sam bila privilegovana u kompaniji jer sam bila jedna od rijetkih žena tamo, ovo me je inspirisalo da razmišljam zašto imamo manjak žena u IT polju“, kaže Thaci.
Iz tog razmišljanja rodila se ideja za inicijativu Girls Coding Kosovo, a Blerta je počela saradnju i s Open Data Kosovo, kojima se kasnije pridružila.
„Ovo sam radila volonterski. Sakupili smo mnogo ljudi, ponajviše djevojaka koje su željele naučiti kodirati. Tako sam prvo počela kao projekt menadžer u Open Data Kosovo te nakon godinu dana nominovana sam da vodim organizaciju i odabrana od strane odbora kao izvršna direktorica“, priča.
Organizaciju je osnovao Kanađanin koji se na Kosovu našao kako bi završio svoju master tezu. Najveći problem mu je predstavljala nemogućnost pristupu podacima. Zadržao se na Kosovu. „Nakon tri godine smatrao je da je završio svoju misiju i organizovao je tim samo s lokalnim ljudima s Kosova. Postao je samo dio odbora kako bi podržavao organizaciju, ali je nakon toga otišao i sve ostavio na njegovanje stanovnicima/cama Kosova“, kaže Thaci.
Zapravo, Girls Coding Kosovo i Open Data Kosovo imaju neke sličnosti. Ponukane situacijom i stigmom koju doživljavaju, žene s Kosova su dobile priliku za vlastita ostvarenja, u skladu s vremenom u kom se nalazimo. Za početak, jasno je da su obje tehnološki orijentirane i zasnovane na ujedinjenju.
Blerta kaže kako je ideja iza Girls Coding Kosovo bila da stvori zajednicu koja inspiriše više djevojaka da se pridruže prilikama vezanim za tehnologiju. Mjesto gdje žene mogu razvijati ideje i raditi na njima. S druge strane, Open Dana Kosovo radi na korištenju tehnologije za javno dobro.
„Za mene, kao software inženjerku, bilo je jako interesantno naći se na ovom putu u karijeri. Jako mi je fascinantno kako možeš graditi tehnologiju s otvorenim pristupom podacima i dati pristup ljudima. To nije bila samo tehnologija, već više od toga i zato sam nastavila svoju karijeru s Open Dana Kosovo. Girl Coding Kosovo sam prepustila ženama koje svoju priliku umiju iskoristiti kako bih ja stvarala nove“, objašnjava Thaci.
Više od 70 posto stanovnika Kosova je mlađe od 30 godina. Jedina industrija s pozitivnim bilansom je upravo IT. Blerta govori da je željela da djevojke u ruralnim dijelovima i gradovima van Prištine razmisle o mogućnosti karijere u ovoj industriji.
„Samo sam željela da im dam do znanja da ima mnogo otvorenih pozicija i potražnje na tržištu i da mogu to iskoristiti, da mogu razmisliti o studiranju u ovom polju ili uzeti neke časove ili treninge i naučiti kodirati. Radile smo na mnogo projekata i ljudi su počeli shvaćati zašto smo ovo i započeli. No, sa svakim novim početkom, ljudi imaju mnogo pitanja“, govori.
Blerta je ponosna na činjenicu da ima tim sačinjen uglavnom od žena koje rade kao programerke, projekt menadžerice i slično.
„Sve radimo u tehnološkoj sferi što je veoma nadahnjujuće. Mogu reći da se i trendovi mijenjaju. Ova profesija postaje prepoznatljivija i ljudi je uzimaju više u razmatranje, posebno žene. Imam osjećaj da to znači kako se stvari mijenjaju nabolje“, ističe Thaci.
Open Data Kosovo je utočište za sve mlade naraštaje koji se planiraju prilagođavati novitetima i trendovima. Za nove članove redovno se održava Bootcamp, a članovi/ce tima i predavači/ce dijele svoja iskustva i znanje koje su stekli ranijim projektima. Prije pandemije virusa COVID-19, prostorije organizacije su se koristile za organizovanje raznih susreta i događaja. Zapravo, ljudi su mogli dolaziti bilo kada i vrata su im bila širom otvorena. Prostor se radnim danima koristi za rad na projektima, a vikendom se organizuju radionice i edukativni sadržaji.
„Bootcamp se sada održava virtualno. Veoma je uspješan i često nam učesnici/e kažu da ih je inspirisao i da su naučili više nego na univerzitetu za cijelu godinu. Stvari im postanu jasnije i proizvedu prave projekte za svoj portfolio.“
Thaci dodaje kako Vlada nije uvijek spremna napraviti tehnološku tranziciju i uvažavati važnost ove profesije. Tek kada je pandemija oduzela brojne prilike, shvatili su važnost dostupnosti podataka u digitalnom formatu.
Pristup i zajednica su joj mnogo važni. „Čak i sada kada većinu stvari obavljamo online, imamo mnogo otvorenih poziva i trudimo se izbjeći birokratiju. Ima mnogo načina na koji ljudi mogu postati dio naše zajednice“, objašnjava.

author: Irma Ahmetspahić


text:
Sačuvati i vratiti vjerske predmete je način poštovanja bh. multietničnosti | Balkan Diskurs
Alem Bajramović | Kristina Gadže
11. marta, 2022.
U Bosni i Hercegovini tijekom ratnog perioda mnogi vjerski objekti su srušeni, a predmeti, među kojima i Svete knjige (Kur'an, Biblija, Tora, Hagada) su bili oštećeni ili nestali. Brojne obitelji različite etničke pripadnosti su sačuvale neke od tih predmeta i kada su bili u prilici vratili su ih tamo gdje pripadaju.
Primjeri čuvanja i vraćanja vjerskih predmeta mogu se pronaći od Sarajeva, preko Goražda, do Foče i Mostara, odnosno u većini dijelova Bosne i Hercegovine, gdje je ljudima svetinja i poštovanje drugih etničkih pripadnosti prioritet u odnosu na uništavanje i razaranje.
Predstavnici različitih vjerskih institucija su suglasni da su u Bosni i Hercegovini ljudi desetljećima i stoljećima poštovali jedni druge i poštovali različitosti i vjerska opredijeljenja. Sačuvanje i vraćanje vjerskih predmeta prema Fadilu efendiji Arifoviću je svjetionik i poruka retrogradnim razmišljanjima i politikama, jer ipak u konačnici, dobro pobijedi zlo.
Eli Tauber, savjetnik za kulturu i religiju Židovske zajednice u Bosni i Hercegovini, smatra neprocjenjivim vrijednost vraćanja predmeta sa aspekta očuvanja identiteta jednog vjernika i jedne vjerske zajednice.
„Ono što krasi ljude u Bosni je taj poseban odnos koji je prosto ugrađen u njih i to što neko pripada drugom narodu i ispovijeda drugu vjeru – to nije ono što nas razdvaja, već je to ono što nas spaja i na neki čudan način privlači. Uvijek je ovdje postojalo to povjerenje i razumijevanje. I onda kada se igralo i pjevalo, i onda kada se tugovalo. Ali, prije svega, poštenje i poštovanje. Posebno se pazilo u dane tuge da neko dijete ne zapjeva i u dane veselja da se veseli baš onako po mjeri”, kazao je Tauber.
Vraćanje vjerskih predmeta, prema profesoru Dini Abazoviću sa Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu, važno je u smislu vraćanja povjerenja u izgradnju međuljudskih odnosa, odnosno da unatoč političkoj i društvenoj klimi je moguće u Bosni i Hercegovini živjeti po vrijednosnom sistemu koji podrazumijeva univerzalne, općeprihvaćene vrijednosti ljudskosti i civiliziranosti.
Biblija vraćena Župnom uredu u Goraždu
Goraždanin Jasmin Mujagić je pronašao Bibliju (katoličku Svetu knjigu) u potkrovlju kuće, koju je njegova obitelj kupila 2007. godine. Pronalaskom Biblije, kako je kazao, ništa drugo nije pomislio nego da je ostavi i sačuva. Nakon 13 ili 14 godina, Mujagić je vratio Bibliju Župnom uredu Crkve Drinskih mučenica u Goraždu.
„Svakome je drago kad te neko obraduje, pa tako i treba nekoga obradovati. Tako to gledam, trebamo cijeniti jedni druge. Bitno mi je da znam da je ona otišla tamo gdje pripada“, kazao je Mujagić.
Josip Tadić, župnik Crkve Drinskih mučenica u Goraždu, kazao je da čovjek, vjernik islamske vjeroispovjesti, poštuje tu Svetu knjigu, kao što i on kao katolik poštuje Kur'an.
„Ta Biblija nema toliku novčanu vrijednost, ali će je biti lijepo pogledati u nekom muzeju starina koji mi planiramo ovdje jednog dana imati. Mi je sada čuvamo u našem Župnom uredu. To je jako vrijedna stvar, bitno je da je ona stara i sačuvana”, kazao je fra Tadić.
Kur'an vraćen u Aladža džamiju u Foči
Vraćanje Svete knjige može se pronaći i u Foči, gdje je jedna stanovnica koja je željela ostati anonimna vratila Kur'an u Aladža (Hasan Nazirovu) džamiju u proljeće 2019. godine. Nakon miniranja Aladža džamije u Foči, hrabra stanovnica Foče je čuvala Kur'an 27 godina. Iz sigurnosnih razloga, ona je vratila Kur'an preko Goraždanina Mensura Kadrića, od kojeg je tražila da se pomoli za nju i nešto prouči.
Fadil efendija Arifović, imam Aladža džamije, kazao je da je vraćanje Kur'ana bio jedan jasan znak da, i pored svih nemilih događaja koji su zadesili Foču i njeno bošnjačko stanovništvo, postoji nada da postoji bolje sutra.
,,To nas u jednu ruku nije ni iznenadilo jer smo imali takvih slučajeva kroz našu historiju na prostoru Bosne i Hercegovine. Ovdje su ljudi svih ovih decenija i stoljeća jedni druge poštovali, poštovale su se različitosti, vjerska ubjeđenja. Tako da je to bio jedan znak za bolje sutra. Na nama je da se trudimo da sebi i svim povratnicima i svim ljudima, ako smo u mogućnosti, da pomognemo. Da izgradimo taj odnos muslimana, koji su u dominantnoj manjini u Foči, sa komšijama pravoslavne vjeroispovijesti, koji su u dominantnoj većini, da stvorimo ambijent našim ljudima da se osjećaju ovdje lagodno i sigurno”, naveo je efendija Arifović.
Ikone vraćene u Sabornu crkvu Svete Trojice u Mostaru
Vjerske ikone vraćene su u srpsku pravoslavnu Sabornu crkvu Svete Trojice u Mostaru. Nedžad Jašarević je poslušao želju oca koji je godinama čuvao ikone koje je pronašao u prolazu gdje su stara pravoslavna crkva i Saborna crkva bile srušene tijekom ratnog perioda.
Nedžadovom ocu, koji je bio policajac, netko je rekao: „Evo ovo sam našao“. On ih je uzeo i sačuvao dok se nije vratila pravoslavna populacija, ali nažalost, preminuo je prošle godine. Pred njegovu smrt sin je saznao za ikone. Dogovorio se sa majkom da poklone te ikone. Oko pravoslavnog Božića, 07. siječnja/januara ove godine, sin i majka su odlučili da ih iznenadie i vrate ikone u pravoslavnu crkvu.
Jašarević je kazao da je bila nevjerojatna reakcija pravoslavnog stanovništva i službenika iako se znaju dugo vremena i u dobrim su odnosima.
,,To su ljudske stvari. Mi znamo kako je bilo vraćanja vjerskih predmeta i u drugim konfesijama. Ovdje je samo jedna razlika: dobro i zlo, dobri i loši ljudi. Hajmo reći da su oblaci u visinama politika, a da su obični ljudi na zemlji, kao što su i sada. Obični ljudi i rade i druže se i piju kafe, roštiljaju i djecu kumuju dan danas. I onda pogledate dnevnik navečer i vidite da političke ideologije truju odnose među običnim ljudima ali ja se nadam da neće uspjeti, iako su politike počinjale ratove a ne ljudi“, kazao je Jašarević.
Sveštenik Duško Kojić, paroh mostarski, kazao je da je dvije godine na vjerskoj dužnosti u Mostaru i da nikada nije doživio neugodno iskustvo ili se osjetio kao manjina.
,,Mostarci ovu crkvu doživljavaju kao svoju ma koje oni bili religije ili nacionalne pripadnosti. Tako da lijepo je, i naravno da se niko ne raduje što je ova crkva srušena, ali je lijepo biti dio obnove na ovaj način, na način da je ne obnavljamo samo mi i da se ne radujemo samo mi, ako se već svrstavamo po tim nacionalnim grupama”, kazao je sveštenik Duško, komentirajući  humani čin obitelji Jašarević.
Hagada ponovno u Sarajevu
Sarajevska Hagada, židovska obredna knjiga, koja sadrži biblijske priče, molitve i psalme vezane za praznik Pesah, posvećen oslobođenju Židova od egipatskog ropstva, prošle godine je vraćena u Bosnu i Hercegovinu, točnije u Zemaljski muzej, gdje je bila otvorena za posjetitelje i posjetiteljice.
Tauber je kazao da je Hagada nesumnjiv dokaz preživljavanja i ljudske solidarnosti u sprezi sa komšilukom. U Bosni i Hercegovini, kako je kazao, uvijek je postojalo povjerenje i razumjevanje, ali prije svega poštenje i poštovanje.
,,Svaki rat odnosi u nepovrat veliki broj relikvija i tako osiromašuje jednu religioznu grupu i nanosi težak udarac uopšte civilizaciji. Jedan dio jevrejskih vjerskih knjiga stradao je u požaru koji je zahvatio Vijećnicu. Jedan dio je i spašen, ali se nikada nije vratio u sinagogu. U Drugom svjetskom ratu brojne Tore i vjerske knjige su spaljene ili nestale. Sarajevo je ostalo bez svog primjerka Tore. Sreća je da su u Travniku sačuvali jedan svitak Tore u u samostanu u Travniku, a poslije rata donijeli u Sarajevo i predali u sinagogu”, naveo je Tauber.
Ono što povezuje sve ljude koji su sačuvali vjerske objekte i vratili ih tamo gdje pripadaju je težnja za dobrim i međusobno poštivanje. Jašarević je kazao da svoju djecu uči da kod drugih gledaju samo jesu li dobri ili loši ljudi.
,,Ako je tvoj rođeni neko loš, ne znači da ga trebaš paziti, treba pomoći, ali ne možeš se paziti s nekim ko nije dobar. S druge strane, ako je neko druge vjere, a dobra je osoba, pa ne može se to odbaciti ako ćete zajedno ići u kino, na more, ako ćete zajedno popiti kafu. Omladini se treba pokazati da se paze i druže, da ne pitaju ko je koje vjere i kako se ko zove, nego hoće li trenirati, hoće li otići na more, u kino ili tako nešto. To su vrlo jednostavne podjele: dobro i loše”, pojasnio je Jašarević.
„Suživot nam je naturen“
Efendija Arifović je kazao da ne voli riječ suživot koja se sve više koristi. ,,Ona riječ suživot, to nam je natureno. Vi čim imate suživot ili toleranciju, dakle vi morate nekoga trpiti. Ali to ustvari nije tako, ljudi na prostoru Balkana su zajedno živjeli, ne jedni pored drugih, nego zajedno. Dijelili su i dobro i zlo i mi se trudimo da te lijepe geste pokušamo da promoviramo i da ih pokažemo i samima sebi, ali i široj javnosti i svijetu, da ovdje ne žive nikakvi divljaci, nikakvi barbari, koje treba nakon 30 i kusur godina naučiti da poštuju druge”, smatra efendija Arifović.
Paroh mostarski, Kojić ne smatra da su manjina ljudi koji žive, rade i druže se sa ljudima različitih identiteta već da nemaju takvi ljudi dovoljno medijskog prostora. Mujagić je, kako je kazao, bio najsretniji kada je bio u prilici da obraduje katolike u Goraždu, a Tauber smatra da biti različit od drugog nije nešto što ljude razdvaja već nasuprot, privlači.
„Ovi primjeri vraćanja izuzetno su važni za vraćanje povjerenja u izgradnju boljih međuljudskih odnosa“, kazao je Abazović. U smislu suočavanja sa prošlošću, profesor Abazović je kazao da svjedočimo pozitivnoj strani religijskog pamćenja koja je zasnovana na oprostu a ne zlopamćenju. „Oprost svakako ne znači zaborav, već suprostavljanje zlopamćenju“, kazao je Abazović.
Zbog prevladavajuće klime nepovjerenja u postkonfliktnom društvu i teško narušenih kapaciteta kod većine da razlikuju dobro od lošeg, Abazović pojašnjava da geste ljudskosti vraćanja vjerskih predmeta možda se nekome čine i zakašnjele, ali za to nikada nije i ne može biti kasno.

author: Alem Bajramović | Kristina Gadže


text:
Nedostatak posla tjera balkansku omladinu | Balkan Diskurs
Adnita Pacolli | Ilda Kurti | Redžo Efendić
14. marta, 2022.
Tokom protekle decenije, nezaposlenost među mladima na Zapadnom Balkanu bila je stalna tema. Mladi ljudi iz Albanije, Bosne i Hercegovine i Kosova masovno napuštaju Balkan u potrazi za boljim poslom i šansom za kvalitetniji život.
„Iako na Kosovu postoji nezaposlenost, mislim da ljekari, advokati, arhitekte ne bi ostali bez posla. Ali, plate su veoma niske; većina ljekara na Kosovu takođe radi privatno [sa strane] da bi zaradili za život nešto iznad prosjeka, jer samo državna plata nije dovoljna”, kaže Genista, dvadesetogodišnja djevojka s Kosova, koja sada studira biohemiju na Univerzitetu u Tetovu, sa željom da pređe na medicinski fakultet na istom univerzitetu.
Genista živi u prepunom stanu s još pet cimera u Tetovu, pa smo čekali dok nije pronašla mirniju sobu. Početak je školske godine, a ona je daleko od Uroševca na Kosovu, njenog rodnog grada. Nije bilo lako napustiti porodicu, prijatelje i rodni grad u potrazi za svojim snom. Kao i oni koji odlaze iz zemlje zbog nedostatka posla, i ona napušta svoj rodni grad u potrazi za boljim obrazovanjem i na kraju, kako bi poboljšala svoje šanse da dobije pristojan posao.
„Iskreno, da nisam studirala da postanem ljekar, otišla bih u inostranstvo, negdje u Evropu da studiram nešto drugo, da radim i da imam bolji život. Ne bih ostala na Kosovu“, kaže Genista.
Prema Agenciji za statistiku Kosova, 2013. godine nezaposlenost mladih na Kosovu dostigla je 31.0%.
Stvari se nisu promijenile na bolje. Samo prošle godine stopa nezaposlenosti mladih iznosila je 30,5%. Moglo bi se pomisliti da je to takođe bila posljedica pandemije izazvanom Covid-19, ali situacija je bila još gora 2019. godine, kada je stopa nezaposlenosti mladih na Kosovu dostigla 34,7%.
Bosna i Hercegovina se godinama suočava s brojnim političkim problemima, ali još jedna kriza samo pogoršava situaciju.
Erol Handžar (25), mladi novinar iz Sarajeva, tvrdi da se politička situacija godinama pogoršava, da se to nije jednostavno dogodilo u jednom danu. Prema Handžaru, građani nasjedaju na prazna obećanja političara koji koriste riječi kao što su „prosperitet i napredak samo tokom kampanje; pjevajući nam serenade o boljem životu. Na kraju će građani pokušati da dođu do avionskih karata do nekih boljih, obećanih zemalja jer se situacija ni na koji način neće popraviti”.
Kap koja je prelila čašu bila je kada je omladini Bosne i Hercegovine serviran narativ o „mogućem sukobu“ koji bi se mogao dogoditi, nakon odluke Valentina Inzko-a, kao bivšeg Visokog predstavnika Bosne i Hercegovine, o uspostavljanju zakona kojim se negiranje genocida zabranjuje i smatra krivičnim djelom kažnjivim po zakonu. Izazvane su velike tenzije kada je Milorad Dodik, član Predsjedništva iz reda srpskog naroda u Bosni i Hercegovini, iskoristio ovo kao još jedan izgovor za blokiranje funkcionisanja državnih institucija.
Zbog nestabilne političke situacije, generacija mladih Bosne i Hercegovine nastojaće u još većoj mjeri da napusti zemlju.
Stope nezaposlenosti među mladim ljudima stvaraju probleme za Zapadni Balkan jer je njihova budućnost nesigurna. Radnih mjesta je malo, a opšti nedostatak ekonomskih standarda i finansijske sigurnosti tjera sve veći broj mlađih ljudi da napuštaju zemlju.
Zapadni Balkan već godinama ima problem nezaposlenosti. Prema podacima Agencije za statistiku BiH, procenat nezaposlenih lica u Bosni i Hercegovini u 2019. godini iznosio je 15,7%.
U Albaniji, najveći procenat nezaposlenih mladih ljudi je zabilježen 2010. godine, kada je 31,5% mladih bilo nezaposleno. Mnogi studenti za ovakvo stanje okrivljuju obrazovni sistem i nedostatak kulture stažiranja u Albaniji, insistirajući na tome da mora postojati način da se stažiranje ugradi kao temeljni dio nastavnog plana i programa, a ne samo kao puka formalnost.
„Glavni razlog nezaposlenosti mladih je činjenica da studenti rijetko stiču praktično iskustvo tokom studija, a radna praksa koja se odvija uglavnom u sklopu nastavnog plana i programa je više formalnost nego dobro iskustvo za profesionalnu izgradnju studenata. Kao rezultat toga, većina studenata nije spremna da započne posao jer većina ovih mjesta takođe zahtijeva iskustvo”, kazao je Gevio Tabaku, predstavnik Nacionalnog studentskog odbora [Bordi Kombëtar Studentor].
U 2019. godini, procenat nezaposlenih mladih ljudi dostigao je 26,6% prema podacima Instituta za statistiku Albanije. Iako je tokom protekle decenije došlo do blagog smanjenja, procenat stope nezaposlenosti i dalje je visok.
Djellza Kryeziu, 27-godišnja djevojka koja je ovog januara otišla u Njemačku, izjavila je da ne vjeruje da bi ostala, „barem na Kosovu kakvo je danas“.
Kada je prvi put otišla u Njemačku radila je kao dadilja, ali je ubrzo nakon toga započela stručnu obuku ili Ausbildung. Riječ je o jedinstvenom studijskom programu koji uključuje učenje, rad i zaradu, koji nažalost nema ekvivalent ni u jednoj od država Zapadnog Balkana.
„U državnim institucijama u 99 % slučajeva ljude zapošljavaju prijatelji i rođaci, uzurpirajući mjesto nekome ko je studirao i koji je bolji u ovom poslu, ali koji ne poznaje ‘prave ljude’“, kaže Kryeziu.
Ministarstvo kulture, omladine i sporta Kosova izdvojilo je više od 11 i po miliona eura za Strategiju za mlade 2019-2023, s ciljem da se poboljša položaj mladih od 15-e do 24-te godine.
Osman Gashi, rukovodilac za komunikacije u Ministarstvu kulture, omladine i sporta, izjavio je da je Ministarstvo pokrenulo program praktičnog rada za studente Univerziteta u Prištini „Hasan Prishtina“.
„Tokom 2021. godine, MKOS je izradilo nekoliko programa za stimulisanje zapošljavanja mladih: programe obuke za preduzetništvo i poslovne vještine; Program grantova za podršku mladim preduzetnicima; Program stažiranja za studente Univerziteta u Prištini „Hasan Prishtina“ i Program ekonomskog oporavka. Finansijska vrijednost je oko 1.400.000,00 eura”, napisao je.
Na pitanje o rezultatima ovih programa, nismo dobili nikakav odgovor.
Na nivou EU postoji stalna saradnja s lokalnim organima vlasti na unapređenju obrazovnog sistema u svim zemljama koje teže da se pridruže EU, a zaključci iz Rige imaju za cilj unapređenje stručnog obrazovanja i obuke te politike koja će se sprovoditi u periodu od 2021. do 2030. godine.
Takođe, od sredine septembra 2020. godine, Evropska unija je finansirala projekat „Obrazovanje za zapošljavanje“, kao dio Instrumenta za pretpristupnu pomoć, čiji je opšti cilj razvoj ljudskih resursa u skladu s potrebama tržišta rada, odnosno „povećanje značaja obrazovanja za tržište rada kroz karijerni razvoj i kvalitet u visokom obrazovanju, kao i unapređenje kapaciteta ljudskih resursa na svim nivoima obrazovanja.“
Od 22. oktobra 2021. godine, Albanija je uložila skoro pola milijarde eura [51.540.000.000 ALL] odobravanjem nove Nacionalne strategije za obrazovanje 2021-2026, s ciljem povezivanja sistema visokog obrazovanja sa potrebama tržišta rada.
Pored toga, sprovedene su tri prethodne Nacionalne strategije zapošljavanja i vještina: 2019-2022; 2017-2021; 2014-2018. Međutim, kada smo pitali Ministarstvo obrazovanja Albanije o ishodu prethodnih strategija, nismo dobili odgovor o postignutim rezultatima, niti izvještaj o troškovima. Dobili smo samo informaciju o Nacionalnom programu stažiranja putem kojeg se tek diplomirani studenti zapošljavaju u javnoj upravi na period od 3 mjeseca, „a za do 200 najboljih se nudi jednogodišnji ugovor.“ Ova praksa je sprovedena u periodu 2017-2021.
„Zbog nezaposlenosti, mladi Zapadnog Balkana ostali su bez nade“, rekla je Djellza.
Decenije korupcije, nepotizma i loših politika učinile su da tržište rada Zapadnog Balkana ostane bez mogućnosti za mlade ljude. Vlade zemalja Zapadnog Balkana treba da počnu aktivno da rade na poboljšanju položaja mladih generacija, jer su u suprotnom izložene velikom riziku od stalnog „odliva mozgova“, dok ostatak radno sposobnog stanovništva stari.


text:
“Kao da ste još uvijek tu” | Balkan Diskurs
Alexandra Karppi | Amina Sejfić
18. marta, 2022.
Priča je mogla početi ovako: Imam jedno dijete, sina. Zjenicu oka moga. Sav moj ponos i dika je on.  Priča je mogla početi i ovako: Živimo našu bajku, a naše dvoje djece juri svoje snove. Život je lijep, ugodan. On ima posao, a ja se brinem o djeci i kući. Mi smo sretni. Čak je moglo biti i ovako: Imam majku i sestru. Nerazdvojne smo. Satima možemo kafenisati.
Ramiza, Đema i Fikreta mogle su biti žene iz ovih priča. Mogle su, ali one samo pričaju priče o životu prije rata i genocida kada su im kuće i srca bili puni, jer iznenada su zasvirale ratne trube i njima je, s ostalim majkama Srebrenice, ostalo samo sjećanje na nekada radošću ispunjene živote.
Ramiza više ne pamti dane i datume. Luta besciljno labirintom svog uma tražeći nekada poznata lica. Razmišlja o tome šta bi se desilo da je njen sin otišao u Ameriku. Bar bi joj mogao doći u posjetu. Đema dijeli istu želju. Godinama je čekala da zagrli i poljubi svoja dva dječaka, ali istina – da se nikad neće vratiti kući – rastrgala ju je na komade. Ako pažljivo posmatrate Đemu u njenim očima možete vidjeti sjene ljubavi. Ljubavi prema dječacima za kojima još uvijek čezne. Fikreta tiho podnosi bol, misleći često na sestru i riječi neizgovorene među njima. Spas od silnog bola pronalazi u svojoj vjeri.
Ajša Bektić, Begajeta Nukić, Bida Smajlović, Fikreta Bečić, Hadžira Suljić, Hatidža Habibović, Kada Đema Pašić, Magbula Divović, Ramiza Begić i Šehida Abdurahmanović dijele istu sudbinu. Sudbinu koja vrišti kroz tišinu. Sudbinu koja grli uspomene. Sudbinu koja prožima zrak. Srebrenica kao da je zapela u vremenu sa svojim bijelim poljima koja ljube zelenu travu. Iznad trave se izdiže groblje – nezaobilazni dio prošlosti grada, dostojanstveni spomen na nemilosrdno oduzete živote. Još jedno spomen obilježje na ove izgubljene duše konačno je pronašlo put do Srebrenice. Sada je ovaj grad vječni dom za 8.372 fildžana. Spomenute majke donirale su 93.
Fildžani su dio umjetničke instalacije i nomadskog spomenika u Srebrenici pod nazivom ŠTO TE NEMA. Umjetnica Aida Šehović započela je projekat 2006. godine. Spomenik se do 2020. godine svake godine selio iz grada u grad. Aida i tim volontera su svakog 11. jula polagali fildžane za svaku žrtvu i punili ih tradicionalnom bosanskom kafom. Ovi fildžani predstavljaju duše onih kojima je oduzeta prilika da ikada više popiju kafu sa svojim porodicama. Spomenik je do sada postavljan u velikim gradovima s idejom da prolaznici mogu doći i pomoći u postavljanju spomenika ako to žele, bilo samo razgovorom o istom ili sipanjem kafe. Instalacija je postavljana širom Evrope i Sjedinjenih Država, a čak je putovala i u sjedište Ujedinjenih naroda.
Povodom 25. godišnjice genocida u Srebrenici i 15. godišnjice spomenika 2020. godine, ŠTO TE NEMA je  trajno postavljen u Srebrenici, gdje će sada biti izložen u Memorijalnom centru Srebrenica-Potočari u svom konačnom obliku. Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) udružio se s Memorijalnim centrom kako bi prikupio fildžane koje su donirali ugledni pojedinci, ali i majke Srebrenice. Uoči komemoracije 11. jula, CPI je sarađivao s majkama kako bi zabilježio njihove priče, i to s ciljem da se zaštite sjećanja koja ovi fildžani predstavljaju. Cijelog jula CPI tim je na društvenim mrežama predstavljao donatore za ŠTO TE NEMA među kojima su bili lokalni i međunarodni političari, predstavnici raznih organizacija širom svijeta, umjetnici, preživjele žrtve genocida i mnogi drugi. Podrška spomeniku, kako na lokalnom, tako i na međunarodnom nivou, bila je ogromna.
Spomenik je u Srebrenici našao svoj vječni dom. Fildžani, predstavljajući duše svakog muškarca i dječaka ubijenog u genocidu, konačno su se vratili kući. Ta želja i potreba da se spomenik trajno preseli u Srebrenicu, na samo mjesto genocida, osjećaj je koji majke Srebrenice dobro razumiju. Mnoge žene su se vratile u Srebrenicu nakon rata i genocida, vjerujući da je to bilo jedino mjesto na kojem su mogle zaštititi dragocjena sjećanja na svoje najmilije i zajednički život prije rata. Kao što Hadžira, kojoj je u genocidu ubijeno šest članova porodice, a koja sada živi u ruševinama kuće svojih roditelja u Srebrenici, kaže: „Dok god budem živa, uspomene na ove ljude i ove događaje će živjeti. Na ova mjesta koja sebično čuvamo.“
Bida, kojoj su ubijena tri člana porodice, bila je jedna od prvih povratnica u Srebrenicu i tamo je živjela bez struje najmanje godinu dana. Ona kaže da nije mogla nigdje drugo živjeti i da bez podrške majke, sestre i drugih žena u Srebrenici ne bi znala kako da živi sama s tugom.
Mnoge žene su se prvi put vratile u Srebrenicu nakon rata, čekajući da se ujedine sa svojim porodicama. Majke kažu da još uvijek čekaju da im se najmiliji vrate. Hatidža, kojoj je ubijeno četvoro članova porodice, objašnjava: „Ne znam, dijete, hoće li ove tuge ikad proći i hoće li se ove suze ikada osušiti. Hoćemo li ikada prestati čekati da nam se vrate … ne znam …“
Čekanje za mnoge nije samo psihološko. Mnoge žene u Srebrenici već decenijama čekaju pronalazak posmrtnih ostataka svojih najmilijih. Kroz suze, Ajša, kojoj je ubijeno najmanje petnaest članova porodice, kaže da sve što želi je da sahrani sina prije nego što umre. Opisuje kako ju je identifikacija njegovih posmrtnih ostataka prošlog marta potresla do temelja.
,,Kad bi bar bilo ljudi, evo imamo fildžane“, kaže Magbula, kojoj je u genocidu ubijeno preko dvanaest članova porodice. Priče ovih žena trebale su imati drugačiji kraj. Ali sretnog kraja ovdje nema. Ove su priče tragičnije od Šekspirovih tragedija i ove sudbine su prožete s više bola i tuge od Hamletove. Majke Srebrenice nikada neće vratiti svoje najmilije. Nikada. Barem ne na ovom svijetu. Osim svakog 11. jula kada sve oživi: njihove suze i smijeh, njihovi snovi i prvi koraci, njihovi zagrljaji i poljupci. Bez obzira na sve, ove majke nisu ispunjene mržnjom, već nadom da će se svi ponovo sresti.
Sve što je ostalo ovim majkama su uspomene na članove njihove porodice i na život prije genocida. Upravo tim uspomenama ŠTO TE NEMA stoji kao trajni spomenik. O tome je razmišljala Begajeta, kojoj je ubijeno osam članova porodice, pronašavši nekoliko fildžana u ruševinama svoje kuće u Srebrenici. Odlučila je da ih pokloni. Mnoge druge majke pridružile su joj se na isti način kako bi sačuvale uspomenu na svoje najmilije.
U trodnevnom virtualnom događaju održanom u junu 2020. godine, Centar za postkonfliktna istraživanja je istakao kako je Aidin spomenik stvorio kulturu sjećanja u BiH i inostranstvu. CPI vjeruje da će čuvanje uspomena srebreničkih majki doprinijeti ovoj kulturi sjećanja.
Povratak ŠTO TE NEMA u Srebrenicu znači čuvanje sjećanja na žrtve za buduće generacije. Šehida, kojoj je u genocidu ubijeno sedam članova porodice, vjeruje da oni koji su ostali u Srebrenici moraju pomoći u postavljanju temelja za mirnu budućnost u Bosni i Hercegovini. Uprkos svemu, kaže da je privilegija vidjeti groblje u Potočarima svaki dan kada pogleda kroz prozor svoje kuće.
Koristeći umjetnost kao most ka miru, ŠTO TE NEMA je ujedinio različite narode i približio mlade jedne drugima jer su oni pravi nositelji budućnosti i zaštitnici istine. Uz podršku CPI-a i Memorijalnog centra Srebrenica, spomenik sada služi kao podsjetnik na ovu misiju budućim generacijama.

author: Alexandra Karppi | Amina Sejfić


text:
Uticaj youtubera na djecu i mlade | Balkan Diskurs
Nataša Tomić
21. marta, 2022.
Iako su nastali kao rezultat kapitalističkog društva, djeca i mladi prate različite youtubere zato što smatraju da su autentični i nezavisni u svojim mišljenjima.
Istovremeno, pojedinci svojim stavovima i ponašanjem mogu biti opasni za njih pa je edukacija roditelja ali i djece i mladih veoma bitna kako bi se spriječili negativni uticaji ovog fenomena.
Ubrzo nakon što je video servis YouTube osnovan 2005. godine, na njemu su se pojavili i prvi kanali na kojima su ljudi dijelili svoj sadržaj. Iako je YouTube prvenstveno stvoren za promociju talenata, njegovu moć su ubrzo shvatile i kompanije koje su počele da plaćaju popularne kreatore sadržaja da u svojim videima reklamiraju njihove proizvode. Jedan od najranijih primjera ovakvih saradnji seže još u 2011. godinu, kada je Evan, tada petogodišnjak iz Sjedinjenih Američkih Država, na svoj YouTube kanal postavio snimak na kojem se igra lego kockama. Ohrabren reakcijama vršnjaka, nastavio je sa snimanjem i objavljivanjem a sve su to primijetili proizvođači igračaka koji su mu ponudili sponzorstvo. Danas je Evan jedan on najpoznatijih youtubera koji zarađuje oko milion dolara godišnje.
Slična situacija je i u zemljama Zapadnog Balkana gdje youtuberi zarađuju velike sume novca za reklamu proizvoda. Dalje, oni danas stiču sve veću popularnost a primjetan je i njihov veliki uticaj na ponašanje, mišljenja i stavove publike koja ih prati. I dok neki youtuberi sa svojim gledaocima i pratiocima dijele korisne stvari, te promovišu zdrave vrijednosti i navike, postoje i oni koji se ponašaju neprimjereno i bahato pa šire veoma diskutabilne stavove i razmišljanja. Mnogi od njih, nažalost, ne razmišljaju o uticaju koji imaju na mlade ljude već samo o tome kako će da dođu do što većeg broja pratilaca i novca.
Roditelji vide posljedice
Loš uticaj youtubera na djecu je primijetila Aleksandra Latinović Štula, majka dvoje djece iz Banjaluke. Ona govori kako je uvidjela da njena djeca mnoge riječi izgovaraju nepravilno.
„Znajući da ih u školi ne uče pogrešno, a ni mi kod kuće ne koristimo te neke specifične izgovore i psovke, sumnja je pala na youtubere koje povremeno gledaju. Obratila sam sljedeći put više pažnje na izgovor youtubera koje prate i potvrdila svoje sumnje. Zatim sam podijelila svoje zapažanje na Fejsbuk profilu da pitam i druge roditelje kako se nose s tim i šta preporučuju“, govori ona.
Kao najveći problem vidi trend koji vlada globalno a koji promoviše brzi uspjeh, novac i slavu bez ulaganja energije u obrazovanje, rad i trud.
Slično iskustvo je imala i Svjetlana Ostojić iz Vukovara, čiji je sin koristio za nju nepoznate riječi. Naime, često je čula da koristi riječ „kidara“. Kada ga je pitala šta taj izraz znači, kazao je da je to sleng za riječ kid (dijete) te da se on koristi za djecu od 11 ili 12 godina. Govori i da je njen sin snimao videe za Youtube kada je još bio dijete. Smatrali su da ne bi trebalo da mu to brane, već su mu objasnili da postoji šansa da ne uspije kako ne bi doživio razočarenje. Rekli su mu da se oproba i procijeni da li je to za njega. Svjetlana i sama prati pojedine youtubere, koji se uglavnom bave izradom ručnih radova, ali smatra da youtuberi koje prate mladi ljudi najčešće nemaju predstavu šta rade i kakav utisak ostavljaju.
„Ja kao roditelj smatram da su izuzetno neodgovorni i da nisu svesni uticaja koje imaju na decu. Ono što oni prenose jeste da svaki mladić ili svaka devojka radom preko YouTuba može sebi da stvori lagodan život. Mislim da takav oblik ponašanja i delenje takvih neistina klincima koji su uglavnom tek u razvoju i misle da se jede sve što leti, nije društveno odgovorno“, ističe ona.
Dragana Mozek iz Beograda ističe da je među osnovcima koji prate ovakav sadržaj primjetna promjena u rječniku i međusobnoj komunikaciji.
„Međusobnu komunikaciju bih u najblažu ruku nazvala uličarskom i primitivnom. Naravno ne sporim da nesumnjivo postoje i youtuberi koji nude kvalitetan sadržaj u vidu bavljenja nekom konkretnom temom, bilo da su u pitanju filmovi, igrice, ,,Uradi sam“ tutorijali i slično, ali oni u medijima i globalno među širom publikom nemaju toliku popularnost“, naglašava te dodaje da joj se u nastupima ovih ljudi ništa ne dopada.
Šta kažu youtuberi?
Video igrice su tema kojom se Adnan Husović iz Crne Gore većinom bavi u svojim snimcima. Vlasnik je kanala Adnanbro i kaže da je svjestan uticaja koji ima na mlade ljude. Kao i na svakoj društvenoj mreži, servis YouTube nudi različit sadržaj, ali smatra da roditelji imaju tu odgovornost usmjeravanja djece na pravi put.
„Lično se trudim da svoj sadržaj učinim prikladnim mlađoj publici ali da i stariji mogu uživati što mi i uspijeva. To vidim po komentarima a i na ulici prilikom sretanja ljudi koji me prate. Moj sadržaj je više zabavnog karaktera ali definitivno tu i tamo ubacim nešto pametno, održim neku lekciju ili pomognem ljudima da nešto nauče u igrici ili programu“, govori on te dodaje da promoviše samo one proizvode koje je i sam testirao i za koje zna da će se svidjeti njegovoj publici.
Youtuber iz Hrvatske Luka Hrvatić u svojim videima govori o fotografisanju i snimanju, a ističe da mu je cilj svakim videom dati vrijednost gledaocu. Smatra da će ljudi koje njegov sadržaj zanima to naći i gledati.
„Imam fantastičnu komunikaciju s gledateljima i pratiteljima – prvo na YouTube-u i komentarima ispod videa, zatim na Instagramu te u privatnoj grupi s najbližim i najvjernijim pratiteljima. Slušam njihove ideje i uvažavam mišljenja te njima unaprijed kažem što snimam i kada, a i bude prilike da i neki sudjeluju u videima“, govori Hrvatić.
Odraz vrijednosti modernog društva
Da su pojavom youtubera djeca dobila nove uzore potvrđuje nam Aleksandra Štrbac iz banjalučkog udruženja „Zdravo da ste“ koje se bavi zaštitom prava djece. Ona ističe da su nove tehnologije djelovanje youtubera učinile dostupnijim pa je mnogo lakše okupirati pažnju djece te formirati i neke segmente njihovog ponašanja.
,,Svakako da ih ima svakakvih. Nažalost, popularniji su oni koji promovišu skandalozno ponašanje, burne reakcije, problematične vrijednosti. Djeca i mladi koji nemaju formirane racionalne odbrane od ovakvih sadržaja su pod jakim uticajem, jer smatraju da usvajajući slične vrijednosti i ponašanja postaju i sami popularni u svojim vršnjačkim grupama, u stvarnom životu ili online“, govori.
Štrbac ističe i da je problem što djeca i mladi, prateći ovakve sadržaje, provode mnogo vremena uz ekrane.
,,Ako nemaju samokontrolu ili roditeljsku kontrolu to može da remeti njihovu pažnju, da stvara mentalni umor, remeti raspored spavanja i ostalih obaveza i ukupno djeluje kao ovisnost protiv koje se treba boriti. Sa druge strane, takvi efekti se koriste da se pratiocima serviraju reklame i sadržaji od kojih youtuberi stvaraju novac, tako da je osnova njihovog sadržaja da privlače što više pažnje i što duže zadrže korisnike i pratioce na svojim profilima“, tvrdi Aleksandra.
Dodaje da djeca i mladi koji su needukovani o ovom fenomenu teško mogu da se odbrane. Posljedice nisu štetne ukoliko oni kreiraju koristan sadržaj, ali i dalje treba da se vodi računa da djeca sadržajima pristupaju na zdrav način.
,,Uloga roditelja je jako velika, pogotovo zbog toga što se u školskim programima ne poklanja dovoljno pažnje edukaciji djece za snalaženje i prevazilaženje rizika koji se javljaju na internetu, ali ni ona nije dovoljna da u potpunosti zaštiti djecu. Značajan broj današnjih roditelja kaska u informatičkoj pismenosti čak i za svojom djecom, te i sami nisu svjesni rizika, mehanizama i principa na kojima se zasniva rad youtubera“, govori Aleksandra.
Nepovjerenje u sistem
Sociolog Dalibor Petrović iz Beograda kao razloge pojave youtubera i influensera navodi ubrzan razvoj tehnologije i stanje opšteg nepovjerenja mladih u sistem i zvanične kanale komunikacije i informisanja.
„Mladi imaju utisak da im niko ne govori istinu osim nekih nezavisnih pojedinaca koje niko ne kontroliše. Upravo zbog toga se okreću YouTube-u i ljudima koji tamo saopštavaju svoje istine. Tome su posebno podložni mladi i tinejdžeri koji tragaju za autentičnim ljudima. Mladi danas traže brutalniju informaciju ili sliku, traže nešto autentično i da nema neke režije iza toga. Zato su spremni da nekritički prihvate influensere koji na tim sadržajima zasnivaju svoj sadržaj“, govori Petrović.
Cijela industrija influensinga se razvila na temeljima kapitalizma i vrijednosti koje je društvo nametnulo kao prave. Te vrijednosti nisu bazirane na uvjerenju da je za uspjeh potreban trud i rad, već prosto promovišu brz uspjeh, novac i moć. Ipak, Petrović smatra da se oko youtubera javlja pretjerana panika jer društvo preuveličava njihov uticaj.
„Ima tu mnogo nepotrebne panike i straha a nema previše istraživanja koja mogu da kažu da ovi influenseri imaju dominantno negativan uticaj na mlade. Oni su svakako uticajni jer podstiču konzumerizam i stavljaju materijalne vrednosti u prvi plan. Oni samo ističu ono što su već elementi društva u kome mi živimo, a to su konzumerizam, potrošnja, brzina i vrednosti koje nisu zasnovane na radu i odricanju“, objašnjava Petrović.
Mnogi smatraju da youtuberi zaglupljuju djecu i mlade. Ipak, Petrović smatra da oni pratioce svode na prosjek te da djeca i mladi postaju dio jedne uniformne gomile.
„Svaka vrsta univerzalizacije dovodi do uprosečenja. Ako imate sadržaje koji su prijemčivi milionima ljudi u istom trenutku onda ti sadržaji ne mogu biti previše sofisticirani jer ih masa ne bi mogla na isti način doživeti ili se u njima pronaći. Svakako možemo da kažemo da ti najpopularniji youtuberi ne podstiču originalnost ili kreativnost. Ne bih rekao da ih zaglupljuju ali ne bih rekao ni da donose na kvalitetu“, govori Dalibor Petrović te dodaje da to što mladi gledaju takav sadržaj ne znači da ga automatski i usvajaju.
Pozitivna promjena koju su youtuberi donijeli je što ljudi danas imaju mogućnost da komuniciraju jedni sa drugima, da dijele svoja iskustva i da uče jedni od drugih. Ipak te pozitivne stvari mogu da se okrenu u negativne ako imamo neiskusnu i mladu publiku koja nema izgrađene mehanizme odbrane.
„Svi oni koji imaju veliku moć mogu zapravo da iskoriste svoju moć i uticaj da diktiraju trendove i podstiču materijalizam, egoizam, jednu vrstu uniformnog razmišljanja koja ne podstiče kreativnost i originalnost već zapravo gura mlade ka nekoj vrsti psihologije gomile“, tvrdi Petrović.
Dragana Mozek ističe da se ne bi služila zabranom bez obzira što joj ovaj sadržaj nije mio.„Smatram da uloga roditelja nije da dete zaštiti od sveta,već da ga nauči da se kritički odnosi prema njemu. Ako se postavimo tako da određeni sadržaj izričito branimo,mi zapravo gubimo šansu da sa svojim detetom diskutujemo o vrednostima i modelu ponašanja kome će ono svakako biti izloženo u krugu svojih vršnjaka. Mislim da je onda to opasan teren. Dakle, interesovanje za sadržaje koji su detetu zanimljivi i razvijanje kritičkog razmišljanja kroz prijateljsku debatu“, govori.
Edukacija u porodici, školi, u centrima za djecu, omladinskim centrima i udruženjima koja rade sa djecom i mladima je veoma bitna. I mediji mogu biti dobar kanal za edukaciju ali je način komuniciranja i prenošenja poruka potrebno prilagoditi potrebama i navikama mladih i djece.
,,Takođe, ukupna atmosfera u porodici i porodične vrijednosti koje se njeguju, mogu biti adekvatna protivteža nekim negativnim vrijednostima koje promovišu youtuberi, pa njihov konačni uticaj na djecu ne mora da bude ozbiljan, čak i kada prate te sadržaje. Sadržaji koji su rizični i koji imaju negativno djelovanje najopasniji su za ranjivu djecu sa manjkom samopouzdanja koja prisvajajući te uticaje žele da se dopadnu vršnjacima i zauzmu neki drugačiji položaj u vršnjačkoj hijerarhiji“, govori Aleksandra.

author: Nataša Tomić


text:
Otvoren trodnevni Festival mira ‘22 u Vitezu | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
24. marta, 2022.
Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs otvorili su trodnevni Festival mira ‘22 u Etno selu Čardaci u Vitezu, kako bi s mladim ljudima iz cijele Bosne i Hercegovine, aktivistima i novinarima govorili o važnosti mira, izbjegavanju podjela i poštivanju ljudskih prava.
Velma Šarić, predsjednica i osnivačica Centra za postkonfliktna istraživanja je kazala da je cilj Festivala da zbliži mlade iz cijele Bosne i Hercegovine kako bi zajednički radili na očuvanju mira u trenucima kada njihovi vršnjaci u Ukrajini prolaze ratne strahote.
„U ovom gradu – Vitezu – u Srednjoj Bosni okupili smo mlade iz cijele Bosne i Hercegovine. Želimo da učimo i radimo zajedno kroz multimedijalni i umjetnički program, educiramo mlade o potrebi očuvanja održivog mira i prevencije potencijalnih konflikta posebno s aspekta održavanja mira i izbjegavanja konflikta“, kazala je Šarić, naglasivši da je ovaj Festival mira dio većeg projekta „Muzej mira“, u sklopu kojeg će uskoro biti predstavljena godišnja publikacija, magazin „Mir“.
Ambasadorica Kathleen Kavalec, šefica Misije OSCE-a u BiH je kazala da manje zajednice poput Viteza često su odskočna daska za promjene i održivi mir.
„Događaji kao što je Festival nude priliku da se promijeni preovladavajući narativ podjela i pokaže da građani žele da se udruže u podršci miru. Da bismo promijenili ovaj narativ, moramo podići glasove – posebno mlađe glasove – onih koji su posvećeni mirnom i kohezivnom društvu bez diskriminacije, uz puno poštovanje ljudskih prava i vladavine zakona“, kazala je Kavalec.
Konzul Patrik Turošik, zamjenik šefa misije Slovačke ambasade u Bosni i Hercegovini, je kazao da su u ovakvom teškom vremenu za Evropu jako bitni mladi „jer ste vi budućnost.“
„Pitam se šta je to mir i da li je to pronalaženje sebe. Za mene, mir je sigurnost, posebno zbog onog što se dešava u Ukrajini“, kazao je Turošik, zahvalivši svim mladima na dolasku i na mogućnošću razmjene mišljenja.
Učesnici Festivala imali su priliku pogledati dokumentarni film OSCE-a „Maglaj, rat i mir“ a koji govori o glasovima trojice ratnih veterana koji dijele važnu poruku o besmislnosti rata i važnosti odbrane mira.
„Tragični događaji u Ukrajini još jednom nas podsjećaju koliko mir može biti krhak i da svi zahvaćeni ratom plaćaju visoku cijenu“, istaknula je Kavalec.
Ovogodišnji Festival mira ‘22 želi da osnaži mlade ljude da preuzmu inicijative u izgradnji mira i tako postanu dio jakog demokratskog društva koje će biti jednako za sve.
Organizator Festivala je Centar za postkonfliktna istraživanja, višestruko nagrađivana organizacija zbog predanog rada na izgradnji mira u Bosni i Hercegovini i Zapadnom Balkanu, kao i multimedijalna platforma Balkan Diskurs, koji daje priliku mladim osobama da iznesu svoje mišljenje i pišu o temama koje su bitne za razvoj bosansko-hercegovačkog društva. Partneri i podrška Festivala su: Misija OSCE-a u BiH, Slovačka ambasada u BiH, SlovakAid, Europska unija u BiH, Sigrid Rausing Fund, Rockefeller Foundation, AlJeezera Balkans, Gradsko kazalište mladih Vitez i Etno selo Čardaci.


text:
Otkriti smisao života kroz umjetnost | Balkan Diskurs
Amila Žunić
25. marta, 2022.
O njegovom zanimanju za umjetnost možemo govoriti s posebnim naglaskom na ilustraciju i digitalnu umjetnost. Njegovi radovi izloženi su u mnogim umjetničkim galerijama, ali i institucijama te javnim prostorima širom svijeta – od Sarajeva i Mostara, preko Berlina, New Yorka, Miamija, Los Angelesa, pa do Tajvana.
Radove „Madness Continuous“ i „Depth“ odabrala je Platforma za savremenu umjetnost, a predstavljeni su na poznatom Times Squareu u New Yorku.
Mladi umjetnik Rikardo Druškić rođen je 1990. godine u Zagrebu. Veći dio života proveo je u Sarajevu, a priča o talentovanom sarajevskom „djetetu kosmosa“, kako sebe naziva zbog artikulacije unutrašnjih emocija i saznanja, kreće od njegovog srednjoškolskog obrazovanja.
,,Bio sam žrtva školskog sistema, ili je školski sistem bio žrtva mene. Nisam siguran koja je tačna formulacija“, kaže i dodaje da je sigurno da jedno drugome nisu pripadali. Priča da upravo zbog konflikta sa školskim sistemom, cvjeta u zrelijim godinama. Taj sistem je, kako kaže, osim što je zastario i formalan, dodatno dosadan i zasnovan na autoritetu.
,,Ima sve stavke da ga moje unutarnje biće odbacuje i demonizira. Za mene je škola, izuzev druženja, bila pakao“, ističe.
Kako ne podnosi autoritet, nastao je hladni rat ,,škola-Rikardo“ čiji je epilog njegova umjetnost i talenat koji viđa cijeli svijet. ,,To je način mog bijega od represije nad mojim unutrašnjim ‘Ja’. Tako je bilo lakše i jednoj i drugoj zaraćenoj strani“, kaže Druškić. „Moja unutrašnja istina je Bog, a umjetnost vanjska svrha kroz koju prezentujem svoje istine“, priča Druškić.
Tokom godina rada, uspio se afirmisati kao jedan od najtraženijih mladih umjetnika iz Bosne i Hercegovine (BiH).
Umjetnost je, ističe, često elitistička i kao takva plaši običnog čovjeka. Ona bi trebala biti u funkciji medija, odnosno medij koji prenosi poruke. Ali na tom putu postoji jedan šum u komunikaciji koji treba što prije da se riješi. ,,Riješiti se neće mišljenjem da je problem u publici kao neobrazovanim konzumentima“, smatra.
Druškić priča da se od početka trudio ostati skroman, odnosno onakav kakav i jeste te na takav način i prezentirati svoju umjetnost – običnu, krhku i s puno mana s jedne i onu s kojom se može mnogo ljudi identificirati, s druge strane. A ti ljudi, to su upravo oni koji su, uz njegovu porodicu, podrška koju je imao od prvih umjetničkih koraka.
Uz tu skromnost i podršku, dolaze i priznanja za njegov rad. Iako su radovi obišli tri kontinenta, Druškić ističe da ga ipak najviše raduje priznanje njegovih sugrađana, jer ono, kako kaže, prevazilazi i njegovu umjetnost i njega kao umjetnika.
Svjestan i da se umjetnost ne cijeni, Druškić kaže da ono što radi nije priznato u akademskim krugovima, čak je ponekad i ismijavano. Iako bez formalnog akademskog obrazovanja, ovaj talentovani umjetnik pokazao je u mnogim dijelovima svijeta koliko vrijedi ono što radi.
,,Moj uspjeh, a to su višestruke domaće i internacionalne nagrade, izložbe, oslikavanje murala, rezidencije, je zapravo pokazatelj ljudima da, ma u kolikom sivilu živjeli, a živimo, svojim trudom, radom, praćenjem svoje intuicije i srca, čovjek iz BiH može ustati iznad tog sivila i zasijati“, govori.
To sijanje je, kaže, tako ponosno i jako da makar na trenutak vraća kolektivnu nadu u naša srca. S druge strane, jednim od najvećih uspjeha smatra i ličnu transformaciju kojoj su se posebno obradovali oni koji ga najviše vole – njegovi roditelji.
Tako je kazao Michaelangelo, a ono što Druškić radi jeste izražavanje u domeni slikarstva, ilustracije i urban arta. Njegov primarni medij je slikarstvo. Koristi tehnike akrila i mixed media na platnu. S druge strane, u ilustracijama kombinira tradicionalnu i digitalnu tehniku, dok murale oslikava akrilima. „Tehnika je bitna, ali poruka umjetnika je ono što ga izdvaja od drugih i čini unikatnim“, ističe.
Takmičenje „Art Revolution“ u Taipeiju 2014. godine i osvojena nagrada na njemu bio je njegov ozbiljni početak. Sa samo 24 godine, bio je, prisjeća se, izgubljen, prepun emocija i nije ih znao kanalisati. U tom periodu se nije dovoljno ni bavio umjetnošću jer mu je život ponudio neke druge puteve, nekada nepremostive. Međutim, ta nagrada je postala temelj za kasniju transformaciju i ono što je Rikardo danas jer on od tada o umjetnosti i sebi kao umjetniku razmišlja ozbiljnije.
Nakon toga su uslijedile mnoge izložbe, jedna od njih bila je i samostalna u Beču, zatim oslikavanje murala, kojim su okićeni i neki bosanskohercegovački gradovi, a radove je izlagao i u sarajevskoj Vijećnici. U njoj je izložio svoju „umjetničku osnovu“, odnosno ciklus „Buđenje svijesti“. „Izlaganje u Vijećnici za mene je bio metafizičko iskustvo“, prisjeća se.
Dodaje da je ovaj ciklus nastao brzo, intuitivno i spontano, a rezultat je bio artikulacija unutrašnjih apstraktnih dugogodišnjih haotičnih emocija. „Ta izložba me trasirala na životni put i od tada je za mene sve lakše. Jer, izlagati rad u jednom od simbola grada u kojem sam odrastao je priča za sebe. Puna Vijećnica ljudi koji su došli da vide moj rad dok je napolju bila snažna oluja. Moje biće je to činilo punim energije dubljeg smisla“, priča Druškić.
Nedugo nakon toga, stupio je u kontakt s Balkan Traffik festivalom iz Brisela, koji se bavi promocijom kulture Jugoistočne Evrope. Tako je došlo do saradnje i oslikavanja murala u centru Brisela i izložbe u Bozaru.
„Tih deset dana je do danas najboljih deset dana u mom životu“, kaže i dodaje da je nevjerovatan osjećaj ponosno predstavljati svoju zemlju u lijepom i pozitivnom svjetlu.
Njegova poruka je otišla u svijet, a mural su otvorili gradonačelnik Brisela Phillip Close i Federica Mogherini, koja je tada obavljala dužnost visoke predstavnice za Evropsku Uniju (EU).
Druškić se sjeća da su ranije godine njegovog života bile kao pad, ili tapkanje u mjestu te da je život bio bez dubljeg smisla. Tad je mrak, priča, dugo trajao, ali sada je čvrsto nogama na zemlji i kroči putem za koji zna da pripada njemu. „Unutarnji smisao je ono što daje snagu da idemo dalje nakon svih tragedija“, kaže.
Neimanje metafizičkih temelja je, smatra, ono u čemu se ogleda veliki dio postmodernističkog narativa.
„Živimo u kapitalizmu, sistemu koji je materijalno učinio onim što je najbitnije. Logično je onda da imamo mlade ljude koji zbunjeno koračaju“, dodaje Druškić.
On vjeruje da u svim mladim ljudima postoji želja za promjenom svijeta. Problem nastaje ako se krene s pogrešnom premisom – da trebamo mijenjati druge jer je to, kako kaže, pogrešno i nemoguće. Čovjek donekle, smatra Druškić, može kontrolisati jedino svoj život.
„Rad na sebi je suština svega, pa i mog umjetničkog predavanja. Ključan je za postizanje promjena kolektivne svijesti koja nam je potrebna. Ipak, ukoliko život pogledamo objektivnim parametrima, treba reći da živimo u daleko najboljem trenutku u historiji čovječanstva“, objašnjava.
Iako je u posljednjem periodu zbog pandemije virusa COVID-19 koji je zahvatio svijet od početka 2020. godine, odgođeno, pa čak i prekinuto dosta projekata na kojima je Rikardo trebao raditi, on nastavlja dalje. Posebno ga raduje što je, kako kaže, pandemija korona virusa imala pozitivan uticaj na umjetnost.
„Nikad više umjetničkih kolaboracija i otvorenih poziva za umjetnost nisam vidio. Osjeti se jedna vrsta globalne umjetničke sinergije gdje umjetnici rade, nevezano za temu, u vremenu koje ih povezuje, a kroz univerzalne vrijednosti“, navodi.
„Iz tog zaključujem, ali se i nadam da će duhovnost i metafizika opet na velika vrata ući u savremenu, postmodernističku umjetnost. Jer, dok [postmodernistička umjetnost] mijenja i ‘spašava’ druge, vjerujem da bi prije svega trebala spasiti sebe jer je bez metafizike isključena za suštinu, odnosno osiromašena“, zaključuje Druškić.

author: Amila Žunić


text:
Festival mira ’22 – Mir je neprocjenjiv i moramo ga čuvati | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
28. marta, 2022.
U središnjem djelu Bosne i Hercegovine – Vitezu – završen je trodnevni Festival mira ‘22, sa kojeg su mladi, aktivisti i novinari poslali jedinstvenu poruku da žele život bez podjela i diskriminacije uz neophodnost održavanja mira, a što je posebno potrebno u ovim trenucima kada se njihovi vršnjaci u Ukrajini suočavaju sa strahotama nasilne agresije.
„Mir je neprocjenjiv i trebamo svi uložiti napore kako se scenariji iz prošlosti ne bi ponavljali“, poručili su učesnici Festivala mira ‘22 koji su Centar za postkonfliktna istraživanja i Balkan Diskurs organizirali u Etno selu „Čardaci“.
Na Festivalu mira ‘22 učesnici su imali priliku kroz najsavremenije umjetničke radove, fotografije, filmove i muzički program da razmijene mišljenja i ohrabre se na putu izgradnje mira izbjegavajući kontranarative na postojeće podjele u BiH i regionu.
Alem Bajramović, učesnik Festivala mira ‘22 je kazao da su ova tri dana bila jedinstvena prilika da se mladi, koji dolaze iz cijele BiH upoznaju, razmijene ideje i kroz umjetničke sadržaje zajedno rade na izgradnji prijeko potrebnog mira.
„Ovo je prvi Festival mira i jako sam ponosan što učestvujem i mogu da sa svojim vršnjacima doprinesem da Bosna i Hercegovina se postavi kao voditeljica mirovnih procesa u regionu, ali i time pridruži svijetu“, kazao je Bajramović.
Performansom puštanja plavih i žutih balona u bojama ukrajinske i bosanskohercegovačke zastave, učesnici Festivala mira ‘22 poslali su podršku svim Ukrajinkama i Ukrajincima koji se trenutno suočavaju sa najmračnijim vremenom i strahotama nasilne agresije.
Prikazani su dokumentarni filmovi „Maglaj, rat i mir“, koji je producirala Misija OSCE-a u BiH, „Nevjerovatno putovanje“ Al Jazeera Balkans, „Obični heroji“ i „Uspomene 677“ kreiranih u produkciji Centra za postkonfliktna istraživanja, kao i kazališna predstava „Put po svijetu“ Gradskog kazališta mladih Vitez.
Ivana Janko, učesnica Festivala mira ‘22 je kazala da su je najviše dojmili filmovi i predstava koju su gledali. „Mladi više i lakše uče kroz slikovit prikaz stvari koje su se izdešavale. Navest ću primjer filma Obični heroji koji je prikazao na kvalitetan način život običnih ljudi koji su patili i preživljavali, ali i pomagali jedni drugima ne gledajući vjeru i naciju“, kazala je Janko.
Fedor Marjanović, književnik i gost Festivala mira ‘22 je kazao da su riječi vrlo moćno sredstvo koje može da bude ubojitije od mača, da se njima može promovisati mir ali isto tako i rat. Primjeri upotrebe riječi u obje svrhe u ovoj zemlji, kako je kazao imamo odviše, ali važnije je pitanje koje riječi su glasnije i koje stižu bliže do ljudi.
„Da li riječi mogu dovesti do promjene, ukratko da, ali za to je prije svega potrebno vrijeme i mudre uši spremne da slušaju“, kazao je Marjanović.
U sklopu Festivala mira ‘22 otvorena je izložba „Na marginama“, Centra za postkonfliktna istraživanja i Misije OSCE-a u BiH i izveden tradicionalni ples Roma a učesnici su imali priliku da razgovaraju sa Mirzom Mustafagićem, mladim influenserom na temu „Kako biti svoj šef?“.
Festival mira ‘22 pratio je muzički dio programa uz gostovanje Mostar Rock School, Vanje Strukar, kao i DJ Forora.
Partneri Festivala mira ‘22 su Al Jazeera Balkans, Gradsko kazalište mladih Vitez, Etno selo „Čardaci“ Vitez, a realizacija je omogućena uz podršku Ambasade Slovačke Sarajevo, SlovakAid, Misije OSCE-a u BiH, Rockefeller Fondacije, Evropske unije u BIH i Fonda Sigrid Rausing.
Centar za postkonfliktna istraživanja je međunarodno priznata i nagrađivana organizacija zbog izgradnje mira u BiH i regionu, a multimedijalna platforma Balkan Diskurs pruža priliku mladima da iznesu svoja mišljenja i pišu o temama jako bitnim za bosansko-hercegovačko društvo. Festival mira ‘22 je dio projekta „Muzej mira“, u sklopu kojeg će uskoro biti predstavljena i godišnja publikacija magazin „Mir“.


text:
Preko medija podignuti svijest o rodno zasnovanom nasilju | Balkan Diskurs
Irma Ahmetspahić
28. marta, 2022.
Medijski izvještaji o rodno zasnovanom nasilju najčešće se vežu za ubistva, pokušaje ubistva, seksualna uznemiranja i silovanja. Nerijetko možemo pročitati naslove: “Pijan zlostavljao suprugu pa završio u zatvoru”, “Tukao i prijetio trudnoj ženi”, “Ubio ženu zbog ljubomore” i tako dalje.
Ovakvi naslovi, kao i kratke vijest o rodno zasnovanom nasilju mogu se pronaći u medijima kako u Bosni i Hercegovini, tako i u Republici Hrvatskoj, odnosno situacija je gotovo ista i u ostalim državama regije.
Regionalno se progovorilo i o zlostavljanu studentica, što je krenulo iz Beograda, i jedno vrijeme je bilo vrlo aktuelno kako u medijima, tako i na društvenim mrežama. Kako vrijeme prolazi, sve manje se može pročitati o rezultatima istraga ili sudskih procesa o zlostavljanju studentica.
Sanja Siročić, predsjednica i voditeljice projekata hrvatske ,,Udruge Sofija“ koja se bavi zaštitom i promicanjem ljudskih prava kazala je da „nažalost, u zadnje dvije godine bilo je slučajeva koji su medijski ispraćeni i podržani, no kao i u svakom pokušaju senzibilizacije društva na problem rodno uvjetovanog nasilja oni se nisu dugo zadržali u medijskom prostoru“.
Prema mišljenju Siročić, novinari/ke ne mogu imati uvid u svako kriminalno djelo, ali sve dok se u medijima nasilje nad ženama ne vodi kao društveno pitanje, ima prostora za napredak.
Nikola Vučić, urednik, voditelj i prezenter N1 televizije u Bosni i Hercegovini, kao i autor knjige „Kritika toksične muškosti“, u javnosti se deklariše kao feminista definirajući feminizam pod parolom: „I žene su ljudi“. Neki od njegovih ciljeva su afirmacija žena i njihovih ućutkivanih glasova i potencijalna podrška obespravljenima, podrška djevojčicama da se obrazuju, ali i borba protiv seksizma i mizoginije.
Vučić u emisiji „Izvan okvira“, kazao je da je imao „sagovornicu Nerminu Banović iz Tuzle, koja je javno govorila o vlastitom iskustvu prolaska kroz pakao porodičnog nasilja. Njezin suprug je bio, upravo, naizgled vrlo uspješan muškarac, advokat koji ima ugled u društvu. U prostoru svoje privatnosti, suprugu je zlostavljao i na taj način ugrožavao njezinu slobodu, sigurnost i život“. Taj slučaj intervjuiranja žene koja je doživjela porodično nasilje, za Vučića je bilo jedinstveno životno iskustvo. „Gledao sam u lice ženi koja je pretrpjela traumu“, naglasio je Vučić.
Vučić smatra da se ne nalazi u sredini u kojoj novinari/ke neodgovorno prenose tuđa iskustva. Apelira da se iskaže maksimalna odgovornost prema tim temama te da se na način potpunog senzibliteta i poštenosti pristupi pričama o rodno zasnovanom nasilju, dodajući da je nedopustivo ugroziti nečiju privatnost.
Za greške koje se prave u medijskom prostoru na račun senzibiliteta a na uštrb preživjelih, Vučić je kazao da je to odgovornost, prije svega, urednika/ca medijske kuće, da sankcioniraju pokušaje senzacionalističkog izvještavanja, ili da putem uredničke redakture upozore novinara/ku da senzacionalizmu nema mjesta kada se izvještava o rodno zasnovanom nasilju. Međutim, ukoliko čak i urednici to dozvoljavaju i objavljuju senzacionalističke naslove, Vučić je kazao da tada treba da reagiraju nadležna regulatorna tijela poput Vijeća za štampu. „Treba da upozore i potaknu na korigiranje tog sadržaja, ali i da adekvatno sankcioniraju, ukoliko se to ne ispoštuje“, kazao je Vučić, istaknuvši da vjeruje da javni servisi imaju veću odgovornost kada je riječ o ovako osjetljivim temama, naročito o rodno zasnovanom nasilju. Smatra i da mediji koji imaju nejasnu vlasničku strukturu imaju veći procenat izvještavanja u tom senzacionalističkom duhu.
Općenito ima napretka u medijskom izvještavanju, ali Siročić ističe da ,,profit je, i uvijek je bio, potraga za bilo kojom medijskom kućom ili tiražom, a kulturni apetiti za pričama s detaljima nasilja nad ženama danas izazivaju šok i klik na članak. Iako nasilje u obitelji obuhvaća niz kaznenih djela i ponašanja, vjerujemo da je preko 90 posto članaka fokusirano na fizičko nasilje i ubojstva“.
Prema riječima Siročić, prošlogodišnji indeks rodne ravnopravnosti Europskog instituta za ravnopravnost spolova (EIGE) smjestio je Hrvatsku na 20. mjesto liste zemalja EU po ravnopravnosti spolova pri čemu s ocjenom od 57,9/100  bodova do pune ravnopravnosti može doći za nešto više od 80 godina.
Ljerka Oppenheim, dopredsjednica ,,Udruge Sofija“ i koordinatorica projekata kazala je da kroz različite udruge gotovo u potpunosti se polako posvećuju osnaživanju žena na svim poljima: kroz radionice razvoja socijalnih vještina, kroz krav-maga radionice koje jačaju njihovo fizičko zdravlje i samopouzdanje, kroz pripreme za razgovor za posao, art terapiju i slično. „Važno nam je da svaka žena s kojom radimo, dobije ono što je njoj osobno najpotrebnije kroz specifičan i svakoj od njih krojen pristup“, kazala je Oppenheim.
Koliko su institucije u Hrvatskoj uključene u dešavanja na polju društveno odgovornih pitanja, govori i podatak da je i konkretno ,,Udruga Sofija“ skoro pa u cjelosti finansirana iz budžeta Evropske unije (EU), a ostatak finansiranja je tim stekao takmičenjima i vlastitim trudom. Kako pojašnjavaju, institucije do sad nisu bile uključene u rad, osim kao posrednici pri dobivanju sredstava van države.
Hrvatska je članica EU, dok udruženja u državama koja nisu dio EU, poput Bosne i Hercegovine, i dalje crpe sredstva samoinicijativno. To dokazuje i činjenica da su, na primjer, prema istraživanjima Vučića, sigurne kuće u BiH bile pretrpane tokom pandemije. Uvedene su mjere izolacije, a neodgovorno se pristupilo porodičnom nasilju koje se tada dešavalo u izolaciji. „Žene su morale ostati u četiri zida sa nasilnikom, a to je velika sramota za bh. sistem“, kaže Vučić.
Ambasadorica ,,Udruge Sofija“ i uveliko poznata aktivistkinja na polju ljudskih prava, Mirela Priselac, poznata kao Remi, kazala je da su preko svojih projekata naišli na dobar interes u medijskom prostoru.
,,Što se tiče uloge medija, općenito, u osnaživanju žena ta uloga ovisi o pojedinačnom mediju. Naime, u društvu je vrlo jaka konzervativna struja kojoj ne pada na pamet „osnaživati“ žene. Mediji ovise o financiranju i interesnim skupinama ili, u krajnjem slučaju, o klikovima i popularnim temama, a prava žena nisu najpopularnija tema svakom Ivici i Marici”, kazala je Priselac.
Prema njenim rječima, ako nakon toliko godina i dalje govorimo o ravnopravnosti i zahtijevamo je, to znači da problematika i dalje nije razriješena.
,,Problem rodne ravnopravnosti ima rješenja no ona mnogima ne odgovaraju – onima kojima je „sasvim u redu“ da su žene manje plaćene za isti posao koji obavlja i muškarac, ili da ih se tretira kao „drugotne“ (omiljeni pojam u klero-fašističkim krugovima), da se praktički moraju ispričavati za svoje postojanje, biti tiho i manje od makova zrna – oni će reći da rješenja nema. A ja kažem da ima. Za početak, počnimo gledati dalje od svog nosa i shvatimo napokon da bez ravnopravnosti spolova nema napretka društva“, navodi Priselac.
Ističe da se i njihovi ciljevi odnose na osvještavanje žena o nasilju nad muškarcima. ,,Apsolutno. Bez toga nema zdravog društva. Nećemo si lagati da se takvo nasilje ne događa! I muškarci u takvim situacijama trebaju zaštitu i pomoć. Konkretno, naša se kampanja usredotočava na žene, no pitanje nasilja nad muškarcima treba biti tema o kojoj također pričamo. Bez srama i uvijanja“, kazala je Priselac.
Ona vjeruje da je ,,osvještavanje tek jedan od koraka u borbi za ravnopravnost spolova uz osnaživanje. Moramo postati svjesni problematike, dati joj ime, sagledati je sa svih strana kako bismo se s njom mogli uhvatiti u koštac. Pametna strategizacija je pola obavljenog posla, po staroj krojačkoj „tri puta mjeri, jednom reži“. Osvještavanje treba prodrijeti do najmlađih generacija, do onih vrtićke dobi, kako bi im se objasnilo i osvijestilo da nije u redu nasrnuti na djevojčicu. Takvi osviješteni mladi ljudi izrast će u osviještene odrasle osobe koje neće pasti u uobičajene zamke“.
Izgled nasilnika nije unikatan. Uspješne i visokoobrazovane osobe također mogu preživjeti i počiniti nasilje, dok ljudi koji u javnom prostoru zagovaraju neke pozitivne vrijednosti, u privatnom životu mogu biti nasilnici.
Feminizam Remi definira kao nasušnu potrebu svakog muškarca i žene koji žele stvarati zdravo društvo, krenuvši od sebe, a na pitanje znaju li muškarci što je feminizam odgovara: „Kako koji. No neki ljudi ne znaju ni što je „homo sapiens“, pa eto… Moji dečki iz benda su feministi, a kažu ljudi s kim si takav si. Ja sam se okružila zdravim feministima.“
Vučić, koji radi na projektu „Feminizam i muškarci“ kazao je da u ovom socio-kulturnom kontekstu i trenutku u kojem konzervativni talas iznova zapljuskuje Evropu i posebno Balkan, neophodno je da u svakodnevne emancipatorne politike uključimo muškarce.
„Tvrdnja da feminizam postoji je utemeljena jer su stoljećima unazad, muškarci začetnici patrijarhata. Odnosno, privilegirali su određenu skupinu muškaraca. Najveće žrtve takvog koncepta življenja su žene, ali i muškarci koji odstupaju od tih kriterija“, kazao je Vučić.
Ističe da danas postoje brojne žene koje su zbog patrijarhata uskraćene za ispoljavanje svojih identiteta, pogotovo identiteta radnice ili akademske istraživačice, jer su u patrijarhalnom porodičnom okruženju uvjetovane da se primarno posvete majčinskoj ulozi. „A ja se pitam, gdje je tu očinska uloga i zašto ih patrijarhat privilegira i na neki način ih pošteđuje očinske odgovornosti, dok majkama fakturiše apsolutnu brigu prema djeci. Patrijarhat je nepravedan. Postoje čak muškarci koji ne zadovoljavaju norme hegemonističke slike svijeta i oni su također žrtve privilegirane grupe muškaraca“, objašnjava autor knjige „Kritika toksične muškosti“.
Vučić je, kao i većina onih koji su osviješteni o ovoj temi, zagovornik stalnih formalnih i neformalnih vidova edukacija kao prvog koraka u suzbijanju ove nepravedne i dugogodišnje politike.
,,Mogu zagovarati pozitivne vrijednosti, ravnopravnost, opominjati kada u javnom prostoru primijetim neki seksistički komentar i ukazivati da to ne pripada civilizacijskim vrijednostima i da to treba biti napušteno“, kazao je Vučić.
A predstavnice ,,Udruge Sofija“ smatraju da su mediji glavni u podizanju svijesti, poticanju suosjećanja i razumijevanja, od onih najmanjih do najvećih.