text:
Moj sin Džihadist | Balkan Diskurs
James Hill
21. novembra, 2016.
Kako je prosječni britanski tinejdžer završio boreći se u Somaliji kao član Al Šababa – grupe povezane s Al-Kaidom?
Kako je prosječni britanski tinejdžer završio boreći se u Somaliji kao član Al Šababa – grupe povezane s Al-Kaidom?
Dokumentarni film Petera Bearda “Moj Sin Džihadist” slijedi život traumatizirane majke Sali u njenoj borbi da shvati transformaciju otuđenog sina iz ‘’normalnog tinejdžera’’ u Abdul Hakima, nasilnog Islamističkog ekstremistu. Kroz objektiv posmatramo majku koja je razapeta između ljubavi prema svom djetetu i zgražavanju nad njegovim djelima u dalekoj zemlji. Kako sama priznaje, ‘’Stidim ga se, ali još uvijek je moj sin’’.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Dokumentarni film većinski snimljen u Velikoj Britaniji oslikava tamnu realnost engleskog života u predgrađu. Predstavljena nam je priča Tomasovog djetinjstva dok odrasta u agnostičkom, običnom britanskom domaćinstvu. Ubrzo nam postaje jasno da je Tomasov život obilježen nizom neugodnosti; uključujući oca koji je napustio porodicu, grupu “loših” prijatelja, gubitak djevojke i lakša krivična dijela. Iako je ovo grupa negativnih i potencijalno štetnih iskustava, ipak se ne radi o stvarima potpuno neobičajenim u modernoj Britaniji, i ne objašnjava nam u potpunosti njegov ubrzani prelaz u svijet nasilnog islamističkog ekstremizma.
Tomasovo interesovanje za Islam razvilo se dok je još imao 18 godina, i u Gazi posjetio džamije. Kao rezultat prelaska na Islam, njegov odnos s majkom i bratom se pogoršao. Priča se nastavlja Tomasovim boravkom u Somaliji. Jedini način održavanja kontakta između majke i sina su, izuzetno rijetku, telefonski pozivi. Svjedoci smo postojanja trinaestogodišnje Tomasove supruge u Somaliji, koja stupa u kontakt sa Sali.
Očajna i isfrustrirana, Sali traži pomoć stručnjaka za de-radikalizaciju, Majk Jervisa, koji radi za muslimansku humanitarnu organizaciju Active Change Foundation (Fondacija aktivnih promjena). Majk je izuzetno pozitivna ličnost, s ohrabrujućim stavom i živopisnim načinom izražavanja. On u glavnim crtama objašnjava strategiju koju Sali treba slijediti u pokušaju ubjeđivanja sina da se vrati kući. Ipak, kroz film ne saznajemo da li je ova strategija bila uspješna ili ne.
Sali uskoro prepoznaje sina u jednoj od slika ubijenih boraca objavljenih na Tviteru. Čak i u tom momentu, kao što je slučaj kroz ostatak filma, njene emocije ne izlaze na površinu u potpunosti i njeno lice nam otkriva samo bespomoćnost. Nedugo nakon spoznaje o smrti sina, ponovo se susrećemo s njenim konfliktnim emocijama. Dok oplakuje smrt sina, u isto vrijeme izjavljuje: ”On će goriti u paklu”.
Predstavljena nam je slika mladog čovjeka koji je izgubio nadu u samog sebe i u svijet oko sebe- savršeni uslovi unutar kojih se mogu razviti regrutacija i radikalizacija.
Film nam oktriva postojanje taktičkog i ekstenzivnog sistema regrutacije, koji vreba nad slabijim lako povodljivim umovima, zbog regrutacije ljudi i popunjavanja činova unutar ekstremističkih grupa koje se bore u inostranstvu. Ovo je podsjetnik da Tomasov slučaj nije raritet i da postoji oko 1000 mladih Britanaca koji su napustili zemlju postajući dio sličnih grupa. Ipak, ovaj film nije, u srži, priča o Islamističkom ekstremizmu. Radi se o tužnoj priči jedne majke, njenog sina i njihove lične tragedije.
—
Film “Moj sin Džihadist” premijerno je prikazan na Balkanu u sklopu Trećeg WARM Festivala. Festival je održan je u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organizovan od strane WARM Fondacije, u saradnji s Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI), WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.

author: James Hill


text:
Pucaj! Snimanje filmova o ratu | Balkan Diskurs
Laura Feehs
30. novembra, 2016.
U dokumentarcu koji je režirao Jean-Baptiste Thoret, ”Pucaj! Snimanje filmova o ratu” predstavljena su iskustva raznih ratnih reditelja dok razgovaraju o ponovnom stvaranju ovih nasilnih dijelova istorije iz svoje perspektive, kao i o perspektivi istoričara i istraživača koji su radili na takvim filmovima.
U dokumentarcu koji je režirao Jean-Baptiste Thoret, ”Pucaj! Snimanje filmova o ratu” predstavljena su iskustva raznih ratnih reditelja dok razgovaraju o ponovnom stvaranju ovih nasilnih dijelova istorije iz svoje perspektive, kao i o perspektivi istoričara i istraživača koji su radili na takvim filmovima. Prikazan na WARM Festivalu, ovaj film nudi uvid u ratne filmove, odluke koje sudjeluju u umjetničkom stvaralaštvu, i izazove u ponovnom stvaranju, često kontraverznih, istorijskih događaja sa posebnim naglaskom na stvaranje novih filmova sa tematikom modernog ratovanja.
Film sadrži intervjue sa Bertranom Tavernierom (Kapetan Konan), Brunom Dumontom (Flandrija), Clementom Cogitoreom (Ni na nebu ni na Zemlji), Jean-Pierre Jeunetom (Dugi Angažman), Florrent Emilio Sirijem (Intimni Neprijatelji), Jean-Jacques Annaudom (Neprijatelj pred vratima) i sa Allice Winocour (Merilend). Određene scene iz filmova ovih režisera su prikazane, zajedno sa američkim produkcijama kao izvorima poređenja sa njihovim djelima.
Dok režiseri jednoglasno potvrđuju važnost žanra u prepoznavanju uticaja rata na kulturu, oni takođe nude razna shvatanja suštine samog rata. Rat je barbarski, hanibalski, srednjovjekovni; rat se vodi zbog strastvene ljubavi; rat se neće završiti; rat je najprimitivnija igra. Iz korjena same perspektive, režiseri pokušavaju odgovoriti na pitanje: zašto snimati film o ratu?
Jedna važna stvar koju režiseri ističu je razmatranje o tome kako je junaštvo prikazano u filmu koji se snima. Oni se slažu da nije potrebno prikazati junaka koji ide u rat kao dobar čovjek, a kući se vraća kao još bolji. Ova reprezentacija nije realnost za mnoge vojnike koji se vraćaju iz rata, a osim toga, zasljepljuje društvo o nedaćama koje vojnik iskusi kada se vraća kući. Ako proces nije prikazan i prepoznat precizno, potrebna podrška izvan samih porodica vojnika će biti nedovoljna. Štaviše, vojnici koji se ne identifikuju s tom pričom o junaštvu bivaju osjetljivi na osjećaje neadekvatnosti, neuspjeha, krivice i kajanja. Za razliku od ove ideje herojstva, film treba prikazivati da ”loš heroj” priziva dublje odgovore o pomirenju sa stvarnošću rata. Loš heroj radi na ”iskušenjima unutar sebe” i rezonira sa ljudskim stanjem koje učestvuje u ovim nedaćama.
Izazovi se nastavljaju za režisere koji stvaraju filmove sa tematikom modernog ratovanja. Vremena međudržavnih sukoba i formalnih aktera ustupaju mjesto nedržavnim borcima, civilnim sudionicima, intervencijama iz međunarodne zajednice i modernom oružju kao što su dronovi. Iskustvo vojnika na ratištima dvadesetog vijeka više ne prenosi tačan prikaz rata. Kako se moderno ratovanje kontinuirano razvija, režiseri moraju biti oprezni od tih promjena zbog tačnosti svojih filmova.
—
Film,,Pucaj! Snimanje filmova o ratu’’ premijerno je prikazan na Balkanu u sklopu Trećeg WARM Festivala. Festival je održan je u Sarajevu od 26. juna do 2. jula 2016. godine. Organizovan od strane WARM Fondacije, u saradnji s Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI), WARM Festival okuplja umjetnike, reportere, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenih konflikata.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Laura Feehs


text:
O islamofobiji u srcu Balkana | Balkan Diskurs
James Hill
20. decembra, 2016.
Dok se Evropa i dalje bori sa rastom islamofobije koja je podstaknuta rastom izbjeglicke krize i islamskim terorizmom, sve se više pitanja postavlja o tome da li je islam kompatibilan sa evropskom civilizacijom.
Dok se Evropa i dalje bori sa rastom islamofobije koja je podstaknuta rastom izbjeglicke krize i islamskim terorizmom, sve se više pitanja postavlja o tome da li je islam kompatibilan sa evropskom civilizacijom. Kako bi se riješio ovaj problem, i suzbila rastuća netolerancija na kontinentu, koalicija nevladinih organizacija, akademika i aktivista je odlučila da organizuje samit u Sarajevu na temu islamofobije.
Uprkos relativno niskom profilu na Evropskom radaru, mnogi odgovori na neke od vitalnih pitanja leže u tolerantnom i multikulturalnom Sarajevu. Zbog toga je ovo mjesto izabrano za prvi evropski samit o islamofobiji koji je održan od 24. do 26. juna 2016. godine.
Sa svečanim otvorenjem na mjestu kao što je obnovljena Sarajevska gradska Vijećnica i biblioteka, privatnom događaju je prisustvovalo nekoliko političara koji su držali uzbudljive govore o prisutnosti i opasnosti Islamofobije u Evropi. Bivši španski premijer Jose Luis Rodriguez Zapatero, pohvalio je multikulturalno društvo svoje zemlje i špansku zajedničku istoriju sa susjednom islamskom Sjevernom Afrikom.
Predavači su bili dobro primljeni, uprkos određenoj dozi skepticizma koja je postojala među sudionicima samita. Član nezavisne komisije o slobodi informisanja i bivši lider ”Commons-a” pod ministarstvom Tonija Blera, RT Hon Jack Straw je bio upitan o tome kako su učinci rata u Iraku pridonijeli nestabilnosti na Bliskom Istoku i njegovom odnosu prema rastu islamofobije. Prisutni političari su se suočili sa oštrim kritikama Al Jazeera English novinara i političkog komentatora, Mehdija Hassana, koji je tvrdio da su oni dopustili da se islamofobija zagnoji u društvima, dok istovremeno pomažu svoje širenje putem vanjskopolitičkih odluka.
Drugi dan samita je počeo u narodnom pozorištu u Sarajevu, a za slijedeća dva dana, mješavina akademika, novinara, istoričara i aktivista je vodilo detaljne diskusije, rasprave i sesije unakrsnih ispitivanja istražujući regije Evrope i njihova trenutna iskustva sa islamofobijom.
Od posebnog interesa je bila rasprava o tome kako je Islam dosegao na čelo nacionalne rasprave u zemljama s relativno velikim muslimanskim zajednicama, kao što su Belgija, kao i u zemljama poput Litvanije koje imaju vrlo malo muslimana koji žive unutar granica ove države. Sudionici su imali priliku čuti govor ljudi poput Joe Mulhala čije je istraživanje o al-Muhajiroun islamskoj terorističkoj mreži otkriveno od strane ”Nada, ne mržnja” organizacije, koja se trudi da uspori rast islamofobije u Velikoj Britaniji u vrijeme rastućih napetosti, posebno u odnosu na referendum u Velikoj Britaniji.
Širok izbor sudionika samita je dozvolio da se islamofobija ispita iz nekoliko uglova. Dr. Ivan Kalmar, profesor antropologije na Univerzitetu u Torontu je fokusirao svoju diskusiju na razmatranje islamofobije iz istorijske perspektive. Istakao je zajedničku istoriju Islamofobije sa ostalim oblicima rasizma i diskriminacije u prošlosti Evrope. Osporio je tvrdnju da je ”islamofobija novi antisemitizam”, jer oba termina imaju dugu i zajedničku istoriju. Međutim, on je prihvatio da ova analogija može imati korisnu ulogu u pružanju snažnih upozorenja evropskim građanima o nastanku takvih oblika rasizma i njihovo prihvatanje u mainstream medijima i školama mišljenja.
Neki su gosti odlučili raspravljati o islamofobiji kroz prizmu moći. Hatem Bazian, urednik i osnivač ”Islamophobia Studies Journal’ i viši predavač na odjelima Bliskog istoka i narodnosti na Univerzitetu Kalifornija, Berkeley, govorio je o islamofobiji kao institucionalno izgrađenoj od strane elite koja nedovoljno racionalizuje globalne nejednakosti i militarizam.
Objasnio je da, kako bi se istinski borili sa islamofobijom, Evropska zajednica mora prihvatiti da su etablišmenti u mnogim zemljama iskoristili islamofobiju kao politički instrument da manipulišu svoje stanovništvo kako bi stekli veću moć. Bilo je nekoliko ključnih tema koje su se pojavile tokom konferencije. Možda i najistaknutija je bila potreba da se suprostave promociji i poticanju islamofobije od strane velikih medijskih institucija. Druga je bila potreba za izgradnju široke koalicije između grupa koje se protive islamofobiji i grupa koje promovišu anti-rasizam u Evropi i svijetu.
Na kraju, govornici su se složili da političke elite u mnogim evropskim državama moraju biti izazvane kada se pokušava manipulisati islamofobijom za svoje političke ciljeve.
Uprkost teškom i često mračnom toku rasprave, ukupna atmosfera i otvorenost sudionika je stvorila pozitivno okruženje za učenje, umrežavanje i izgradnju međunarodnih odnosa. Jedan od vrhunaca samita je bio u subotu naveče, za vrijeme iftara kada su se gosti okupili na večeri u spektakularnom krugu oko Sebilj česme u Sarajevu u starom gradu. Svi su sudionici bili saglasni da je grad Sarajevo bio pravi izbor za ovako važnu diskusiju.


text:
SAD moraju Istok Evrope sačuvati od Moskve | Balkan Diskurs
Janusz Bugajski
7. februara, 2017.
Nestabilna i interno razbijena Evropa, čije su granice u stalnoj opasnosti od ratoborne Rusije, bila bi katastrofa za američku spoljnu politiku i unazadila bi napredak svih predsjednika SAD od Ronalda Regana.
‘’Nestabilna i interno razbijena Evropa, čije su granice u stalnoj opasnosti od ratoborne Rusije, bila bi katastrofa za američku spoljnu politiku i unazadila bi napredak svih predsjednika SAD od Ronalda Regana’’, piše u analizi Janoš Bugajski, viši stručni saradnik Centra za analizu evropskih politika (CEPA) iz Vašingtona.
Zemlje Centralne i Istočne Evrope nestrpljivo prate poteze predsjednika Donalda Trampa u spoljnoj politici. Ali, čekanje na odluke iz Vašingtona nije dovoljno da se podigne ugled centralnoevropskih prijestonica u strateškim kalkulacijama nove Bijele kuće. Oni ne mogu sebi da priušte da budu samo pasivni posmatrači, već moraju krenuti hrabro naprijed sa aktivnim doprinosom savezničkim i američkim interesima.
Tokom predsjedničke kampanje u SAD-u, kandidat Tramp je doveo u pitanje vrijednost NATO-a, kao i finansijski doprinos saveznika zajedničkoj odbrani i zavisnost Evrope od Sjedinjenih Američkih Država. Kao odgovor, male i srednje države, koje čine pola Evrope, treba da se ponovo nametnu ili da se suoče sa opasnošću da budu ignorisane u odnosu na ambicije većih sila. Iznad svega, one treba da nađu način da istaknu njihov značaj za Ameriku.
Istorijski gledano, ali i strateški i ekonomski, ogromna teritorija između Baltičkog, Jadranskog i Crnog mora od vitalnog je značaja za evropsku bezbjednost. Dva svjetska rata, koja su izazvana u ovom regionu, uvukla su Ameriku u razornu borbu. Više je krvi proliveno u Centralnoj i Istočnoj Evropi tokom 20. vijeka nego u bilo kojoj drugoj regiji.
Zabrinutost
Milioni Amerikanaca koji potiču iz ovog regiona i dalje su zabrinuti za budućnost zemalja porijekla. Od propasti komunizma i raspada sovjetskog bloka, svi ovi narodi su pomogli odbrani američkih bezbjednosnih interesa i nacionalnih vrijednosti. To se pokazalo i njihovim vojnim učešćem u brojnim operacijama, koje je vodio Pentagon, u Iraku, Avganistanu i bivšoj Jugoslaviji.
Za razliku od Rusije, sve zemlje CIE su pouzdani saveznici i partneri, i ne takmiče se sa Sjedinjenim Američkim Državama oko teritorije, uticaja ili resursa. S obzirom da je Trampu,,Amerika prva“ vlade centralnoevropskih zemalja moraju dokazati da je njihova bezbjednost od vitalnog značaja za američke interese i u ovim naporima oni mogu tražiti i minimalne i maksimalne ciljeve. Na minimalnom nivou, osnovni prioritet je da se obezbijedi kontinuitet SAD politika prema regionu. Ovo uključuje bespovratno i ojačano prisustvo NATO-a kao odgovor na ruski revizionizam i kompletiranje tekućih američkih vojnih misija u prvoj liniji fronta u državama poput Poljske i baltičkih zemalja.
Na maksimalnom nivou, lideri CIE treba da nastoje da ubijede Vašington da usvoji oštriji diplomatski stav protiv ruske,,meke moći“ i subverzija u regionu. Bijela kuća treba da shvati da su regionalne politike Kremlja dizajnirane da zamijene proameričke vlade i tako podrivaju interese SAD-a.
Veći aktivizam
Ako Centralnoistočna Evropa ponovo padne pod uticaj Moskve, ostatak saveza će takođe biti u opasnosti.
Zvaničnici Centralne i Istočne Evrope moraju da objasne da demonstriranje snage može više da obuzda ambicije Moskve od bilo kog popuštanja pod pritiscima. Krajnji cilj ovog regiona mora biti sprečavanje bilo kakvih velikih sporazuma između Vašingtona i Moskve preko glava pogođenih zemalja, što bi podrilo njihovu bezbjednost i suverenitet. Ovo će zahtijevati veći aktivizam od strane svih zvaničnika ovog regiona kako bi, i riječima i djelima, dokazali da ostaju značajni za SAD. Tramp u fokus vraća nacionalnu nezavisnost i zato je pohvalio britanski Bregzit. Ovaj princip se može primijeniti na sve zemlje Centralne i Istočne Evrope, ne u smislu napuštanja Evropske unije, već u naporima da osiguraju otpornost na ruske provokacije, podrivanja i intervencije. Vašington treba da obrati pažnju na strahove i težnju svakog naroda, kako bi se izbjegla spirala regionalnih sukoba ili čak drugog potencijalnog rata.
Šanse
Na ekonomskom frontu, Istok Evrope je veće i mnogo razvijenije tržište od Rusije i ima kombinovanu populaciju od oko 170 miliona potrošača. Tramp je istakao značaj poslovnih veza u razvoju bilateralnih odnosa i CIE sada ima priliku da poka- že svoju privlačnost za nove američke investicije. U bezbjednosnoj areni, svaka zemlja CIE treba da nastavi ispunjavanje obave za u NATO-u i bilateralnim vezama sa Sjedinjenim Državama.
Prvo, neophodno je da se izdvoji najmanje 2 odsto BDP-a za odbranu, kao što je predviđeno sporazumima NATO. Do sada samo Poljska i Estonija ispunjavaju ovaj standard, iako su druge zemlje, uključujući Rumuniju, Letoniju i Litvaniju obećale da će povećati potrošnju u narednim godinama. Proces mora da se ubrza tako da se region ne vidi samo kao puki potrošač sigurnosti.
Drugo, potrebno je da bude veći fokus na izgradnji domaćih mehanizama borbe protiv spoljne agresije, tako da CIE region ne bi samo nemoćno čekao asistenciju sa strane. Ovo uključuje razvoj efikasne teritorijalne odbrane, vojnu modernizaciju i ciljanu potrošnju odbrambenih budžeta za domaću bezbjednost.
I treće, poboljšana regionalna bezbjednosna saradnja je neophodna kako bi se zajednički suprotstavili spoljnim agresorima.
Ovo može uključivati kombinovane vojne jedinice, razmjenu obavje- štajnih podataka, zajedničku vazdušnu odbranu i niz drugih inicijativa. Efikasnija regionalna odbrana će vjerovatnije da podstakne SAD da pomognu u zaštiti granice, vazdušnom prostoru i na moru. Nasuprot tome, svaka prijestonica ovog dijela Evrope mora da pomogne u odbrani svih članica NATO-a, uključujući Sjedinjene Države, uz energično praćenje i neutralizaciju potencijalnih prijetnji terorizma. Za Ameriku, nestabilna i interno razbijena Evropa, čije su granice u stalnoj opasnosti od ratoborne Rusije bila bi katastrofa za američku spoljnu politiku i unazadila bi napredak svih predsjednika SAD od Ronalda Regana. U najgorem slučaju, može uvući Vašington u druge skupe ratove za odbranu američkih saveznika. Region Centralnoistočne Evrope je ključni posrednik između američkih i evropskih interesa koji svjedoči da je zajednički mir moguć samo kroz kolektivnu snagu.
Ovaj članak je prethodno objavljen na portalanalitika.me

created: 7. februara, 2017.

author: Janusz Bugajski


text:
Ahu Serter: Ulaganje u žene, ulaganje u budućnost | Balkan Diskurs
Gül Uret
6. marta, 2017.
Žene su najveći neiskorišteni resurs u svijetu. U Turskoj, manje od devet posto poduzetnika su žene. Jedina turska investiciona platforma koja je fokusirana na žene ‘’Arya’’ želi da ovo promijeni. Balkan Diskurs je razgovarao sa AhuSerter, osnivačicom ženske investicione platform „Arya’’, o njenom radu i planovima za budućnost.
Žene su najveći neiskorišteni resurs u svijetu. U Turskoj, manje od devet posto poduzetnika su žene. Jedina turska investiciona platforma koja je fokusirana na žene “Arya” želi da ovo promijeni. Balkan Diskurs je razgovarao sa AhuSerter, osnivačicom ženske investicione platform “Arya’’, o njenom radu i planovima za budućnost.
Kao poduzetnica i investitorica, Ahu Serter smatra da je već dugo u velikoj mjeri zanemaren potencijal žena. Zbog toga ona je odlučila da to promijeni i osnovala je žensku investicionu platform “Arya’’. Platforma je dobila ime po njenoj najmlađoj kćerki Aryi, a sa radom je počela početkom 2014. godine. Osnivačka vizija “Arya’’ platforme jeste motivisanje uspješnih žena i muškaraca (posebno očeva sa kćerkama) da investiraju u ambiciozne žene poduzetnice.
Objašnjavajući motive za osnivanje platforme, Ahu navodi: “Ja imam tri kćerke i želim da ih odgojim kao jake, nezavisne žene. Nakon rođenja moje najmlađe kćerke Arye shvatila sam da ono što radim za svoju porodicu nije dovoljno. Željela sam da uradim nešto više kako bi pomogla ambicioznim ženama i ostavila istinsko naslijeđe svojim kćerkama, kako bi zapamtile svoju majku i nastavile pomagati ostalim ambicioznim ženama da ispune svoje snove.”
Kao poslovna žena, Ahu Serter na svaki problem gleda kao na potencijalnu priliku. “Vidjeli smo da je veliki jaz između onoga što žene rade, i onoga što one zapravo mogu postići. Stvaranjem mjesta gdje se mogu osjećati dobrodošle, možemo izgraditi povjerenje i pružiti ženama poduzetnicama mogućnosti koju one inače ne mogu tražiti niti očekivati. Ove poduzetnice trebaju pristup investicijama i ljudima koji ih vide kao takve”, kaže Ahu. Međutim, njen cilj nije bio da samo investira u žene, nego i da inspiriše druge da postanu investitori jer ih smatra mudrim osobama koje marljivo ulažu u poslove koje smatraju bitnim.
Kao najveći izazov, ona navodi psihološke barijere koje su neki poduzetnici postavili u svom umu. “Zato je izgradnja povjerenja toliko važna za nas. Jer kada žene vjeruju u nešto, onda i ulaze u taj posao”, kazala je ona.
Pojasnila je da to nije samo povjerenje u rad ili projekt, nego i povjerenje jednih u druge. “Drugi izazov je naučiti žene da vjeruju jedne drugima, da objektivno procijene svoje prednosti i mane i zaposle ljude da rade na zadacima na kojima one nisu tako dobre, da vjeruju ljudima koji rade svoj posao, da nauče da budu tim”, navodi Ahu i kaže da poduzetnice “Arya’’ platforme rastu tako što podižu druge poduzetnice, i fokusiraju se na pomaganje i saradnju prije traženja usluga. Osim izgradnje ovih poslovnih mreža, ona naglašava da joj je najveća nagrada kada vidi žene koje napreduju i imaju kontrolu nad svojom imovinom i svojim životima.
Ahu Serter ističe da ovi pozitivni rezultati platform nisu samo za žene u koje se ulaže. Jedan od ciljeva “Arya’’ platforme je da “pokaže investitorima, ženama i muškarcima, da su žene velika prilika za ulaganje i s obzirom da su zanemarene tako dugo vremena, prvi koji shvate ovu priliku će imati veliku zaradu.” Pod zaradom se ovdje ne smatraju samo materijalna dobra. “Kada ulažete u žene vaša zarada nije samo u novčanom obliku. Što je još važnije, ulaganjem u žene ulažete u društvo; što zaista koristi našem društvu”, i dodaje, “istraživanja su pokazala da uspješne žene troše svoju zaradu na obrazovanje i porodicu, prije nego na bilo koju luksuznu robu.”
Ahu Serter naglašava da podrška platformi svakodnevno raste. “Ova podrška dolazi posebno od očeva sa kćerkama. Većina naših investitora i pristalica su moje kolege koji zaista cijene ono što radimo za žene u “Arya’’ platformi, jer su dovoljno pametni da shvate da bi društvo bez žena bilo nepotpuno društvo.”
Jedna od redovnih godišnjih aktivnosti “Arya” platforme je “Women Retreat” (slobodni prijevod: “Ženski odmor’’) koji kombinuje zabavne aktivnosti sa interaktivnim sesijama i daje učesnicima priliku za povezivanje i saradnju sa potencijalnim investitorima i dijeljenjem svoje priče. Prošle godine, “Women Retreat” je okupio 78 žena i muškaraca iz 11 zemalja širom svijeta. Ovogodišnji “Women Retreat” održat će se u Casa Dell'Arte u Bodrumu (Turska) od 2. do 4. juna.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Od svog osnivanja, “Arya” je uložila više od 500 hiljada dolara u poslove žena poduzetnica, a interes za platformu raste svaki dan. Interes, međutim, ne dolazi samo iz Turske, nego i iz susjednih zemalja. “Dobili smo interes za pokretanje “Arya” odjela iz Gruzije, Azerbejdžana i Nigerije,” istakla je Ahu za Balkan Diskurs.
“Naš cilj je u 2017. godini pokrenuti drugi odjel u Gruziji. Za pet godina želimo da se “Arya” platforma prepozna kao najjača platforma za žene preduzetnice u regiji Bliskog istoka i sjeverne Afrike. Mi sebe vidimo kao snažne ženske preduzetnice u izazovnom regionu i želimo da napravimo promjene za naše društvo, postavši najbolji primjeri kreativne ekonomije”, kazala je Ahu.

author: Gül Uret


text:
Vital Voices: Ulaganje u žene za bolje sutra | Balkan Diskurs
Velma Saric
29. marta, 2017.
Na svakom profesionalnom putu postoje mnogobrojne prepreke, pa tako i u oblasti ljudskih prava i izgradnje mira u postkonfliktnom društvu. Jedan od načina kako sam prevazišla prepreke u svakodnevnoj borbi za napredak je mreža podrške i mentora. Pokazala se neprocjenjivom.
Na svakom profesionalnom putu postoje mnogobrojne prepreke, pa tako i u oblasti ljudskih prava i izgradnje mira u postkonfliktnom društvu. Jedan od načina kako sam prevazišla prepreke u svakodnevnoj borbi za napredak je mreža podrške i mentora. Pokazala se neprocjenjivom.
Nakon više od 15 godina rada kao istraživačica, novinarka i braniteljica ljudskih prava pronašla sam svoju profesionalnu mrežu podrške u ženama, članicama organizacije ‘Vital Voices Global Partnership’ (Vital Voices Globalno Partnerstvo). Ova neprofitna organizacija sa sjedištem u Sjedinjenim američkim državama (SAD-u), nastala je iz inicijative američke Vlade pod nazivom ‘Vital Voices Demokratska Inicijativa’.
Inicijativa ”Vital Voices Demokratska Inicijativa” nastala je 1997 . godine od strane tadašnje prve dame SAD-a Hillary Clinton i bivše državne sekretarke Madeline Albright nakon Četvrte konferencije Ujedinjenih Nacija (UN) o ženama u Pekingu. Inicijativa je pretvorena u rad na promociji napretka žena kao jednog od vanjskih političkih ciljeva SAD.
Za mene, ova priča počinje 2012. godine kada sam po prvi put čula za ‘Global Ambassadors Program – GAP’ (program Globalni Ambasadori). GAP je mentorska inicijativa uspostavljena kroz partnerstvo Vital Voices i Bank of America koja povezuje žene lidere – u presudnim trenutcima na njihovim profesionalnim putevima – sa etabliranim ženama mentoricama. U to vrijeme ja sam radila na podizanju svoje mirovne organizacije i pratila Vital Voices organizaciju sa nadom da ću i ja učestvovati u programu kada za to dođe vrijeme.
Nekoliko godina kasnije, moja organizacija postaje jedna od vodećih na Zapadnom Balkanu kada je u pitanju izgradnja mira. Kroz naše programe i projekte smo dotakli milione ljudi, a i primili međunarodna priznanja za inovativne pristupe izgradnji mira. Za pet godina rada zajedno sa mojim timom prošli smo teška ali i uzbudljiva vremena, susrećući se sa novim izazovima i prilikama.
Krajem 2015. godine situacija se uveliko promjenila i počeli smo gubiti financijska sredstva za nastavak rada. Kucali smo na vrata mnogih donatora ali bez velikog napretka. Moj tim i ja bili smo izgubljeni i umorni. Na vrhuncu iznemoglosti dobila sam e-mail od Liam Dall, bivšeg Višeg direktora za razvoj Vital Voices i bliskog prijatelja sa najavom novog kruga prijava za Vital Voices GAP program. Nakon njegovog, a i ohrabrenja kolega, popunila sam prijavu. Nekoliko sedmica kasnije, tačnije u februaru 2016., odlazim u Londom i postajem prva učesnica GAP programa iz Bosne i Hercegovine.
Prije dolaska u London povezala sam se sa mentoricom, Susan Ann Davis – pionirkom u ženskom liderstvu i ikonom u industriji javnih odnosa. Kao dugogodišnja zagovornica društvenog preduzetništva, izgradnje demokratije i razvoja ženskog liderstva, Susan je bila predsjednica Odbora Vital Voices i prva međunarodna predsjednica Ženskog Međunarodnog Foruma, koji danas predstavlja šest hiljada žena. Ona je takođe predsjednica Odbora Obrazovnog centra ‘’Zambuli’’ koji je odgovoran za obrazovanje 400 djevojčica u Afganistanu.
Susan je dala veliku podršku mom radu, a nakon GAP programa pomogla mi svojim profesionalnim savjetima i vezama. Pored mentorstva, postale smo i bliske prijateljice. Otvorila mi je vrata svog doma i upoznala me sa porodicom, te smo stvorile mnogo jaču vezu od profesionalne.
Sedmica GAP u Londonu promijenila mi je život. Imala sam priliku da upoznam i radim sa nevjerovatnim ženama liderima, kao što su Allison Shapira, osnivačica i izvršna direktorica Global Public Speaking LLC, Zoë Dean-Smith, viša direktorica Vital Voices i Ahu Serter, predsjednica Farplas Group i osnivačica ženske investicione platforme ‘’ARYA’’.
Kasnije, Ahu je takođe dala veliku podršku mom radu, pozvala me da prisustvujem ‘’Women Retreat 2016’’ – jedinstvenom događaju koji kombinuje zabavne aktivnosti sa interaktivnim sesijama povezujući žene poduzetnice sa potencijalnim investitorima iz cijelog svijeta – i odlučila da investira u moj rad.
Pored ovih poznanstava, tokom GAP sedmice u Londonu, Vital Voices i Bank of America Merrill Lynch su organizovali javni forum ‘’Žene, napredak i globalna ekonomija’’. Forum je okupio eksperte i lidere kako bi diskutovali o trenutnim problemima u oblasti ekonomskog i društvenog napretka žena, sa posebnim osvrtom na žene na Bliskom Istoku, u Sjevernoj Africi i Istočnoj Evropi. Provela sam dan u konstruktivnim diskusijama i panel sesijama sa nevjerovatnim ženama poput Ambasadorice Melanne Verveer, suosnivačice Seneca Women, Anne Finucane, podpredsjednice Bank of America, Christiane Amanpour, glavne međunarodne dopisnice za CNN, Atifete Jahjaga, predsjednice Kosova i Baronese Mary Goudie.
Ovaj događaj je donio toliko nevjerovatnih iskustava i poznanstava, ali za mene je jedan događaj poseban. Nakon ovog okupljanja, dvije divne žene, Anne Finucane i Melanne Verveer napisale su članak za The Huffington Post, pod nazivom ‘’Žensko liderstvo za ekonomski napredak i društvene promjene’’ u kojem su spomenule i moj rad. U članku one diskutuju koliko je važno pitanje rodne ravnopravnosti i kako “od učestvovanja u mirovnim pregovorima do unapređenja stabilnosti kroz poslove i ekonomski razvoj, žene pomažu napredak’’.
Ta sedmica mi je darovala novu porodicu. Vital Voices porodicu.
Mjeseci su prolazili i ja sam nastavila da radim zajedno sa mojom Vital Voices mentorkom Susan A. Davis i Bank of America mentorkom Vivian M. Porcelli koje su pomogle mom centru da razvijemo nove veze i partnerstva, radimo na našem poslovnom i strateškom planu i unaprijedimo našu outreach strategiju. Pored profesionalnog rasta, ono što Vital Voices čini posebnim je i njihova želja da vide i vaš lični rast, da vam pomognu da napredujete i kao lider i kao osoba i da nađete balans u životu.
U jesen sam pozvana da učestvujem u još jednom Vital Voices okupljanju, ovoga puta u partnerstvu sa Johnson & Johnson u Half Moon Bay, Kalifornija. Bila sam jedna od 100 žena učesnica iz cijelog svijeta i jedina žena iz Bosne i Hercegovine članica Vital Voices VV100 mreže.
Tokom okupljanja imala sam nevjerovatnu priliku da upoznam i radim sa Obiageli Ezekwesili, suosnivačicom Transparency International i bivšom predsjednicom Svjetske Banke u Africi. Obiageli mi je rekla ‘’da postaješ član ovakve mreže zato što i ti dijeliš istu motivaciju i strast’’. I zaista, tako sam se i osjećala tokom pet dana u Kaliforniji. Nezamisliva snaga koju ove žene imaju, suosjećanje i razumjevanje koje šire, ljubav i pomoć koju pružaju čine vas u istom momentu poniznim i ohrabrenim.
Vital Voices nastoje zaustaviti rodno zasnovano nasilje i shvataju da dokle postoji nasilje nad ženama, ženska ljudska prava su ugrožena. Takođe, njihov pristup je potpuno inkluzivan jer znaju da žene ne mogu riješiti ovaj problem same. Iz ovog razloga je pokrenut ‘’Voices of Solidarity’’ (Glasovi solidarnosti) – prezentacija Vital Voices nagrada za solidarnost – koji prepoznaje muškarce koji su pokazali hrabrost i suosjećanje u zagovaranju za žene i djevojčice u SAD i širom svijeta.
Jako sam se obradovala kada sam dobila poziv da prisustvujem “Voices of Solidarity 2016” događaju u New York-u. Iako je počela kao formalno okupljanje, večer je završila kao izlazak pun smijeha, ohrabrenja i pozitivne energije. Imala sam čast da sjedim za stolom sa divnom Barbarom H. Zuckerberg, direktoricom Barbara Hope Fondacije, a na kraju se ispostavilo i da je ona bila velika podrška mojoj prvoj producentskoj avanturi – dokumentarnom serijalu PBS-a ‘’Žene, rat i mir’’. Takođe sam imala čast upoznati novog Generalnog sekretara UN-a, g-dina Antónia Guterresa koji je dobio nagradu za svoj rad u borbi protiv rodno zasnovanog nasilja.
Iza ove sjajne organizacije stoji nevjerovatna Alyse Nelson – predsjednica i izvršna direktorica Vital Voices. Alyse je radila sa ženama liderima na razvijanju treninga i međunarodnih foruma u više od 140 zemalja i pod njenim vodstvom, Vital Voices je utrostručio svoju veličinu i proširio globalni pristup kako bi uključio mrežu od preko 15 hlijada žena u 144 zemlje svijeta. Za mene, Alyse se uvijek ističe svojom nevjerovatnom energijom, pozitivnim pristupom i uvijek motivirajućim riječima.
Godinu dana nakon pridruživanja Vital Voices porodici ne mogu biti ponosnija što sam dio tako divne i snažne mreže za žene lidere. Nedavno me je Vital Voices nominovao za učešće u ‘’Vital Voices’ Fortune/US State Department Globalnom Programu Mentorstva za Žene’’ koji povezuje međunarodne poslovne žene na raskrsnicama njihovog liderstva sa vrhovnim Američkim rukovodiocima – ‘’Najsnažnije žene prema magazinu Fortune’’ – i njihovim timovima koji služe kao mentori. Sama nominacija za jedan ovakav program predstavlja nevjerovatnu čast i priliku i ne mogu da dočekam nove avanture mog Vital Voices puta.

author: Velma Saric


text:
Gašenje Kratkofila: Usamljeno banjalučko ljeto | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
24. aprila, 2017.
Jedna od glavnih tema kulturnih krugova Bosne i Hercegovine bilo je gašenje festivala kratkog filma „Kratkofil Plus“. Banjalučki festival koji je devet godina za redom uspješno okupljao mnogobrojne filmaše i publiku zaljubljenu u film se neće održavati do daljnjeg.
Jedna od glavnih tema kulturnih krugova Bosne i Hercegovine bilo je gašenje festivala kratkog filma “Kratkofil Plus“. Banjalučki festival koji je devet godina za redom uspješno okupljao mnogobrojne filmaše i publiku zaljubljenu u film se neće održavati do daljnjeg.
Iz organizacije festivala kao razloge navode:nepostojanje vizije razvoja kulture, skoro potpuno odsustvo interesa za projekte, tendenciju ka komercijalizaciji kulturnih događaja, te sistematsko smanjivanje logističke i finansijske podrške Kratkofilu Plus.
Profesor na Akademiji umjetnosti u Banjoj Luci, Draško Gajić, koji je zajedno sa svojim studentima učesnik Kratkofila još od prvih koraka koje je festival napravio, smatra da mladi gašenjem ovog festivala gube mnogo.
“Bilo šta u vezi umjetnosti i kulture, koje ionako ima malo na našim prostorima, nije dobro da se gasi i nestaje. I ljubitelji i stvaraoci filma gube jedan kulturni događaj i jednu pozornicu na kojoj mogu vidjeti ostvarenja iz cijelog svijeta koja rijetko gdje mogu vidjeti osim na festivalima“, objašnjava Gajić.
On dodaje i da takve manifestacije treba dozirati jer je Banja Luka mali grad, ali da one koje postoje i imaju svoju publiku treba očuvati i truditi se da se održavaju kontinuirano. Profesora Gajića podržavaju i njegovi studenti.
Prema riječima studentice glume banjalučke Akademije umjetnosti, Nađe Kostić, gašenjem Kratkofila nije ugašen samo jedan od festivala,nego je i prekinuto upoznavanje građana Banja Luke sa filmskom umjetnošću.
“Smatram da stanovnici ovog grada nisu dovoljno upoznati sa filmom,a Kratkofil je iz godine u godinu uspijevao da okupi veliki broj mladih ljudi koje je film počeo interesovati sve više i više. Nažalost,tužna je činjenica da se veliki broj festivala u našem gradu gasi,a to svakako ne doprinosi kulturološkom razvoju Banja Luke,a njoj je to veoma potrebno, da ne kažem neophodno“, tvrdi ona.
Kratkofil je jedan od festivala koji je mladima iz BiH pružio priliku da se oprobaju u stvaranju kratkog filma koji će zaista biti prikazani publici. Jedan od takvih mladih ljudi je i banjalučanin Adnan Smajić, koji je na prošlogodišnjem festivalu svojim prvim kratkim filmom “Ja sam Adnan i neću vas raznijeti“, ostvario veliki uspjeh.
Kao neko ko je dobio priliku da uspije na Kratkofilu, Smajić kaže kako žali što i drugi neće imati mogućnost da uz Kratkofil uče, stvaraju i upoznaju ljude iz evropskog svijeta filma. On tvrdi da je saznanje da od ove godine banjalučko ljeto neće biti u znaku ovogrado posjećenog festivala, zaista poražavajuće.
“Nove generacije neće znati ništa o najprijatnijem kutku Kastela, zvanom Secret Garden, vrtlogu osjećanja koji su projekcije stvarale u gledaocima, niti imati priliku u dogledno vrijeme uživaju u kratkim formama“, kaže Smajić.
Krivce za ovakve situacije, prema njegovim riječima, treba tražiti kako u državnom vrhu, tako i u narodu.
“Kulturne manifestacije su na našim prostorima odavno na aparatima, prinuđene da se zadnjim atomima snage bore da prežive, dok nadležni redom isključuju jednu po jednu. U drugu ruku, nije potpuno u redu ni kriviti isključivo institucije, jer je propadanje festivala ogledalo društva. I mi imamo dozu odgovornosti.Zašto koride i Oskari popularnosti opstaju? Jer je našim ljudima zanimljivije gledati dva bika na 40 stepeni nego dokumentarni film. I sve dok je tako, ovakvi ishodi će biti očekivani“, objašnjava Smajić.
Iako ne želi biti pesimističan, Smajić kaže da je za opstanak kulture potrebno više od nekoliko pojedinaca koji godinama daju sve od sebe da bi na kraju saslušali žalbe na skupo pivo.
“Pored toga što joj se oduzimaju zelene površine, parkovi, rekreativne zone, ako joj nastavimo oduzimati kulturu, Banjaluka će ostati grad bez duše“, zaključuje Smajić.

author: Andrea Aleksić


text:
Sa stidom o seksualnom obrazovanju u BiH | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
26. aprila, 2017.
Seks je kao tema prisutan svugdje, od modnih magazine do filmova, ali mladi u Bosni i Hercegovini (BiH) znaju jako malo o odgovornosti vezanoj za seksualne aktivnosti. Takva tema još uvijek izaziva reakcije poput stida, neugode i osjećaja da nije moralno govoriti o tome u javnosti ili porodici.
Seks je kao tema prisutan svugdje, od modnih magazine do filmova, ali mladi u Bosni i Hercegovini (BiH) znaju jako malo o odgovornosti vezanoj za seksualne aktivnosti. Takva tema još uvijek izaziva reakcije poput stida, neugode i osjećaja da nije moralno govoriti o tome u javnosti ili porodici. Obrazovni sistem BiH još uvijek nema predmet u osnovnom i srednjoškolskom obrazovanju koji bi se bavio seksualnim i reproduktivnim zdravljem i tako pružio ozbiljan korak u de-stigmatizaciji dijaloga o sigurnom seksualnom životu.
“Bez formalne edukacije mladi mogu ili da se informišu samostalno, preko interneta, prijatelja ili naše i sličnih organizacija“ kaže Damir Zečević, trener Asocijacije XY koja se bavi ovim pitanjima.
Prema njegovim rječima, za sada se ne vidi način da nadležna ministarstva obrazovanja riješe nedostatak ovog predmeta u školama a stanje na terenu nam govori da je to itekako potrebno.
Damir navodi kako se mladi sve ranije upuštaju u seksualne odnose i moraju biti svjesni koliko je odgovornost važna. “Poražavajuće je da je nekoga sramota da kupi prezervative i time ugrožava svoje ali i tuđe zdravlje“, kazao je Damir.
Aktivnosti Asocijacije XY se sastoje i u predavanjima u srednjim školama na temu seksualnog i reproduktivnog zdravlja. “Ta tema je uvijek osjetljiva i početak je skoro svuda isti: smijeh, neugoda, stid dok se ‘ne probije led’. Tad vidim da mladi shvataju da je u pitanju njihovo zdravlje i tu počinju da se zanimaju“, pojasnio je on.
Sa Damirom se slaže Vanja Tešanović, koja je u svojoj srednjoj školi održala nekoliko edukacija na ovu temu. “U početku sam bila ona blesava cura koja nešto priča o kondomima ali sam uspjela u namjeri da doprem do svojih vršnjaka. Posebno se iznenade kad im objasnim da prilikom odnosa bez zaštite ne rade to samo sa tim partnerom nego i sa svim prethodnim, što ih tjera da se zamisle nad tim koliko rizikuju“, nastavlja Vanja sa pričom i dodaje da “u većini slučajeva, djevojke su te koje se zanimaju više od muškaraca.“
I Damir i Vanja ističu da je mnogo lakše kad mladi ljudi rade sa drugim mladim. “Taj sistem vršnjačke edukacije nema prepreka, mnogo je opuštenije i lakše im je da pitaju nas nego nekog starijeg“, istakli su njih dvoje.
Naši sagovornici kazali su da mladi nisu neupućeni u rizike koje donosi seksualna aktivnost bez zaštite ali naprosto vjeruju “da se to događa nekom drugom a njima ne može“. “Dosta njih zna nabrojati neke najčešće bolesti koje se prenose seksualnim putem ali misle da ako vjeruju partneru da im je to dovoljno da budu sigurni“, kazao je Damir.
Vanja smatra da je posebno loše što se dosta mladih djevojaka stidi odlaska ginekologu na redovne preglede. “Uglavnom idu rijetko i to samo kad uoče neki problem, posumnjaju da imaju neku bolest a rijetko kad preventivno i mislim da razlog tome leži u obrazovanju“, pojasnila je Vanja.
Da mlade djevojke izbjegavaju posjete ginekologu potvrđuje nam Jelena Malinić, medicinski tehničar u Domu zdravlja Istočna Ilidža. “Ne možemo reći da smo zadovoljni time koliko često djevojke dolaze na kontrole, preventivne preglede. Uglavnom se jave kad imaju očigledne simptome nekog oboljenja“, kazala je Jelena.
Pojasnila je da je problem u tome što značajan broj polno prenosivih bolesti nema jasne simptome što je izraženo kod muškaraca ili u slučaju žena se ti simptomi jave kasno. “Pravilnim odabirom kontracepcije kao i pregledima mogu se spriječiti ozbiljna oboljenja, komplikacije koje nastupe kad bolest uznapreduje i zato naglašavamo važnost odgovornog pristupa“, dodala je Jelena.
Ona je istakla da djevojke najviše dolaze na nagovor prijateljica ili u slučajevima organizovanih kampanja. “Naš Dom zdravlja je bio dio projekta za mlade i tad smo imali povećan broj dolazaka što nam govori da mlade treba uputiti pa možda i ohrabriti. Na bilo koji pregled se ne smije gledati kao na sramotu, to uvijek podvlačim“, kazala je Jelena.
O preciznom broju oboljenja se teško može govoriti jer se ne vodi posebna statistika a dosta oboljelih pomoć potraže u privatnim klinikama, objašnjava nam Jelena. “Primjetan je ipak trend povećanja zaraženih nekim oblikom HPV-a (human papiloma virus) koji je jako rasprostranjen, raznovrstan. Na sreću, većina se liječi lako, bez komplikacija iako djevojke dolaze sa informacijama sa interneta koje ih uplaše i zbune”, dodala je Jelena.
Naši sagovornici se slažu sa tvrdnjom da bi bilo korisno uvesti u obrazovni sistem predmet koji bi se bavio pitanjima seksualnog i reproduktivnog zdravlja. Tanja Maletić, razredna nastavnica osnovne škole “Pale“ kazala je da za takav predmet itetako ima mjesta. “U planu i programu se možemo dotaći osnova ovog pitanja na časovima odjeljenske zajednice, možemo ugostiti predavače pojedinih organizacija, ako ispune uslove koje daje ministarstvo ali su sve to mali koraci, koji nisu sistemsko rješenje“, pojasnila je Tanja.
Prema njenim riječima važno je u javnosti imati jasne informacije o tome šta je takav predmet. “U našem društvu se, usuđujem se reći, na ovo gleda kao na jedan nemoralan predmet pa bi bilo dobro objasniti da se radi samo o zaštiti zdravlja omladine i to ne može nikome da škodi“, kazala je Tanja.
O tome kako bi učenici prihvatili ovakav predmet, Tanja naglašava da je “kao i u svakom predmetu, važan pristup nastavnika. Ako radite dobro, posvećeno, s ljubavlju, problema neće biti“.
Na naše pitanje da li misli da bi predmet seksualnog obrazovanja bio koristan u školi, Marinko Papaz, učenik 4. razreda Gimnazije kazao je da bi bio koristan. “Dosta mojih vršnjaka o tome zna jako malo, izlažu se bolestima, rizicim ajer ne znaju, sramota ih da pitaju pa onda nastane problem“, kazao je Marinko.
Da mladi imaju dosta nejasnoća, slaže se i Jelena Tadić, takođe učenica Gimnazije. “To nije nešto što možete pitati roditelje, nastavnike. Imate samo internet i vršnjake. Tu je dosta dezinformacija. Možda bi napočetku bilo čudno imati to kao predmet ali bi koristilo, sigurna sam“, zaključuje Tadić.

author: Mladen Lakić


text:
Karikaturista Damir Balić: Neophodno vješto oko | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
7. maja, 2017.
Prenaglašavanje fizičkih karakteristika na ironičan i satiričan način, poznat kao karikatura, veoma je popularan i danas. Osim u novinama, karikatura kao umjetnički izražaj sreće se i na zidovima galerija.
Ilustracije: Damir Balić
Prenaglašavanje fizičkih karakteristika na ironičan i satiričan način, poznat kao karikatura, veoma je popularan i danas. Osim u novinama, karikatura kao umjetnički izražaj sreće se i na zidovima galerija.
Zidove galerija krase i radovi karikaturiste iz Sarajeva, Damira Balića. Sarajlija čije je obrazovanje usmjereno na štampanje i grafičku tehnologiju, osim kroz karikaturu rado se izražava i kroz ilustraciju i animaciju. Crtanje, kako kaže je za njega najlakši način izražavanja. Talenat za crtanje uočen je još u djetinstvu, od kada Balić radi na njegovom usavršavanju.
“Uporedo sa učenjem slova sam vidio da manje više uspješno mogu i precrtati omiljene crtane i stripovske junake. Ozbiljnije se počinjem baviti ilustracijom sa kupovinom prvog grafičkog tableta pri kraju srednje škole. Zahvaljujući online radionicama i školama počinjem raditi sa manje ustručavanja“, objašnjava on.
Ovaj oblik izražavanja Balić doživljava kao medij u kojem je poželjno, ako ne i presudno, ubaciti subjektivni dojam tako da nisu samo fizički atributi bitni nego i dio impresije kao i karakter osobe. Da bi se karakter jedne osobe doživio i prenio na papir, Balić naglašava da je potrebno imati “vješto oko“. Pojašnjava da je danas to prilično otežano, jer su fotografije ljudi često obrađene u raznim photoshop i drugim aplikacijama, te uočiti osobine neke osobe zna predstavljati pravi izazov.
“Kada crtam karikaturu prvo uočavam barem četiri filtera sa Instagrama koji mi daju pogrešnu sliku o osobi, ponajviše tonu kose, očiju i tena lica. Puno je lakše raditi sa više fotografija, pogotovo ako su iz različitih uglova“, kaže Balić.
Obzirom da je karikatura kao oblik umjetnosti postala veoma rasprostranjena zbog svoje duhovitosti i orginalnosti, njeni poštivaoci su sve više zainteresovani da je imaju i u svojim domovima. Prema Balićevim riječima, karikatura ima komercijalnu upotrebljivost, pa je srećemo u medijima, kako štampanim, tako i web izdanjima, ali sve češće i u privatnom posjedstvu. Mnoge karikature ovog umjetnika pravljene su baš po narudžbama ljudi koji gaje ljubav prema stripovima, animaciji i karikaturi.
To da je karikatura prihvaćena od bosanskohercegovačke javnosti, govori i posjećenost izložbi na kojima Balić izlaže, a i narudžbe njegovih radova. Kada je u pitanju odnos vlasti u BiH prema ovoj vrsti umjetnosti, Balić je otvoren: “Od države podršku ne očekujem pa se tako ni ne razočaram kada izostane. Po meni je bitno da kao autor konstantno napredujem, pratim tehnološke aspekte i ne odustanem“.
Balić pojašnjava da veliko interesovanje postoji kod mladih kada je u pitanju karikatura, koji iz ljubavi prema stripovima i strip junacima počinju sa ovim izražajem. Među njima, Balić kaže da su i studenti Akademije likovnih umjetnosti koji se trude da iz godine u godinu organizuju zanimljiv festivalski sadržaj i radionice. Neki od poznatijih su i Beton fest, festival ulične umjetnosti, te SOS Dizajn Festival.
Kada je karikatura u pitanju moguće je naići i na negativna iskustva, jer se neki ljudi uvrijede zbog toga kako su prikazani. Ovaj karikaturista se nije često nalazio u takvim situacijama.
“Uvijek postoji mogućnost da “fulim“ crtež i sve je podložno ispravci po zajedničkom dogovoru. Mada ispravke najmanje imam pri slikanju karikatura, puno ih je više u grafičkom dizajnu gdje je potrebno biti korak ispred naručioca i znati šta želi bolje od njega“, objasnio je.
Za uspjeh u umjetnosti bitna je inspiracija, ali i uzori. Uzore za svoje karikature ovaj umjetnik pronalazi u djelima majstora klasičnog slikarstva, strip autora, animatora, karikaturista i konceptualnih umjetnika. Od domaćih autora izdvaja strip autore Milenka Tunjića i Dubravka Matakovića, zbog čijih se radova, između ostalog, i počeo baviti ovim poslom. Inspiraciju pak pronalazi posvuda, a svoje omiljene crteže napravio je još početkom karijere.
“Inspiraciju pronalazim svuda oko sebe, u ljudima koje srećem i sa kojima se družim, brojnim Facebook grupama i stranicama o crtanju i slikanju. Moji omiljeni crteži su mi neki od onih koji su nastali još prije deset godina, a da sam bar malo zadovoljan danas sa njima“, tvrdi on.
Svima koji su novi u karikaturi poručuje: “Da izgrade svoj stil, uče i kopiraju od najboljih i “nabiju kilometražu“ na papiru. I što je najbitnije da ne odustaju, čak i ako im u datom momentu to nije primarni izvor zarade.“


text:
PALE: Loši urbanistički planovi kao prepreke za invalidska kolica | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
7. maja, 2017.
Licima koja koriste kolica kretanje dodatno otežava neprilagođena infrastruktura na brojnim objektima.
Licima koja koriste kolica kretanje dodatno otežava neprilagođena infrastruktura na brojnim objektima.
Uz napomenu da javne ustanove, poput fakulteta, Doma zdravlja i opštine na Palama imaju takozvane rampe koje mogu da koriste lica koja su u kolicima, fotografije u nastavku pokazuju detalje, na prvi pogled možda sitne ali za lica u kolicima nesavladive prepreke u svakodnevnom životu.
Foto i tekst: Mladen Lakić, I. Sarajevo
”Sniženja (ne)dostupna svima” (sporedni ulaz u tržni centar ”Tom”, Pale)
”Kako mislite plaćanje računa?” (glavni ulaz u zgradu Elektrodistribucije Pale)
Oštećeni pješački prelaz koji je skoro nemoguće savladati u kolicima
”Pješačka zona dostupna uz manji skok” (početak pješačke zone na Palama)
”Zar je bila plata?” (bankomat nedostupan licima koja se kreću uz pomoć kolica)


text:
Mir izvana, rat unutra | Balkan Diskurs
Paul Scherer
12. maja, 2017.
Trauma nije ograničena samo na generaciju koja je iskusila rat “iz prve ruke”. Kada se ne liječi na odgovarajući način, trauma se često u porodicama prenosi sa generacije na generaciju.
Više od 20 godina nakon kraja rata, trauma i dalje ostaje jedan od glavnih izazova pomirenju u Bosni i Hercegovini. Trauma nije ograničena samo na generaciju koja je iskusila rat “iz prve ruke”. Kada se ne liječi na odgovarajući način, trauma se često u porodicama prenosi sa generacije na generaciju.
“Ako ideš psihologu (…) ljudi će reći da si lud i pričat će o tebi. To je glavni razlog zašto ljudi ne traže pomoć. Na kraju samo sjede kući i pokušavaju se izboriti sa svojim emocijama i osjećanjima.”[1]
Kažu da vrijeme liječi sve, ali za ljude koji su iskusili traumu, ta izreka zvuči prezrivo. Strahote rata iz 1990-ih su ostavile ožiljke i traumatizirale bh. društvo, a veliki dio ljudi i dalje pati zbog svih užasnih iskustava. Obzirom da je odgovarajući tretman rijedak, njihova trauma se često – nenamjerno – prenosi s jedne generacije na drugu i ima snagu da gaji strah, ljutnju i mržnju između različitih dijelova društva.
Psihološka trauma je ozbiljna mentalna povreda koja nastaje kao odgovor na izuzetno stresne događaje. Svaka trauma je lična i jedinstvena i stoga dvoje ljudi koji iskuse isti traumatični događaj mogu imati različite reakcije. Ipak, obično je izaziva iskustvo i/ili posmatranje direktnog, ekstremnog nasilja koje vodi ka strahu od smrti.[2] Obzirom na to da nije aktivno dostupna ljudskoj svijesti i misaonim procesima, trauma se često pojavljuje neko vrijeme kasnije u vidu Posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP). Najčešći simptomi PTSP-a su, između ostalog, osjećanja straha, bespomoćnosti, depresija, noćne more, anksioznost, agresivnost, ljutnja, napadi panike i asocijalno ponašanje.[3]
I trauma i PTSP donose dileme, paradokse i nemogućnosti. Tokom traumatičnog događaja, ljudski mozak pohranjuje dio iskustva, ali nepotpuno, kako bi pojedinac mogao mentalno i fizički preživjeti. Stoga trauma dovodi istinu u pitanje: traumatični događaj se ne može jednostavno prizvati u sjećanje nego često nedobrovoljno ispliva na površinu u vidu retrospekcije, trenutaka iznenadnog i nehotimičnog ponovnog proživljavanja iskustva kome um ne može aktivno pristupiti, često izazvanih određenim zvukovima, mirisima ili mjestima.[4]
Ljudi sa traumatičnom prošlošću često nemaju načina da iskažu šta im se desilo, što čini njihovu ličnu verziju te traume neshvatljivom drugim ljudima. Iako se savjetuje razgovor o traumatičnim događajima u sigurnom okruženju jer je to važno za proces oporavka, mnogima je to teško. Poznato je da su tišina i stigma najveći problemi koji se vezuju za traumu. To je izgleda slučaj i sa bosanskim društvom, gdje mentalna oboljenja nose jaku stigmu i smatraju se slabošću, zbog čega mnogi ljudi kriju svoje probleme.
Još jedna teška posljedica tišine je visok rizik prenošenja traume na narednu generaciju. Transgeneracijska trauma je trauma koja se prenosi sa prve generacije, koja je ustvari iskusila traumatični događaj, na naredne generacije putem kompleksnih psiholoških mehanizama. Kada djeca i mladi iz druge generacije pate od transgeneracijske traume, oni pokazuju simptome traume iako je nisu sami iskusili.
Iako ne postoje zvanični podaci, bosanski profesionalci koji rade nezavisna istraživanja na terenu, više od milion ljudi u BiH danas boluje od PTSP-a usljed direktne traume, i jako mali broj ovih ljudi se liječi.[5] Broj ljudi koji su svoju traumu prenijeli na narednu generaciju u ovih zadnjih 20 godina se samo može procijeniti, a implikacije neliječene traume se vide u bosanskom društvu i politici: učvršćivanje stavova o “drugom” je samo jedan od šablona ponašanja koje nesvjesno usvajaju djeca traumatiziranih roditelja.
Kako bi se izgradila bolja budućnost za buduće generacije, traume ratne generacije se moraju shvatiti ozbiljno i treba im dati šansu za oporavak. Lanac transgeneracijske traume se može prekinuti samo osjećajnošću, strpljenjem i voljom da se sasluša i ispriča.
Potrebni su kolektivni napori kako bi se ubrzao oporavak od traume i kako bi se spriječilo njeno prenošenje na buduća pokoljenja. Za okončanje rata unutra, ključna stvar je stvaranje okoline i atmosfere u kojoj ljudi mogu naći jezik kojim bi svoja traumatična iskustva učinili vidljivima i kako bi prevazišli osjećaje krivice i srama, te pomogli da se traumatizirane osobe ponovo integrišu u društvo.
—–
[1] NVO koordinator projekta o traumi, Bosna i Hercegovina
[2] Cf. Edkins, Jenny (2006): Remembering Relationality. Trauma, Time and Politics, in: Bell, Cuncan (2006): Memory, Trauma and World Politics, Palgrave Macmillan UK, pp. 99-115.
[3] Cf. Caruth, Cathy (1995): Trauma: Explorations in memore. Baltimore: John Hopkins University Press, 1995, Introduction.
[4] Cf. Baer, Udo; Frick-Baer, Gabriele (2012): Wie Traumata in die nächste Generation wirken. Semnos Verlag, Neukirchen-Vluyn.
[5]Cf. Al Jazeera Europe (2015): Bosnians still suffering from War Trauma, online available at http://www.aljazeera.com/news/europe/2015/01/bosnians-still-suffering-war-trauma-201511818563216943.html. See also: Balkan Insight (2010): Study – PTSD Haunts Bosnian War Survivers, online available at http://www.balkaninsight.com/en/article/study-ptsd-haunts-bosnian-war-survivors.

author: Paul Scherer


text:
Borba za vidljivost i pristup | Balkan Diskurs
Danka Cvijić
16. maja, 2017.
Osobe sa invaliditetom često imaju problem prilaza određenoj instituciji zbog nepostojanja potrebne rampe. Uz to, bivaju diskriminisani pri zapošljavanju ili upisu na fakultet.
Osobe sa invaliditetom često imaju problem prilaza određenoj instituciji zbog nepostojanja potrebne rampe. Uz to, bivaju diskriminisani pri zapošljavanju ili upisu na fakultet.
Jedna od koordinatorica mreže žena sa invaliditetom u Bosni i Hercegovini Tanja Mandić – Đokić objašnjava da su žene sa invaliditetom kao posebna grupa, nevidljive u društvu.
“Društvo ovakve osobe uopšte ne vidi kao žene, ne vidi sve njihove društvene uloge koje one mogu da obavljaju i često im i i zamijera što društvene uloge koje su im nametnute ne obavljaju onako kako društvo zamišlja da bi trebalo da bude“, kazala je Mandić-Đokić.
Prošle godine, u decembru su šetnjom kroz centar Banja Luke žene obilježile Međunarodni dan lica sa invaliditetom sa porukom da žele biti vidljive.
Jedan od vodećih problema lica sa invaliditetom predstavljaju prilazne rampe, kojih nema na svim objektima ili su u jako lošem stanju. Dešava se i da su rampe izgrađene na nekim objektima ali je nagib veći nego što je propisano zakonom a što predstavlja dodatne probleme za osobe sa invaliditetom.
Ognjen Ranisavić, student Fakulteta političkih nauka u Banjoj Luci, navodi da se najviše susretao sa poteškoćama vezanim za nedovoljno razvijena zakonsko-institucionalna rješenja i sa implementacijom onih koji postoje.
“Spor proces kreiranja kvalitetnih zakonskih riješenja koji su u skladu sa potrebama različitih marginalizovanih grupa je nešto što je konstantno prisutno. A poseban problem koji se odnosi na sva zakonska rješenja je tromost i nedorečenost u implementaciji“, kaže Ranisavić.
Mnoge obrazovne institucije ne koriste sve obrazovne metode koje bi studentima sa invaliditetom omogućili potpuno obrazovanje. Ova informaciona neprilagođenost predstavlja veliki problem jer osobe sa oštećenjem sluha ili vida nisu u mogućnosti da prate nastavu ili da uče, samim tim broj fakulteta koji mogu da pohađaju je vrlo mali. Zbog toga je licima sa invaliditetom često onemogućeno upisivanje onog fakulteta koji ih zanima.
Na Banjalučkom Univerzitetu osobama sa invaliditetom koje se kreću uz pomoć kolica prilagođene su zgrade četiri fakulteta: Fakultet političkih nauka, Filološki, Ekonomski i Pravni fakultet. Uprkos tome, studenti tvrde da su danas uslovi ipak nešto bolji, nego prije par godina kada je studiranje osobama sa invaliditetom bilo gotovo nemoguće.
Ranisavić navodi da je prije Fakulteta političkih nauka – smijer socijalni rad, koji je upisao zato što to odgovara njegovim interesovanjima, upisao Pravni fakultet jer je bio jedini prilagođen osobama sa invaliditetom.
On kaže da su novije zgrade većinom prilagođene invalidima, ali tu su i neophodni objekti koji nemaju potrebne prilaze i liftove.
“Ako ste korisnik kolica i trebate u Šipovo kod zubara morate povesti sa sobom još četiri čovjeka da vas ponesu na drugi sprat Doma zdravlja“, kazao je Ranisavić.
Prema njegovim riječima, stambene zgrade koje su pravljene u zadnji pet godina su pristupačne ali starije su u katastrofalnom stanju.
“Naročito bih napomenuo da ustanove kulture kao što su domovi kulture, pozorišta i ostale ustanove građene još prije rata, uopšte nisu prilagođene invalidima“, kazao je Ranisavić.
Još jedna studentkinja banjalučkog Univerziteta kaže za Euro Blic kako nije mogla da upiše ono što je htjela, isključivo zbog nepristupačnosti zgrade invalidima, iako je maturirala odličnim uspijehom.
’’Željela sam da upišem Elektrotehnički fakultet, ali tamo nema uslova za kretanje u invalidskim kolicima, a pošto nisam iz Banje Luke, nije imao ko svaki dan da me nosi na predavanja i vježbe“, kazala je ona.
Značajan problem jeste parking mjesto za invalide, koje često zauzimaju lica koja nemaju nikakav invaliditet, samo zato što nema drugog slobodnog mjesta na parkingu.
Kako bi prevazišli diskriminaciju nad osobama sa invaliditetom u oblastima zapošljavanja i obrazovanja, društvo mora podržati ove osobe kako vi napredovale i uzele aktivno učešće u svojim zajednicama. “Treba nam dati mogućnost i šansu da sami radimo za sebe i kreiramo društvo u skladu sa istinskim potrebama, jer ne može ni jedan stručnjak u bilo kojoj oblasti znati šta je potrebno osobama sa invaliditetom bolje od nas samih. Mi koji imamo invaliditet smo iskustveni eksperti u ovoj oblasti a niko tu našu ekspertizu ne koristi niti iskorištava za unapređenje“ zaključio je Ognjen.

author: Danka Cvijić


text:
Ostati nevidljiv radi očuvanja mira: LGBT zajednica u Istočnom Sarajevu | Balkan Diskurs
Mladen Lakić
17. maja, 2017.
Iza akronima LGBT, LGBTIQ, LGBTIQA (upotreba jednog u tekstu ne isključuje sve druge) stoje sve one seksualnosti koje nisu heteroseksualne. Iza tih slova nalaze se stvarne osobe, realnih, često ozbiljnih problema ali njih u Istočnom Sarajevu kao da nema.
Iza akronima LGBT, LGBTIQ, LGBTIQA (upotreba jednog u tekstu ne isključuje sve druge) stoje sve one seksualnosti koje nisu heteroseksualne. Iza tih slova nalaze se stvarne osobe, realnih, često ozbiljnih problema ali njih u Istočnom Sarajevu kao da nema.
B.R. živi u Istočnom Sarajevu. Iako kaže da je to njegova privatna stvar priznaje da je gej. “Ne dešava se ništa – ovdje nemamo taj neki lokal kao u Sarajevu sa izložbama, projekcijama i sličnim dešavanjima ali, ruku na srce, malo je kulturnih dešavanja uopšte“ pojašnjava B.R.
Prema njegovim riječima, rijetko se u Istočnom Sarajevu dešavaju promocije knjiga, izložbe i slično pa u takvim okolnostima je nemoguće očekivati da se neko bavi promocijom književnosti koja se bavi LGBT temama.
Vanja Tešanović, omladinska aktivistkinja za ljudska prava iz Istočnog Sarajeva nam objašnjava na koji način se tretiraju teme poput LGBT prava. “Organizacije koje se bave tom temom ovdje ne ukazuju na LGBT prava kao izdvojena nego ih posmatraju u okviru ljudskih prava“, kaže Vanja. Ona podržava ovakav način rada i angažmana.
“U sredini kakvo je Istočno Sarajevo mislim da je jednostavnije ukazati na ljudska prava i time jačati svijest o njima a akcenat na samo LGBT bi bio kontraproduktivan“, smatra ona.
Prema njenim rječima, najburnije su reakcije kada se pomene parada.”Često se mogu čuti jako homofobni stavovi, mislim da ljudi nekad nisu svjesni da time mogu da povrijede nekoga i obično to shvate kad im ukažete da su i oni nekome manjina“ pojašnjava Vanja.
B.R., koji zbog sigurnosti ne želi da otkrijemo njegov identitet, kaže da život LGBT osoba nigdje u zemlji pa ni u ovom gradu nije jednostavan. “Stalno se nosiš sa time da neko ima nešto protiv tebe. Ne mislim samo na komentare nego na problem da ne možeš dobiti posao ako pomeneš da si gej, ne možeš iznajmiti stan i tako te, bitne potrebe ti neko uskrati“ objašnjava on.
Prema njegovim riječima, homofobija jeste jako prisutna ali je svedena na lična uvjerenja, no, kako nema nekih dešavanja, teško je pričati o opštem raspoloženju. “Ne treba da se zavaramo, mnogo je mržnje, nerazumijevanja i to neće nestati samo od sebe preko noći ali zakon koji bi to kažnjavao ili te štitio od toga je ključ“ smatra B.R. On je uvjeren da su politiku “u svoja četiri zida“ ovdje prihvatili i LGBT zajednica i svi ostali. “I to zajednica nekako zvuči netačno. Nema je. Tu su samo pojedinci koji ne govore o tome. Okolina koja to podržava da se ne govori i to je mirno stanje“ zaključuje on.
Vanja nas podsjeća da su na nekoliko mjesta u Istočnom Sarajevu bili postavljeni bilbordi u okviru kampanje Sarajevskog Otvorenog Centra sa porukom “neka ljubi ko god koga hoće“ na podlozi u duginim bojama. “Koliko je meni poznato to je prvo isticanje tog simbola LGBT zajednice ovdje i nije bilo problema, nije to niko rušio što je pozitivno iako su u pitanju samo bilbordi“, kaže ona.
Da se o LGBT zajednici i temama koje se ovog dijela društva tiču najradije ćuti, pokazuje nam anketa u Istočnom Sarajevu, u prometnoj pješačkoj zoni. Brojni prolaznici, nakon što bi čuli pitanje “”Šta vi mislite kako se LGBT osobe osjećaju u vašoj zajednici?“ odustajali od razgovora. Tek nekolicina njih rekla je da “o tome ne znam ništa“, ili “nije im lako ali šta hoće, kome jeste“,”teško je svima pa se svako snalazi kako zna“ ili “što se oni izdvajaju, pitajte kako je ikome“.
Ovi odgovori, iako od slučajnih prolaznika, upućuju na često pominjan stav da građani kako BiH tako i Istočnog Sarajeva pritisnuti svakodnevnim, ekonomskim problemima, nemaju volje da se bave položajem manjinskih grupa. Među anketiranim prolaznicima bilo je i onih čiji stavovi su govor mržnje i pozivanje na linč LGBT zajednice.
Naši sagovornici su uvjereni da nedostatak kulturnih dešavanja u gradu, javnih manifestacija najviše doprinosi tezi da je Istočno Sarajevo grad u kom je aktivizam, pa i LGBT nevidljiv. Oni napominju da poredeći Sarajevo i Istočno Sarajevo moramo imati na umu blizinu ova dva grada, istoriju jednog i istoriju drugog kako bi se shvatilo sadašnje stanje.
“Za nas ima smisla da na Sarajevo gledamo kao pozitivan primjer. Dan za danom, slučaj po slučaj vidimo kako bi događaji i aktivnosti u zajednici koje su posvećene promociji dijaloga višestruko unaprijedile naš grad.“ zaključuje Vanja.


text:
Teška borba za jednakost: LGBTQ zajednica Banjaluke | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
19. maja, 2017.
Kao i u mnogim drugim gradovima pripadnici LGBTQ tako i u Banja Luci susreću se mnogim izazovima jer su „drugačiji“ u odnosu na okruženje, zahtjevaju prava koja nisu prava većine, sukobljavaju se sa porodicom i prijateljima zbog načina života koji su izabrali.
Kao i u mnogim drugim gradovima pripadnici LGBTQ (Lesbian, Gay, Bisexual, Trans and Queer) tako i u Banja Luci susreću se mnogim izazovima jer su “drugačiji“ u odnosu na okruženje, zahtjevaju prava koja nisu prava većine, sukobljavaju se sa porodicom i prijateljima zbog načina života koji su izabrali.
Aleksandar Talijan, LGBTQ aktivista iz Banja Luke pojašnjava da pripadnici ove zajednice nisu prihvaćeni u društvu i sam aktivizam je negdje na početku. Osnovni zadatak je okupljanje LGBTQ zajednice i pružanje im sigurnog prostora. Pored toga, kako je kazao, važno je osnaživanje i udruživanje kako bi se postigao veći utjecaj i vidljivost u društvu.
“U Banja Luci kvir kultura nije toliko zastupljena. Grad ni na koji način ne pokazuje da tu postoje i žive LGBTQ osobe. Ne postoji nijedan kafić, klub ili bilo kakav prostor gdje se članovi zajednice mogu okupljati, a da ne budu osuđivani i da se osjećaju sigurno. Postoje dva ili tri kafića koja su na glasu kao “friendly“, međutim daleko je to od onog što je ponuđeno u razvijenijim državama ili čak i gradovima u regionu“, kazao je Talijan.
Prema njegovim rečima, najveći problem i jeste nesigurnost jer LGBTQ osobe se ne osjećaju bezbijedno da se “outuju“, odnosno da kažu kolegama/icama, porodici ili prijateljima/cama da su dio LGBTQ zajednice. “Prvi aspekt jeste fizička nesigurnost od napada na ulici, a drugi je odbacivanje od voljenih osoba ili osoba sa kojima rade. Baš zbog tog straha manja je vidljivost LGBTQ osoba i onda se sve posljedice vrte u krug i sve je povezano“, objašnjava on.
Talijan je kazao da je upoznat i sa slučajevima da su pripadnici LGBTQ zajednice u Banja Luci bili i žrtve napada, kako fizičkog tako i verbalnog.
“Poznajem momka koji je bio više puta pretučen isključivo zbog svoje seksualne orijentacije, zatim razna vrijeđanja, zastrašivanja, unošenja u lice, takođe na osnovu pretpostavljene seksualne orijetacniije, tinejdžere izbačene na ulicu zbog “outovanja“ roditeljima, nasilje u školi takođe zbog pretpostavljene seksualne orijentacije. To je takođe jedan od razloga zašto se LGBTQ osobe ne osjećaju sigurno niti prihvaćeno u društvu, te traže pogodnije mjesto u drugim gradovima/državama“, dodao je Talijan.
Pored podrške porodice i prijatelja veoma je značajna i podrška i zaštita od strane države. Za pripadnike ove zajednice bitno je da znaju da će u slučaju pretrpljenih verbalnih ili fizičkih napada počinioci tih djela biti adekvatno kažnjeni. Takođe, promocija njihovih prava uopšte i prihvaćenost od strane vlasti pomoći će im da ih sredina ne osuđuje i da osjećaju pripadnost u društvu. Prema riječima Talijana, postoje određeni pomaci u aktivnostima države, ali su oni i dalje mali.
“Stvari koje bih da istaknem jesu razne izmjene u zakonima koji se tiču krivičnih djela učinjenih iz mržnje ili diskriminacije prema LGBTQ osobama. Takođe, Vlada Republike Srpske je usvojila Godišnji operativni plan za provedbu Gender akcionog plana, koji uključuje konkretne mjere za promociju i zaštitu prava LGBTQ osoba. Tako da što se tiče pravnog okvira, zaista ima napretka, ali je neophodno raditi i na “terenu“ i direktno pomagati LGBTQ zajednicu“, dodaje Talijan.
Ipak, neki od najvažnijih zahtjeva od strane pripadnika ove zajednice prilično su skromni. Oni od svog grada očekuju samo prostor gdje će se osjećati sigurno i slobodno da budu ono što jesu, bez straha od napada ili osude. Postoji mnogo načina da se to realizuje samo je bitan pozitivan stav o ovom pitanju i dobra volja.
“Bitno je da se prikaže pozitivna slika u medijima, da se uči objektivno u školama, a ne iz subjektivnih mišljenja nastavnika/ca, ali je taj put još pred nama. Naravno da je bitan i zagovarački momenat, pravni okvir, ali prije toga mnogo je stvari koje treba da se urade. Pozitivna stvar koju bih izdvojio jeste sve češće pojavljivanje LGBTQ osoba u umjetnosti, odnosno filmu i muzici“, kaže ovaj aktivista.
Banjolučka LGBTQ populacija nedavno je naišla na još jednu vrstu osude. Širom grada na Vrbasu počeli su se pojavljivati grafiti na javnim površinama napravljeni od strane pripadnika ove zajednice. Jednom broju Banjalučana se ovo nije svidjelo i smatraju da je time postignut kontraefekat.
“Što se tiče grafita ne vidim to kao pogrešan način slanja poruke. To je jedan od sjajnih načina da se pokaže vidljivost i postojanje LGBTQ osoba u zajednici. U suštini, to je oblik aktivizma i takav metod se koristi odavno. Sigurno postoje različiti načini, ali bitno je pokazati i da javni prostor pripada svima, a ne da neki pojedinci/ke ili grupe imaju više prava ili manje. Nažalost, još živimo u zatvorenim društvu i trebaće vremena da se sa grafita pređe na mnogo ozbiljnije aktivnosti u cilju promocije i zaštite LGBTQ prava“, rekao je Talijan.


text:
Roditelji ubijene Tuzlanske mladosti i dalje čekaju pravdu | Balkan Diskurs
Velma Saric
24. maja, 2017.
Iako je od masakra na tuzlanskoj Kapiji, u kojem je granatom ispaljenom sa Ozrena, Vojska Republike Srpske (VRS) ubila 71, a ranila više od 140 osoba prošlo 22 godine, porodice žrtava i dalje čekaju pravdu.
Iako je od masakra na tuzlanskoj Kapiji, u kojem je granatom ispaljenom sa Ozrena, Vojska Republike Srpske (VRS) ubila 71, a ranila više od 140 osoba prošlo 25 godina, porodice žrtava i dalje čekaju pravdu.
Novak Đukić, bivši komandant Taktičke grupe ,,Ozren” VRS, pobjegao je na liječenje u Srbiju, a njegova odbrana tražila je ponavljanje postupka pred Sudom BiH.
,,Odluka po tom zahtjevu još nije donesena”, saopšteno je iz Suda BiH, koji je Đukića pravosnažno osudio na 20 godina zatvora zbog zločina na Tuzlanskoj kapiji.
BiH je u oktobru 2015. godine Srbiji uputila zamolnicu za preuzimanje i izvršenje presude kako bi Ðukić kaznu izdržavao u Srbiji.
Situacija nije bolja ni u ovom sudu u Srbiji, jer su susjednice Višeg suda u Beogradu u postupku povodom priznanja presude više puta odgađane, zbog Ðukićevog lošeg zdravstvenog stanja.
Za 71 ugašeni život do sada je odgovarala samo jedna osoba, koja se zbog pravosudnih propusta, ipak, nalazi na slobodi.
Porodice žrtava u više su navrata istražnim organima dostavljale imena koja se dovode u vezu sa ispaljivanjem granate na Kapiju u Tuzli, koja se nalazi u samom centru grada, ali od toga, kako tvrde roditelji ubijene djece, nije bilo ništa.
,,Sedam ljudi bilo je u posadi Vojske Republike Srpske koja je te kobne večeri ispalila granatu. Ta imena objavljivana su i u medijima, dostavljali smo ih istražnim organima, ali kao da i nismo” kaže Arif Ahmetašević, otac ubijene Edine, koji je svojevremeno bio i član Komisije za civilne žrtve rata.
Tužilaštvo je, kako je rečeno porodicama žrtava, pokušalo doći do ovih osoba, ali su, kako im je na kraju saopšteno, nedostupni organima istrage.
,,Navodno, tražili su ih. Rečeno nam je da su u Srbiji, da su mijenjali identitet”, dodaje Ahmetašević.
Đukiću se sudilo u BiH za zločin protiv civilnog stanovništva, jedan od najtežih tokom rata u Bosni i Hercegovini.
Ustavni sud Bosne i Hercegovine je u januaru 2014. godine usvojio žalbu Novaka Đukića, utvrdivši povredu Ustava Bosne i Hercegovine i Evropske konvencije o ljudskim pravima te je ukinuo pravosnažnu presudu Suda Bosne i Hercegovine od 6. aprila 2010. godine, kojom je Đukić osuđen na 25 godina zatvora.
Presuda iz 2010. godine je bila poništena zbog kršenja Evropske konvencije o ljudskim pravima, jer je retroaktivno primijenjen Krivični zakon Bosne i Hercegovine iz 2003. godine, a ne odredbe Krivičnog zakona bivše Jugoslavije, koji je bio na snazi u vrijeme kada su počinjeni zločini koji se Đukiću stavljaju na teret.
Stavljena tačka na zločin
Za roditelje ubijene djece, sve je ovo bila sudska lakrdija i politička nagodba.
,,Đukićevom presudom stavljena je tačka na slučaj ,,Kapija“. Svi zadovoljni samo roditelji ne. On živi na slobodi, bolje od svih nas kojima su djeca ubijena. Bojim se još goreg scenarija, a to je da ga Sud u Beogradu ne oslobodi skroz. Sve je to politika i nagodba. Imam pravo da sumnjam na to, kao roditelj ubijenog djeteta. Zar nije sramota bila da dokaze, arhivsku građu i istragu vode roditelji?” pita se Hilmo Bučuk, otac ubijene Lejle.
Prosječna dob ubijenih i ranjenih bila je 23 godine, a najmlađa žrtva imala je tri godine.
Dječak Sandro Kalesić, čiji su roditelji tog 25. maja slavili godišnjicu braka, ubijen je u očevom naručju.Geler ga je pogodio direktno u srce.
,,Bila nam je godišnjica braka. Nismo mislili te noći izlaziti, jer sam trebao otići na kontrolu u bolnicu. Ipak, krenuli smo na Kapiju, namjeravali kupiti sendviče i popiti sok. Sandro nije htio izaći iz kola skoro sat i po vremena. Volio je sjediti u kolima i pomjerati volan. Zajedno smo ušli u lokal, a na samo nekoliko minuta pred pad granate prešli smo u baštu” prisjeća se Dino Kalesić.
Proslavu godišnjice braka i lijep, sunčan dan, prisjeća se Dino, prekinula je strahovita eksplozija.
,,Odjednom je odjeknula strahovita eksplozija. Sve oko nas je bilo u prašini. Stravična slika. Pogledao sam prema Sandru. Samo se rukom držao za uho i jecao je. Mislio sam da je to od straha. Vjerovatno nije ni osjetio da je pogođen. Zgrabio sam ga i pošao prema zgradi u susjedstvu plašeći se nove granate. Stavio sam na grudi i tek tada sam osjetio da kroz majicu probija krv. Samo jedna mala rupica, kao zrno riže. Dotrčali smo do kola i hitno krenuli do bolnice. Mislim da je umro upravo kad smo prolazili bolničke kapije. Liječnici su pokušali sa reanimiranjem. Uzaludno.”, kaže Dino Kalesić.
Taj četvrtak, 25. maja 1995. godine, ostao je urezan i u tužno sjećanje Asima Hadžiselimovića. Poslije obilnih kiša osvanuo je dan okupan suncem. Drugačiji od drugih i dan koji će, nažalost, zauvijek biti upisan crnim slovima u gradske anale.
Krici, jauci i vrištanje
,,Riječi ne postoje da bi se sve to opisalo. Do tog trenutka svi smo bili razdragani i sretni što vidimo jedni druge. Poslije eksplozije i bljeska čuli su se samo krici, jauci, vrištanja… Mene je geler pogodio u desnu nogu, dok su u blizini parkiranog stojadina poginuli prijatelji Nenad, Ago, Alem i Azur, te nešto dalje Ivana, Lejla, Selma… Uspio sam prepuzati desetak metara dalje i sakriti se u jedan prolaz, jer sam očekivao da će poslije jedne pasti i druga granata”, prisjeća se Asim.
Preživjeli momci i djevojke krenuli su pomagati ranjenima, odvoziti ih u bolnicu Gradina. Asim Hadžiselimović je u Škodi Favorit prevezen u tuzlansku bolnicu.
,,Otac je došao tražiti sina, a u njegovom automobilu, pored mene, prevezeno je još nekoliko ranjenih i mrtvih. S nekima, koji su podlegli od zadobijenih rana, sam pričao na Gradini. Sjećam se da sam razgovarao sa Garom i Munjetom, ali su oni nažalost preminuli. Uz mene je sve vrijeme bio moj kum Čili, a i dalje mi kroz glavu prolaze riječi ljekara kako mojoj desnoj nozi nema spasa i da će je amputirati”, govori Asim, kojem su nakon višegodišnjeg liječenja u Danskoj, ljekari ipak uspjeli spasiti nogu.
Samo tri mjeseca nakon tragedije na Kapiji, otac ubijene Edine, na Ozrenu, sa kojeg je na Tuzlu ispaljena granata, kao pripadnik Armije BiH zarobio je sa saborcima grupu vojnika VRS-a.
,,Bio je avgust 1995. godine. Postupio sam humano i razumno iako su me mnogi pitali kako sam mogao ostati miran. Samo sam ih pitao znaju li išta o ispaljnoj granati. Kazali su da nisu bili te noći na smjeni. Navodno, samo su čuli da je u Kapiji bio masakar”, prisjetio se Ahmetašević.
Deset godina nakon toga, Ahmetašević je dobio zlatnu povelju ,,Linus Pauling“ s plaketom, zlatnom značkom i priznanjem za Međunarodnog humanistu 2005. godine. Priznanje mu je dodijelila Međunarodna liga humanista iz Graca. Udruženje građana ,,Front”, organizacija koja najveći dio rada posvjećuje zaštiti ljudskih prava i borbi protiv državne torture, 2008. godine imenovala ga je za počasnog člana.
Isto bi kaže, ponovio i danas, iako je vjeru u pravdu izgubio.
,,Sumnjam u pravdu i ne vjerujem da će je ikada dočekati roditelji ubijene djece. Izgubio sam povjerenje u pravosuđe i ne vjerujem u sudove i ovu državu”, kazao je on.
Poginuli na Kapiji:
Suzan Abdulismail, Edina Ahmetašević, Elvis Alagić Enko, Admir Alispahić, Lejla Atiković, Asmir Bakalović, Adnan Beganović, Damir Bojkić, Indira Borić, Ivana Bošnjaković, Elma Brguljak, Lejla Bučuk, Sanja Čajić, Selma Čaušević, Amir Čekić, Samir Čirak Ćiro, Almasa Ćerimović, Zada Dedić, Razija Djedović, Amir Đapo, Suzana Dušić, Amir Đuzel, Muris Fatušić, Ago Hadžić, Hamdija Hakić, Senad Hasanović, Šemsa Hasečić, Alem Hidanović, Nedim Hodžić, Hasan Hrustanović, Adnan Hujdurović, Elvira Hurić, Almir Jahić, Azur Jogunčić, Sandro Kalesić, Franc Kantor, Damir Kurbašić, Vanja Kurbegović, Vesna Kurtalić, Sulejman Mehanović, Pera Marinović, Nenad Marković, Amira Mehinović, Edin Mehmedović, Edisa Memić, Adrijana Milić, Nešet Mujanović, Edin Mujabašić, Samir Mujić, Elvir Murselović, Šaban Mustačević, Dijana Ninić, Selma Nuhanović, Indira Okanović, Rusmir Ponjavić, Raif Rahmani, Fahrudin Ramić, Nedim Rekić, Jasminko Rosić, Nihada Šišić, Armin Šišić, Senahid Salamović, Edhem Sarajlić, Jasminka Sarajlić, Aim Slijepčević, Savo Stjepanović, Jelena Stojičić, Ilinka Tadić, Azur Vantić, Mustafa Vuković i Adnan Zaimović.


text:
Azra Sivro iz ArcelorMittal: O industriji, zagađenju i zaštiti okoline u Zenici | Balkan Diskurs
Abdullah Kozlić
31. maja, 2017.
Već duže vrijeme, kompanija ArcelorMittal u Zenici izaziva kritike javnosti jer se njihov rad direktno veže sa zagađenjem zraka u ovom bosansko – hercegovačkom gradu. O mogućim rješenjima problema, kao i planovima ove kompanije razgovarali smo sa Azrom Sivro, menadžericom za zaštitu okoliša ArcelorMittal Zenica.
Već duže vrijeme, kompanija ArcelorMittal u Zenici izaziva kritike javnosti jer se njihov rad direktno veže sa zagađenjem zraka u ovom bosansko – hercegovačkom gradu. O mogućim rješenjima problema, kao i planovima ove kompanije razgovarali smo sa Azrom Sivro, menadžericom za zaštitu okoliša ArcelorMittal Zenica.
”Osim što je grad Zenica smješten u kotlini sa slabim strujanjem zraka, značajan utjecaj na kvalitetu zraka imaju vremenske prilike, veliki broj kućnih ložišta, starih automobila te druga industrijska postrojenja i  izvori emisija u gradu. Kao što možete vidjeti iz svih podatka o mjerenjima kvaliteta zraka, slična situacija, pogotovo u zimskim mjesecima, vlada i drugim gradovima Bosne i Hercegovine, kao što su Sarajevo i Tuzla, a oni nemaju industrijske pogone željezare” kazala je Sivro.
Prema njenim rječima, prije dolaska kompanije Arcelor Mittal u Zenicu u zaštitu okoliša ulagalo se vrlo malo ili nimalo. Kompanija, kako je kazala Sivro, pokušava rješiti probleme koji su zanemarivani preko 100 godina.
”Potrebno je shvatiti da je željezara u Zenici po nekim stvarima jedinstvena u svijetu. Naime, mnogi njeni pogoni bili su van upotrebe gotovo 17 godina, prije nego je kompanija ArcelorMittal stigla u Zenicu 2004. godine i naslijedila stara postrojenja i infrastrukturu” pojasnila je Sivro.
Jedan od glavnih problema koji se uvijek ističe na pomen kompanije ArcelorMittal jeste nedostatak filtera za prečišćavanje otpadnih materija koje se ispuštaju iz pogona kompanije.
Sivro navodi da do kraja 2016. godine kompanija planira realizaciju dva projekta – instalacije nove zasipne mašine na koksnoj bateriji čijom ugradnjom bi se smanjile emisije dimnih plinova i rekonstrukciju elektro filtera broj četiri i prespoj istog na sinter mašinu broj pet.
Rekonstrukcija, kako je pojasnila Sivro, ogleda se u primjeni hibridne filteracije, odnosno ugradnji kombinacije elektro i vrećastog filtera. Ona dodaje da su svi novi filteri u skladu sa zakonima Federacije BiH i normama Evropske unije, kao i BAT preporukama (Best Available Techniques – “najbolje raspoložive tehnike”).
Iako je u medijima ArcelorMittal prikazan kao okrutni korporativni sistem koji ne mari za lokalnu zajednicu i građane Zenice, Sivro pojašnjava da je kompanija svjesna kompleksne situacije u vezi sa zaštitom okoliša u Zenici, ali da se odgovornost ne može svesti na samo jednu stranu i da postoji mnoštvo objektivnih faktora koji  utječu na okoliš.
”Kompanija ArcelorMittal Zenica je takođe dio ove lokalne zajednice i puno  radi na smanjenju svog utjecaja na okoliš. Cilj kompanije jeste smanjiti emisije na najniži mogući nivo kako bi se te vrijednosti harmonizirale sa zakonima BiH. Od dolaska u Zenicu, kompanija kontinuirano investira u program zaštite okoliša koji je još jedan indikator naše posvećenosti izgradnji zdrave i dugoročne budućnosti proizvodnje čelika od koje svi u Zenici imaju koristi, kako sa stanovišta privrede, okoliša tako i općeg boljitka ljudi i samog grada” kazala je Sivro.
Prema njenim rječima, rješenje problema zagađenja zraka u zenici treba tražiti sistematski i u saradnji sa svim faktorima koji doprinose ovom problemu.
”Prema zvaničnim podacima, u Zenici ima oko 40.000 individualnih kućnih ložišta koja koriste domaći ugalj sa vrlo visokim procentom sumpora (do 3,5 posto), tako da SO emisije iz naših pogona predstavljaju samo 20 posto ukupnih emisija SO u zeničkoj kotlini. Kao što smo isticali mnogo puta do sada, grad treba da pronađe dugoročno rješenje ovog problema jer je naša oprema jako stara i također koristi lokalni ugalj”, pojasnila je Sivro.
Poručuje da kompanija kontinuirano radi na smanjenju emisija iz svojih pogona i tako će i nastaviti.
“Moramo bit svjesni činjenice da dinamika ulaganja u projekte za zaštitu okoliša ovisi o održivosti firme, tržištu čelika u cijeloj Evropi i vrlo teškim vremenima”, kazala je Sivro.

author: Abdullah Kozlić


text:
Posttraumatski stresni poremećaj i vizualna umjetnost (Dio I) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
5. juna, 2017.
Kakvu ulogu može vizualna umjetnost igrati u javnom zdravstvu? Kako se jedna nacija može oporaviti od traume za duševno zdravlje kada očito nema dovoljno psihologa i psihijatara da joj pruže podršku? Medicinski tehničar Bruce Clezy vam donosi šest članaka koji istražuju posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) i vizaulnu umjetnost.
Kakvu ulogu može vizualna umjetnost igrati u javnom zdravstvu? Kako se jedna nacija može oporaviti od traume za duševno zdravlje kada očito nema dovoljno psihologa i psihijatara da joj pruže podršku? Medicinski tehničar Bruce Clezy vam donosi šest članaka koji istražuju posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) i vizaulnu umjetnost.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) je nevladina organizacija smještena u Sarajevu i posvećena obnovi kulture mira i sprečavanju nasilnih sukoba u Bosni i Hercegovini i na Zapadnom Balkanu kreiranjem, realizacijom i podržavanjem nekonvencionalnih i inovativnih pristupa mirovnom obrazovanju, postkonfliktnom istraživanju, ljudskim pravima i tranzicionoj pravdi. Javne skulpture, fotografije, miješani mediji i filmovi na kojima oni rade i koje izlažu govore mnogo o posljedicama koje je rat ostavio na stanovništvo. Međutim, implikacije njihovog rada za mentalno zdravlje nisu potpuno istražene.
Ova “mini serija” članaka ima cilj da se pozabavi ovom neravnotežom. U naredne tri sedmice, ja ću pisati o tri različita umjetnička projekta na kojima je CPI radio. Svake sedmice ću davati informacije o PTSP-u kao problemu javnog zdravstva i zatim analizirati umjetničko djelo u vezi s tim problemom kako bi, nadam se, svaki članak bio informativan za opštu publiku, ali i značajan umjetnicima, organizatorima umjetničkih događaja kao i radnicima u javnom zdravstvu. Ove sedmice se fokusiramo na nedavnu instalaciju CPI-a “Milion kostiju”, koja je bila dio 20. godišnjice genocida u Srebrenici i na to kako ona pokušava promijeniti okvir unutar kog se vodi rasprava o ratu, sjećanju i PTSP-u. Ali prvo, evo par činjenica o PTSP-u.
Šta je ustvari PTSP?
Svjetska zdravstvena organizacija (WHO) definiše PTSP kao “zakašnjeli ili produženi odgovor na stresni događaj ili situaciju izuzetno prijeteće ili katastrofalne prirode koja bi izazvala produženi stres gotovo kod svakoga.” (WHO, 2013.) Tipični simptomi uključuju: epizode ponavljanog proživljavanja traume kroz prodorna sjećanja (retrospekcija ili “flešbek”), snovi ili noćne more, konstantni osjećaj “tuposti” i emotivne otupljenosti, otuđivanje od drugih ljudi, nereagovanje na okolinu, i izbjegavanje aktivnosti i situacija koje podsjećaju na prvobitnu traumu (WHO, 2013.) Mnogi oboljeli imaju poteškoće sa zadržavanjem posla. Pokušavajući otupjeti uspomene, često pribjegavaju alkoholizmu i zloupotrebi opojnih sredstava. Ovo samo povećava šanse socijalne izolacije oboljelih. Što je najvažnije, PTSP ne pogađa samo bivše borce. On može pogoditi svakoga i nije samo rezultat rata.
Kako se dijagnosticira PTSP?
Traumatski stres svakog pogađa na drukčiji način. Simptomi se također dramatično razlikuju od kulture do kulture. Kako bi se dijagnosticirao PTSP, odgovor osobe na traumu iz prošlosti mora uključivati izuzetno jak strah, bespomoćnost i/ili stravu. Za ljude koji imaju simptome tri mjeseca ili kraće se kaže da pate od akutnog PTSP-a. Ako simptomi postoje duže od tri mjeseca, onda je dijagnoza hronični PTSP. Ako se simptomi prvi put pojave najmanje šest mjeseci nakon traumatičnog događaja, onda se smatra da osoba boluje od zakašnjelog PTSP-a. (Krippner, Pitchford & Davies 2012)
Koliko je PTSP prisutan u zajednici?
Nedavna studija stope PTSP-a među stanovništvom širom svijeta koje je iskusilo sukob pokazala je da je 15.4 posto intervjuisanih prijavilo simptome PTSP-a (Steel, Chey & Silove, 2009). Uzevši u obzir masovnu izloženost ozbiljnoj traumi tokom rata na Balkanu, visoke stope PTSP-a u Bosni nisu iznenađujuće. Na primjer, studija provedena na Balkanu 2010. godine pokazala je da je 35.4 posto ispitanih Bosanaca iskusilo neki oblik PTSP-a (Prieb, Bogic & Ajdukovic, 2010). Ovaj postotak je skoro duplo veći nego kod ispitanika iz bilo koje od ostale četiri nacionalne grupe (Srbi, Hrvati, Slovenci i Kosovari) koje su učestvovale u studiji a također su iskusile ratove na Balkanu.
Kako se liječi PTSP?
Tretman PTSP-a zavisi od individualnih potreba svakog pacijenta, ozbiljnosti njihove dijagnoze, vrste PTSP-a koji imaju (akutni, hronični, zakašnjeli) i njegovih uzroka. Obično tretman uključuje neku vrstu psihoterapije i/ili lijekove. Trenutni dokazi preporučuju kognitivno-bihevioralnu terapiju (CBT). I dok je CBT dokazano efektivnija od lijekova, dostupnost kvalifikovanih psihoterapeuta varira od zemlje do zemlje i od grada do grada. Ovaj nedostatak pristupa kvalifikovanim psihoterapeutima i individualni izbor znače da mnogi oboljeli odluče odbiti terapiju i samo uzimaju lijekove (Foa, Keane & Friedman, 2009).
U nastavku: O sjećanju i zaboravu: CPI-ov projekat Milion kostiju (Dio II)
—
Daljnje čitanje:
Foa E B, Keane T M, Friedman M J, Cohen J A (eds). (2009). Effective treatments for PTSD: practice guidelines from the International Society for Traumatic Stress Studies. New York: Guilford Press, 2009.
Krippner S, Pitchford D B. & Davies J. (2012). Post-Traumatic Stress Disorder. Santa Barbara, California: Greenwood.
Priebe S, Bogic M, Ajdukovic D, Franciskovic T, Galeazzi G M, Kucukalic A, Lecic-Tosevski D, Morina N, Popovski M, Wang D, Schutzwohl M. (2010). Mental disorders following war in the Balkans: a study in 5 countries. Archives of General Psychiatry. May; 67 (5): 518-569.
Steel Z, Chey T, Silove D, Marnane C, Bryant R A, van Ommeren M. (2009)   Association of torture and other potentially traumatic events with mental health outcomes among populations exposed to mass conflict and displacement: a systematic review and meta-analysis. JAMA. Aug 5; 302 (5): 537-49.
World Health Organisation (2013). Guidelines for the management of conditions particularly related to stress. Geneva: World Health Organisation.

author: Bruce Clezy


text:
O sjećanju i zaboravu: Povezna nit - “Milion kostiju” (Dio II) | Balkan Diskurs
Bruce Clezy
6. juna, 2017.
“Govoriti o javnom sjećanju kao sjećanju javnosti je govoriti o nečemu što je više nego mnogo pojedinaca koji se sjećaju iste stvari. To znači govoriti o zajedničkom prisjećanju, zaista, o zajedničkom prisjećanju kao ključnom aspektu našeg zajedništva, našeg postojanja kao javnosti.”
“Govoriti o javnom sjećanju kao sjećanju javnosti je govoriti o nečemu što je više nego mnogo pojedinaca koji se sjećaju iste stvari. To znači govoriti o zajedničkom prisjećanju, zaista, o zajedničkom prisjećanju kao ključnom aspektu našeg zajedništva, našeg postojanja kao javnosti.”
– Kendall Phillips, Okvir javnog sjećanja –
Ovo je drugi članak iz mini serije o posttraumatskom stresnom poremećaju (PTSP) i vizualnim umjetnostima. Prvi članak možete pročitati ovdje.
U julu 2015. godine, Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) je izložio 13 tona pojedinačno ručno izrađenih bijelih keramičkih “kostiju” u Memorijalnom centru Potočari u Srebrenici. Nazvana “Milion kostiju: Put ka Srebrenici”, ova instalacija je obilježila 20. godišnjicu genocida u Srebrenici, najgoreg masovnog zločina počinjenog na evropskom tlu od kraja Drugog svjetskog rata. Jedan dan je 100.000 “kostiju” stajalo i svjetlucalo pod vrelim balkanskim suncem. Kad je nad mezarjem zašlo sunce, kosti su spakovane i ponovo odložene. Kao memorijal, one su jasan podsjetnik na ono što se desilo prije 20 godina, o potencijalnoj traumi sjećanja, i ispričale su priču o patnji kroz koju su prošli oni koji su preživjeli genocid.
Uprkos kratkoj izložbi, “Milion kostiju” je javni spomenik, i kao takav se veže za druge velike svjetske spomenike. Među njima su Memorijal holokausta u Berlinu, Spomenik veteranima vijetnamskog rata u Washingtonu, Sarajevske ruže, Nacionalni memorijal Oklahoma City i AIDS pačvork. Kao i svi spomenici, napravljen je radi sjećanja na naročito traumatičan događaj u istoriji i na bol koji je taj događaj nanio velikom broju ljudi. Međutim, za razliku od drugih spomenika, “Milion kostiju” nije “zvanični” spomenik, niti “zvanično” sjećanje na genocid u Srebrenici – to značenje se generalno pripisuje Memorijalnom centru Potočari. “Milion kostiju” je neka vrsta dopune, “anti-spomenik”, čija šokantna i kratka izložba treba da nam kaže nešto više o onome što se desilo prije toliko godina, o patnji drugih, ali i o tome kako se sjećamo. Za posmatrača koji stoji na mezarju u Srebrenici, prizor kostiju evocira emotivno nabijene slike iz prošlosti, prekida sadašnjost kako bi se naselio u stvarnosti koju proživljavamo, samo da bi bio potisnut i ponovo zatvoren. “Milion kostiju” djeluje kao svojevrsna retrospekcija, proces i ispaštanje od otjelovljenog posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP-a).
“Milion kostiju” zatim od nas traži da se prisjetimo ključne uloge koju je samo sjećanje igralo u ratu u BiH. Kao većina masovnih pokolja, genocid u BiH je pokušao obrisati ili eliminisati sjećanje, i Assmann (2011) to definiše kao “mnemocid”. Tokom tri mjeseca kasne 1995. godine, snage bosanskih Srba su pokušale sakriti dokaze masovnih ubijanja tako što su odstranjivali tijela iz primarnih masovnih grobnica i transportovali ih u sekundarne i tercijarne grobnice diljem zemlje. Ovo je značajno omelo pokušaje forenzičkih stručnjaka da identifikuju posmrtne ostatke, ali je mogućnost porodica da pronađu svoje voljene i prigodno sahrane. Do današnjeg dana, mnoge sekundarne i tercijarne grobnice nisu otkrivene. Skoro hiljadu žrtava još uvijek nije nađeno. Stotine članova porodica još uvijek nemaju mjesto na koje će otići da se sjećaju, što ih sprečava da tuguju i da zaliječe ratne traume, među kojima su i traumatična sjećanja kakva se proživljavaju u PTSP-u.
“Milion kostiju” elegantno replicira uvjete pod kojima se desio ovaj mnemocid, ali ovaj put sa veoma drukčijim ciljem. Kosti su izvorno napravljene na inicijativu grupe Umjetnost Revolucije u Albuquerque, Novi Meksiko uz pomoć hiljada ljudi koji su preživjeli genocid i zajednica i školskih grupa iz Sjedinjenih američkih država (SAD-a). Kosti su potom izložene na travnjaku nacionalnog parka u Washingtonu kao masovna peticija protiv genocida koji su trenutno u toku širom svijeta. Da ne bi ponavljali proces proizvodnje kostiju, CPI je, u simboličnoj “masovnoj ekshumaciji”, uvezao 13 tona kostiju iz SAD-a u BiH. I dok ovaj proces podsjeća na mnemocid koji se desio prije 20 godina, on također govori o trenutnom radu naučnika i porodica na pronalasku i identifikaciji svojih najbližih.
Obzirom na to da i dalje postoji mnogo poricanja genocida u Bosni, “Milion kostiju” govori o procesu memorije, zaboravu i poricanju. Njegova svrha je da promoviše sjećanje, ali i da nas podsjeti na to koliko su neke uspomene traumatične. Ovaj spomenik to radi na posebno javan način. Iznenađujuća osobina ove izložbe je što ne pokušava individualizirati žrtve tragedije. Za razliku od toliko javnih memorijala, ova instalacija ne pokušava imenovati ubijene. Nema spiskova, pojedinačnih svjedočanstava, i nema unaprijed određenog narativa koji pokušava uspostaviti vezu između izvođača. Zbog toga, svaki posjetilac donosi svoje lične uspomene kada posmatra ovu instalaciju. Svaki pojedinac se suočava sa javnim sjećanjem, ili onim što Kendall Phillips naziva “sjećanje javnosti”. “Milion kostiju” je doslovno ogoljeno kolektivno pamćenje Srebrenice. Ovo je važno, jer u svijetu u kom se pojedinci sve više i više krive za njihove uspomene, gdje ih se proglašava nenormalnim i potom im se propisuju lijekovi kako bi ih se “izliječilo”, “Milion kostiju” nas podsjeća da su uspomene zaista kolektivne. One su “niti” koje nas vezuju jedne za druge i čine nas ljudima.
U nastavku: Kratki istorijski pregled transgeneracijske traume (Dio III)
—
Daljnje čitanje:
Assmann A. (2011). Cultural Memory and Western Civilization: Functions, Media, Archives. Cambridge: Cambridge University Press.
Phillips K R (ed). (2004). Framing public memory. Tuscaloosa: University of Alabama Press.