text:
Mala sirena: Iskrena borba za naše najmlađe | Balkan Diskurs
Armin Halilović
1. aprila, 2020.
Ovo je priča o ljudima koji u malom gradu u centralnoj Bosni ulažu napore da djeca sa poteškoćama u razvoju dobiju potrebnu podršku u odrastanju, obrazovanju i socijalizaciji.
Adisa Mahovac je profesorica Engleskog jezika i književnosti, majka i osnivačica i predsjednica udruženja ,,Mala sirenaˮ u Zavidovićima. Misija udruženja je da djecu sa poteškoćama u razvoju na području ove općine učini ravnopravnim članovima društva, pružajući im podršku u odrastanju, obrazovanju, socijalizaciji i rehabilitaciji.
Udruženje je, na Adisinu inicijativu, osnovano 2012. godine, nakon što je i sama, kao majka djeteta sa poteškoćama u razvoju, počela bitku protiv sistema koji ovoj djeci u općini u kojoj živi nije pružao nikakvu pomoć.
,,Aktivnosti koje mi pružamo su jedinstvene i ne postoje nigdje u našem kantonu, pa možda i u BiH. Ovdje je riječ o defektološkim i logopedskim tretmanima, neurofeedback terapiji (terapijska metoda mjenjanja specifičnih obrazaca moždane aktivnosti koja pomaže kod regulisanja poremećaja pažnje, raspoloženja i slično), te uslugama psihologa i pravne službe. Od 2019. godine, uz podršku USAID-a, imamo i posebnu senzornu sobu koja osobama sa teškoćama senzorne integracije osigurava dodatnu senzornu stimulaciju ili reducira senzorne podražaje. To je mjesto gdje osobe sa poremećajem senzorne integracije mogu da istraže i razviju svoje senzorne vještine, da se relaksiraju i oslobode napetostiˮ, kaže Adisa i dodaje da su svi tretmani i usluge u udruženju besplatni za korištenje, što ih čini dostupnim svima.
Od 2012. godine do danas ,,Mala sirenaˮ je učinila mnogo za stanovnike Zavidovića koji u svojim porodicama imaju osobe sa poteškoćama u razvoju. Od 2014. godine obezbjedili su asistente u nastavi za sve osnovne škole na prostoru općine, te prilagođene tastature i laptope kako bi učenici mogli pratiti nastavu bez problema.
Za mlađe je, u sklopu udruženja, otvoren inkluzivni vrtić koji radi pet dana u sedmici i ima troje zaposlenih. Vrtić je otvoren za svu djecu što djeci sa poteškoćama u razvoju daje jedinstvenu priliku da se druže i uče sa svojim vršnjacima.
Nažalost, priča Adisa, kada su krenuli sa radom, općinske i kantonalne vlasti nisu mnogo obraćale pažnju na stepen ugroženosti ove djece, te radu udruženja nisu pružili adekvatnu podršku. S obzirom na procjene da 6,5 posto djece u dobi od dvije do devet godina u Bosni i Hercegovini ima neki oblik invaliditeta ili poteškoće u razvoju, oni predstavljaju jednu od najmarginalizovanijih grupa u bosanskohercegovačkom društvu.
,,Često se [vijećnici] naljute kada im ja ili ljudi iz mog tima kažu da su nam mogli pomoći više i da nam i dalje treba pomoćˮ, govori Adisa i objašnjava kako se već godinama, bez uspjeha, bore da im općina dodjeli boji prostor za rad.
Većina sredstava za rad udruženja koje brine o 90 korisnika i upošljava 15 ljudi dolazi kroz međunarodne donacije, projekte, članarine i tek poneku ličnu donaciju. Međutim, Adisa je optimistična i smatra da su najveći izazovi za rad udruženja prevaziđeni onog momenta kada su dobili podršku i povjerenje roditelja i porodica djece.
Pored udruženja ,,Mala sirena“, da pomogne djeci sa poteškoćama u razvoju se odlučio i dvadesetjednogodišnji Haris Polić, koji je po profesiji taksista. Od novembra prošle godine on besplatno vozi djecu sa područja općine Zavidovići.
,,Na ideju o prevozu djece sam došao tako što sam kroz četiri mjeseca rada ovdje vidio mnogo slučajeva ovakvih porodica koje se nalaze u teškoj situaciji. Razmišljao sam kako ja, kao obični građanin, mogu da im pomognem i barem malo im olakšam životˮ, objašnjava Haris, kojem od nedavno podršku daje i Elvir Omerović, vlasnik benzinske pumpe ,,Aveeo’’ kroz redovne donacije goriva za prevoz mališana.
Adisa i Haris sarađuju i smatraju da svako na svoj način može pomoći ovoj djeci. ,,Mi u udruženju smo presretni jer svi zajedno možemo raditi na pomoći ovoj djeci. Obični ljudi su naši najbolji pomagači i herojiˮ, dodaje Adisa.
Udruženje ,,Mala sirena“ u narednom periodu planira da pokrene projekt izgradnje nove zgrade koja bi imala sve uslove za nesmetan rad, jer kako kažu, njihovi korisnici to zaslužuju.
Statistički podaci o broju djece sa poteškoćama u razvoju u BiH su samo djelimično dostupni, no nepoznati su podaci o kvalitetu njihovog života, uslovima za obrazovanje i socijalizaciju. Većina inicijativa za pomoć i podršku ovoj djeci i dalje ostaje na nivou lokalnih zajednica i ljudi, poput Adise, Harisa i Elvira, koji žele da sva djeca imaju garantovana prava na život i obrazovanje i preduslove za srećno djetinjstvo.
Rad udruženja ,,Mala sirenaˮ možete pratiti i podržati preko Facebook stranice https://www.facebook.com/udruzenje.malasirena/
_______________________________________________________________________________________________________________
Ovaj članak je dio serijala tekstova koji istražuje izazove sa kojima se suočavaju djeca sa posebnim potrebama i njihove porodice. Prvi članak možete pročitati ovdje.

author: Armin Halilović


text:
Svi nosimo nit dobrote u sebi | Balkan Diskurs
Azra Berbić
6. aprila, 2020.
Životni putevi sestre Blanke i mualime Šejle su različiti, ali su ih s istom željom i motivima u konačnici spojili u Livnu.
Put sestre Blanke (53) počinje kako ona kaže u ravnoj Slavoniji, a završava u brdovitoj Bosni i Hercegovini (BiH). ,,Rođena sam u jednom selu tik do Vinkovaca. Kada sam odlučila postati časna sestra po svaku cijenu sam željela doći u BiH, moji roditelji su rođeni ovdje, a 1962. godine doselili su se u Slavoniju. Dakle, ljubav prema bosanskohercegovačkom čovjeku bez obzira na vjeru i naciju dovela me u BiH’’, priča sestra Blanka.
Mualima Šejla (32) je kao dijete ostala bez oca s majkom i dvije sestre. Njena porodica je u jeku rata protjerana iz Bratunca, gradića na istoku Bosne u blizini Srebrenice. Nakon udaje dolazi u Livno gdje je odmah kao i sestra Blanka postala aktivna članica zajednice.
Blanka i Šejla su po dolasku u Livno počele u zajednici organizirati različite aktivnosti, jednako i za mlade, kao i one starije. Prva suradnja je počela na jednoj zajedničkoj humanitarnoj akciji prodaje kolača.
Šejla se prisjeća kako je stigao poziv od Koalicije uvažavanja Livno, grupe nevladinih organizacija koja djeluje na tom području, za učešće u jednoj humanitarnoj akciji, u kojoj se prodajom kolača prikupljao novac za brata i sestru koji su oboljeli od multiple skleroze.
„Naravno ja sam pristala na to kao i moje žene članice i napravile smo hrpu kolača i svi smo proveli jedan dan na trgu. Odmah na početku došla je Blanka s grupom mladih, to je grupa koja se primarno bavi humanitarnim radom. Ona je tako vedrog duha, zanimljiva, duhovita, komunikativna, svi su bili opušteni i zezali se, fotografisali smo se, igrali košarku i onda je jedna od fotografija nas dvije otišla u medije. Da se mi tada nismo upoznale možda od te daljnje suradnje ništa ne bi ni bilo’’, priča Šejla koja u Livnu živi sedam godina.
Ona aktivno radi u Medžlisu Islamske zajednice u tom gradu, u sektoru sa ženama. Upravo u okviru tog rada su se u livanjskoj zajednici pozicionirale kao udruženje koje se može pohvaliti svojim aktivnostima i projektima.
„Blanka se aktivirala, došla je lično u naš ured Medžlisa i tražila moj broj telefona, i pozvala me da radimo humanitarnu akciju u svrhu nabavljanja jedne veš mašine jednoj porodici u kojoj ima četvero male djece. Mislim da je taj projekt s veš mašinom bio ,,okidač” da od tada pa sve do danas imamo uspješnu suradnju’’, govori Šejla.
Njih dvije trenutno imaju dvije porodice kojima stalno pomažu, a više je porodica kojima pomažu po zahtjevu ili po pozivu.
“Isto tako nas vežu i lica sa smetnjama u razvoju i s invaliditetom, jer sestra Blanka vrlo često s grupom mladih kojih ima tridesetak organizuje razne aktivnosti, u koje se uključim i ja sa svojim ženama članicama. Pored toga radimo akcije po potrebi ili kada nas neko pozove ali imamo i porodice kojima konstantno pomažemo” objašnjava Šejla.
Građani Livna se obično uvijek odazovu svakoj akciji koju najave mualima Šejla i sestra Blanka. Iako se do sada nisu obraćale gradskim vlastima za pomoć u akcijama koje su organizovale, za ono što rade od vlasti u Livanjskom kantonu dobijaju otvorenu podršku.
„Ljudi blagonaklono gledaju na naš rad u zajednici, i mogu reći da sve što činimo i gospođa Šejla i ja činimo iz dubokog uvjerenja da to činimo za dobrobit svakoga čovjeka, i činimo to svaka sa svoje strane i u svom vjerskom opredjeljenju unoseći svoja vjernička bogatstva u taj rad’’, ističe Blanka.
Iako su priče zbog kojih sestra Blanka i mualima Šejla organizuju akcije teške, one su dijelom priče koja je obradovala cijelo bosanskohercegovačko društvo, onoj o potrebi činjenja dobra.
Šejla ističe: ,,Zato su nam potrebne ovakve priče da nas podsjete da svi imamo to u sebi, tu nit dobrote samo je nekad malo potisnemo i zaboravimo da postoji. Nekada se treba na to natjerati, kao što vježbamo za svoje tijelo možemo vježbati da budemo sve više i više dobri.”
Blanka dodaje da ne voli izraz ,,humanitarka’’, jer za nju svaki čovjek ima nešto humano u sebi. ,,Svaki čovjek to ima u sebi, nešto što čovjek donosi samo za ovaj život, samo za tijelo, čovjek koji nije vjerski opredijeljen nerijetko se tu zaustavlja i to je razlika između čovjeka koji pomaže iz čiste ljubavi prema Bogu i on može donijeti nešto za dušu, to je humanitarac. Ja želim povrh svega darovati ono nešto za dušu i nadam se da milošću Božijom to i uspijevam.’’
Šejla kaže još kako iskreno uživa u humanitarnim aktivnostima. Ona i Blanka, kako kaže, često razgovaraju o tome otkud motivacija i empatija prema ljudima u potrebi. Zaključile su kako su obje ustvari kao vrlo male ostale bez oca i da nisu imale jednostavan životni put.
,,Moja majka je ostala sama s tri kćerke, tako da nema teške situacije koju ne mogu prepoznati, od neimaštine do toga da nemaš sendvič kad si dijete u školi. Sve je to mene lično učilo kako da se boriš i izboriš za sebe, ali i da sutra svu tu podršku koju sam ja kao dijete dobivala od drugih, jer uvijek je tu bilo ljudi koji su znali biti podrška, trebam i ja vratiti kroz svoj život, onima kojima možda treba moja podrška”, objašnjava mualima Šejla.
Sestra Blanka dodaje da se vodi onim sto je izrekao Sveti Vinko da ,,što je siromah neugodniji, prljaviji, što je neugledniji to više u njemu ako se dobro zagledamo, možemo prepoznati s druge strane medalje lice Božije.”. To je bit  koja je pokreće iz koje crpi snagu i za to je, kako kaže, neizmjerno zahvalna Bogu što joj je dao taj dar, to razumijevanje i tu ljubav.
,,Bez dara Božijega, bez razumijevanja, bez ljubavi nema niti djelovanja. Ja često jako molim Gospodina da mi udijeli milost da spoznam šta on to želi od mene i da mi dá snagu da ja to vršim, jer uzalud spoznaja ako ne vršim, vrlo je važno i jedno i drugo, a ponajviše je potrebno ustrajati u dobru”, poručuje Blanka.

source: news-balkandiskurs

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Azra Berbić


text:
Lana Bastašić: U zemlji čuda na brdovitom Balkanu | Balkan Diskurs
Anja Zulić
10. aprila, 2020.
Jedna „road trip’’ priča ima smisla jedino kada putnici, makar pogrešno, vjeruju u nekakav cilj, završetak putovanja kojim će se riješiti svi problemi i okončati sva muka. U Bosni cilja nema, sve su ceste naizgled jednako učmale i besmislene, vode te ukrug čak i kada ti se čini da napreduješ. Voziti kroz Bosnu zahtijeva drugačiju dimenziju: jednog izvrnutog, kosmičkog crva koji ne vodi ka nekom vanjskom, stvarnom odredištu već u sumorne, jedva prohodne dubine tvog sopstvenog bića. Riječi su književnice Lane Bastašić koja se publici predstavila romanom prvijencem „Uhvati zeca’’, u kojem njene junakinje poput Alise tragaju za odgovorima.
Bivše prijateljice Le(j)la i Sara sastaju se ponovo tamo gdje je sve i počelo, u Zemlji čuda na brdovitom Balkanu, odakle nas u prvom licu naratorica vodi kroz lavirint sjećanja na jedno djetinjstvo. U potrazi za bijelim zecom dobijamo priču o prijateljstvu, ljubavi i jednoj zemlji. Priču o uvjerenjima, iskrivljenim sjećanjima, preispitivanjima i neizbježnim pogrešakama koje svako od nas nosi.
Roman „Uhvati zeca“ između ostalih je i priča o Bosni, ali tu nije pisan jer bi pisajući iz lične perpsektive roman sigurno bio ciničniji i ogorčeniji. Naime, Lana trenutno živi u Barseloni gdje uređuje književni časopis „Carn de Cap’’ i vodi školu književnosti, ali kako je pisati o nekom mjestu kada nisi tamo teško, ona se uputila na mali „road trip’’ od Mostara do Banjaluke.
„Tada sam shvatila da je Bosna koja me zanima zapravo moj unutrašnji, lični toponim, koji nema mnogo veze sa stvarnošću i geografskim informacijama, nego sa sjećanjima i emocijama moje pripovjedačice. Zato je to putovanje, makar za mene, bilo poput kakve hipnoze kada svjesno odlučiš da se vratiš u najmračnije dijelove sebe i svog odrastanja, „iščeprkaš’’ taj mrak koji si dugo potiskivala i pretvoriš ga u tekst’’.
Napustila je Banjaluku kada je počela osjećati neku vrstu predoziranja Bosnom.
„Odlazak mi je pomogao da vidim šta ostaje kada se izmjestim, šta je to što nema veze s mjestom prebivališta, nego isključivo s unutrašnjim košmarima koji nas prate gdje god da odemo’’, pojasnila je Lana.
„Uhvati zeca’’ priča je i o ratu, koji autorica obrađuje iz drugačijeg ugla, dajući glas onima koji nisu aktivno učestvovali.
„Rat je priča u kojoj svako ima jasno određenu ulogu: prije svega loši momci i dobri momci, heroji i zlikovci, pa tek onda majke, supruge, djevojke, djeca i starci, kao kapital koji se prebrojava prije i poslije. Sve ovo, naravno, zavisi od toga ko priča priču. Zato nije dovoljno govoriti o ratu ako ulazimo u istu logiku koja je do njega i dovela: logiku crno-bijelih podjela. Ne zanimaju me knjige o Srbima i Hrvatima. Zanimaju me knjige o ljudima. Zato je nužno obraditi društvene i kulturne traume kroz glasove onih koji u njima nisu aktivno učesvovali, a ipak su bili pogođeni njihovim posljedicama. Na taj način izbjegavamo da upadnemo u istu besmislenu igru imenovanja koja u svojoj krajnosti samo opravdava zločine’’, poručuje Lana.
Središnji dio romana je upravo priča o dvije bivše prijateljice koje se nakon dvanaest godina susreću ponovo. Njihovo prijateljstvo drži jedna neraskidiva spona, koju niti godine, niti različitosti niti sva previranja nisu mogla otrgnuti. Kada promotrimo naše svakodnevnice, vidimo da današnje društvo i kultura propagiraju ideju potpunosti samo uz pronalazak druge polovine.
„Balkan je otišao toliko daleko po tom pitanju, da se život udvoje stavlja ispred sreće, pa onda ljudi masovno ostaju u nesrećnim, lošim, čak i nasilnim brakovima. Ideja samoće im je strašnija od toga da ih neko zlostavlja. Kako je to fino rekla umjetnica Sandra Dukić: za balkansku ženu sreća nije argument’’, smatra Lana.
Prijateljstva su u tom smislu stavljena u neki drugi plan, posebno ženska. Pripovjedačica u knjizi skreće pažnju na to, govoreći o svojim odnosima sa muškarcima koji uvijek žele da je poprave ali ne uspjevaju dok je prijateljica Lejla ta koja „zna kako da je oslobodi korica.’’
„Ženska prijateljstva stavljena su u drugi ili treći plan, jer smo odrastale u društvu u kojem jedna drugu treba da gledamo kao konkurenciju. Ako je jedini način ostvarivanja našeg identiteta taj da budemo supruga i majka, onda je muškarac u našem životu imperativ, a druge žene su tu da ih „porazimo“. Ima li boljeg načina da se potlači neka grupa nego da njene pripadnice uvjeriš kako jedna drugoj stoje na putu? ’’, ističe Lana.
Nadovezujući se na ženska prijateljstva, autorica govori o uvriježenom mišljenju da neke teme nisu dovoljno književne, ozbiljne. Za nju tema ženskog prijateljstva nije bila ništa posebno, smatra da nije bilo važno o čemu piše već kako o tome piše.
„Ako se sjetimo najvećih pisaca i njihovih remek-djela, ubrzo uviđamo da su to bile upravo one knjige koje su prevazišle tu vrstu elitizma i koje su se mahom bavile upravo tim „neknjiževnim“ tipovima i temama. Nijedna tema sama po sebi nije trivijalna ako pisac ili spisateljica zna kako da je obradi tako da joj pruži univerzalnost i kroz nju kaže nešto o tome šta je čovjek i šta znači biti čovjek danas’’, pojasnila je Lana, dodavši da je važno čuti „ne ženske priče nego priče o ženama’’, kao i priče o Romima, potlačenima i svima onima koje smo predugo smatrali neknjiževnim temama.
Grupa Pobunjene čitateljke koju čine nezavisne kritičarke iz regije, objavila je 2019. godine rezultate istraživanja o presjeku književne scene iz rodne perspektive. Rezultati za Bosnu i Hercegovinu pokazuju da je autorica jako malo, a kako je kazala Lana, da bi se to promijenilo i da bi imali više žena u književnosti trebamo se vratiti unazad i promijeniti stvari već u osnovnim školama.
„Virdžinija Vulf je pisala o tome u eseju „Profesije za žene’’: dokle god jedna žena sjeda da piše sa mišlju kako će to njeno pisanje da prihvate muškarci, ne može da napiše ništa iskreno, pa samim tim ni dobro“, kazala je Lana, prisjećajući se i da je njoj jedan uvaženi profesor rekao da se nada da će biti „dio njihove književne zajednice jer je šarmantna’’.
Prema riječima Lane, ako živimo u društvu koje nas od malena uči da je naša uloga da šarmiramo, onda teško da možemo da izgradimo tu vrstu asertivnosti, pa čak i drskosti, koja je potrebna za pisanje.
Ako sjedate da pišete s mišlju ja sam žena, dakle moram da uradim ovo i ovo i ovo, pored toga moram još i da šarmiram, i da zavedem, ali da istovremeno budem i feministička šampionka, onda smatra Lana da ne razmišljate o svom tekstu nego o svemu onome što je izvan njega. „Kako isključiti sve te glasove i sjesti i napisati nešto vrijedno papira?’’, pita se Lana.
Pritisak predstavlja i stalni osjećaj da morate nešto dodatno dokazivati. Ako ste dobili nagradu ili knjiga dobro kotira treba da opravdate svoje postojanje kao autorice, kao da ste oduzeli mjesto nekom „pravom piscu’’. Često su druge žene (spisateljice i kritičarke) jako oštre jer očekuju da spisateljice jednim romanom isprave sve nepravde. Lana ponavlja da je za to potrebno jako puno vremena i da promjene trebaju započeti još u djetinjstvu.
„Počnimo dakle već danas da učimo djevojčice u prvom razredu osnovne škole da nije nešarmantno da se ne slažu s nečim, da nije protiv njihove prirode da se zanimaju za sve, a ne samo za lutke i haljinice, da su sve boje njihove, da su sve igračke za njih, da imaju pravo da kažu svoje mišljenje, a da ih se ne optuži da se „prave pametne’’… Naučimo djevojčice da nisu cvjetovi, nego da imaju mozak koji može da uradi sve isto što i mozak jednog dječaka. Onda ćemo vidjeti kroz dvadeset godina istinske promjene na kulturnoj i književnoj sceni’’, poručuje Lana.
Do sada je objavila dvije zbirke priča, jednu zbirku poezije i knjigu priča za djecu. Dobitnica je nekoliko književnih nagrada. Kako nam govori trenutno sprovodi istraživanje o različitim selima na Balkanu i njihovim praznovjerjima i legendama.
„Nadam se da će to kroz koju godinu dobiti formu romana. Ne želim da žurim jer mislim da je potrebno „očistiti seˮ od prethodne knjige kako ne bismo ponavljali istu priču, istim narativnim glasom, sa istim likovima’’, govori Lana, a Banjaluka joj kako kaže ne nedostaje.
„Nedostaju mi ljudiˮ, poručuje ona za kraj razgovora.

author: Anja Zulić


text:
Azra Dedić: Zlatna djevojka sa Une | Balkan Diskurs
Amila Žunić
13. aprila, 2020.
Azra Dedić je rođena u Bihaću, kao drugo i najmlađe dijete u porodici. Tada, ratnih godina, njena mama je dobila bebu sa Down sindromom, kojoj je pružila svu ljubav i pažnju. Danas dvadesetčetverogodišnja djevojka, Azra je javnosti poznata kao evropska prvakinja u džudu, ali je ona i mnogo više. Hrabra, uporna, pozitivna – najbolji su epiteti za zlatnu djevojku sa Une, kako je mnogi od milja zovu.
Azra se nikada nije osjećala drugačijom. Mogla je samo biti posebna, što i jeste za sve one koji je poznaju. Najveću podršku ima od porodice – roditelja i brata, kojima je, kako kaže, uvijek zahvalna. „Uvijek su me podržavali u svemu. Mama, tata i brat, a kasnije snaha i moj mali bratić koji je zauzeo posebno mjesto u mom srcu. Tetke se uvijek najviše voleˮ, ističe Azra.
Pamtimo je po zlatu
Njena priča, ona po kojoj je svi poznaju i pišu o njoj, sportska priča, počela je prije dvanaest godina. Tada je prvi put pokazala zainteresiranost i ljubav prema džudu. Odlazi na prve treninge u džudo klub „Una“ Bihać, u kojem je ostala do danas. Kako kaže, tokom tih 12 godina sedam trenera je pisalo njenu priču i svi su zaslužni za njen uspjeh, jer trenira sa svakim od njih.
„Moj klub je moja druga porodica. Tu sam se pronašla“, kaže Azra.
Azra se takmiči u kategoriji do 63 kg, a kako bi bila u dobroj formi, mora paziti i na ishranu, posebno u periodu intenzivnih treninga kada se sprema za takmičenje. Redovne treninge ima tri puta sedmično, što mora uskladiti kako sa poslovnim, tako sa privatnim obavezama.
Azra Dedić nije samo evropska prvakinja u ID džudu (džudo kategorija za lica sa posebnim potrebama), već i prva zaposlena osoba sa Down sindromom u BiH. Nakon što je uspješno završila osnovnu i srednju školu u rodnom gradu, Azra je dobila posao u jednoj bihaćkoj trgovini koja prodaje kozmetičke proizvode. Ipak, sve je odradila u svom stilu. „Moj poslodavac ima veliko srce, uvijek me pusti s posla“, kaže Azra, s obzirom na to da su obaveze podrazumijevale određene izostanke s posla.
Na prvo takmičenje iz ID džuda Azra je otišla 2008. godine u Sloveniju, gdje je osvojila drugo mjesto. U istoj državi dvije godine kasnije osvojila je zlato. Od svih uspjeha posebno izdvaja treće, pa kasnije i prvo mjesto na Svjetskom prvenstvu u Kelnu, te takmičenja u Italiji, na kojima je uvijek osvajala prva mjesta jer, kako vjeruje, Italija joj donosi sreću.
Posljednje takmičenje donijelo je zlato na Evropskom prvenstvu u Kelnu, ali i mnogo novih obaveza. „Bilo je mnogo dodjela, putovanja. Još uvijek se nisam odmorila“, kaže Azra.
Iz slikanja u džudo
Njena prva ljubav ipak nije sport već slikanje. Najviše uživa, kaže, u slikanju mrtve prirode. Srednju, umjetničku školu, završila je u Bihaću kao odličan učenik. Iako je kasnije zavoljela i sport, Azra nije zanemarila slikanje, te mnogo njenih slika krasi zidove porodične kuće. Azra kaže da voli i da pokloni poneko svoje djelo.
Škola nije bila zapostavljena kada je Azra počela trenirati. I nije smjela biti jer, kako kaže, iz škole je išla na treninge, ali je morala imati dobre ocjene kako bi nastavila trenirati.
„Bilo je malo onoga ‘ti si cura, ne možeš to'ˮ, ali je Azra savladala sve. „Nisam navikla da gubim, ja preskačem sve zidove“, priča kroz osmjeh.
Svaka priča ima strane dvije
„Bila sam obična djevojka, bila sam kući, dosađivala se. Tada sam, iako nisam tražila i bilo je iznenada, dobila posao. Odmah sam prihvatila. Porodica me podržavala i vjerovali su da ja to mogu“, priča Azra.
Kaže, kako joj ne smeta da je svi pamte po posljednjem takmičenju, ali voli kada se zna i za druge stvari o njoj. „Imam još jednu porodicu, to je Radio-televizija Unsko-sanskog kantona (RTV USK), oni su moje uspjehe pratili od početka. Prvi intervju uvijek ide njima“, ističe ona i dodaje da je ponosna da su neki novinari dobijali i novinarske nagrade za priloge i filmove koje su snimali o njoj.
„Drugu ljubav osim sporta nemam i neću imati, ne dopustam!“, govori Azra i dodaje da se njen dan kada nema obaveza i kada ne mora biti našminkana i pred kamerama, sastoji se od slušanja muzike, odmaranja, a od nedavno i igranja s malim bratićem, koji je, kako sama kaže, osvojio njeno srce.
Veliku radost u Azrin život donio je i susret s njenom najdražom pjevačicom – Marijom Šerifović. „Nakon povratka iz Kelna rekli su mi da idem u Sarajevo na press konferenciju. Bila sam opuštena. Tu je bio federalni ministar sporta, koji mi je ispunio životnu želju. Nisam znala da su doveli Mariju. Mislila sam da će mi srce iskočiti kad sam je vidjela“, priča Azra i dodaje: „Zagrlila sam je i rekla: ‘Marija, legendo!’, a ona meni kaže: ‘Azra, care!'ˮ
Priča da je ovo susret koji joj je promijenio život. „Marija je divna“, kaže, a tokom tog susreta, imala je priliku i da zapjeva s Marijom.
Slobodnu nedjelju, Azra iskoristi na najbolji način i uvijek se trudi da to bude korisno i da vidi drage ljude. Ipak, iako jaka i hrabra, i Azra plače. Kaže, to je jedino kada su ljudi okrutni, a vjera u Boga joj, dodaje, daje sve.
„Volim da me ljudi gledaju kao običnu, tako se i ponašam.“
Sve ovo, ali i mnogo više, čini Azru. Obična, a posebna. Sija i zrači. Inspiracija mnogima. Raduje je, što je dosta ljudi poznaje i cijeni, no posebno izdvaja što je ravnopravna sa svima i što se nikada nije susrela s predrasudama i negativnim komentarima.
Na proglašenju sportiste godine grada Bihaća za 2019. godinu, Azra je dobila posebno priznanje, pehar i poklon-bon za doprinos sportu Grada. Nakon toga, još jedno priznanje ovoj neumornoj djevojci stiglo je iz Unsko-sanskog kantona – za doprinos i ostvarene sportske rezultate tokom prošle godine. Posljednje u nizu uslijedilo je u Sarajevu, na izboru najuspješnijih sportista i sportskih ekipa Bosne i Hercegovine tokom prošle godine, gdje je Azra također dobila priznanje za ostvarene rezultate.
„Nemojte odustajati, nikada. Pratite svoje snove i želje, jer, sve je moguće!“, poručuje Azra.

author: Amila Žunić


text:
Frenkie: Trend odlaska mladih zabrinjava | Balkan Diskurs
Slobodan Blagovčanin
16. aprila, 2020.
Adnan Hamidović, poznatiji kao Frenkie – jedan je od rijetkih umjetnika na bosanskohercegovačkoj sceni koji gotovo već dvije decenije kontinuirano kroz svoj rad govori o najaktuelnijim problemima u BIH, ali i promiče pozitivne promjene mladih.
Frenkie je već skoro 20 godina simbol urbanog razmišljanja i kroz svoj umjetnički rad je uticao na razvijanje kritičkog mišljenja velikog broja mladih ne samo u Bosni i Hercegovini (BiH), već i u čitavom regionu. Publika, koju je okupio oko sebe u prethodne dvije decenije, još uvijek burno reaguje na „nefer” realnost oko nas. A u moru raznih „influensera“, Frenkija još uvijek prepoznajemo kao velikog borca za socijalna pitanja i bolji položaj mladih.
Krajem 2018. godine, izašla je i pjesma „Egzil”, koja podsjeća na Frenkijev hit, „Hajmo ih rušit”, iz 2002. godine. Frenkie kaže da je sličnost između dvije pjesme tematika kojom se bave: „Najviše iz razloga što je odlazak mladih, možda, i najveći problem Bosne i Hercegovine i regiona i on je u fokusu naše pjesme. U pjesmi se mogu pronaći mnogi, ali isto tako kada poredim ove dvije pjesme vidi se i da sam sam mnogo sazrio. Nisam više onaj klinac iz 2002. godine, iako, nažalost, i danas pričamo o istim temama, samo malo zrelije”.
Navodi i da je inspiraciju za pjesmu „Egzil”, ali i mnoge druge pronašao u svakodnevnici i društvu koje ga okružuje. „Svuda je oko mene. Nije to inspiracija, već bavljenje ovim temama. Razmišljam o tome, razgovaram sa svojim prijateljima o tome i onda najednom shvatim da bih to mogao pretvoriti u tekst. Jer tu je, sve je vrijeme u mojoj glavi i oko mene. Naročito mi je bitan momenat spoznaje da još mnogo naših sugrađana slično razmišlja. Tada shvatim da je vrijeme da to iznesem, na svoj način, javno – a ne samo na kafama”.
Na tragu navedene pjesme, pitali smo ga šta su to najveći problemi mladih u BiH. „Koruptivno, nepošteno društvo, koje ne priznaje kvalitet i težak rad”, odgovara Frenkie i dodaje kako se u BiH još uvijek ne poštuje rad i poštenje već je bitnije čiji si sin ili kćerka, ili pak kojoj stranci pripadaš.
„I ono najgore – mlade otvoreno dijele po etničkim grupama. Mladi, koji su izgubili snagu da se bore sa ovim problemima – nažalost odlaze“, kaže Frenkie.
Prema njegovim riječima mobilnost mladih je kada neko iz Londona ode u Barselonu, pa neko iz Berlina ode u London, a u BiH je ovaj proces jednosmjeran. „Mladi kada odu, onda dolaze samo na godišnje odmore. To najviše zabrinjava. Ima mnogo ljudi iz Tuzle i mojih drugova za koje nisam svjestan da su otišli. Ponekad ljeti kada ih sretnem i kada se ispričamo – saznam da žive negdje drugo. Već dugo. Lagao bih ako kažem da me to ne brine.”
S druge strane, Frenkie je odlučio da ostane u BiH jer vjeruje da ova država uprkos problemima ima šta za ponuditi. Zna da je teško uspjeti ali, kako vjeruje, teškim, inovativnim i mukotrpnim radom se sve može. Ostao je da živi u BiH i zbog porodice, vrijednosti u koje vjeruje i života, koji je kako kaže, mnogo drugačiji od onog na zapadu, gdje je živio jedno vrijeme.
Naš sagovornik često u svojim javnim nastupima ističe važnost porodice i očinski ponos. O budućnosti svojih kćerki kaže da mnogo razmišlja. „Mislim da svaki roditelj treba da bude oslonac svojoj djeci, pa tako i ja sam stava da one same treba da odluče da li žele ostati u BiH ili potražiti sebe negdje drugo. Meni je bitno da su srećne i zdrave, a nadam se da bi mogle imati dobru budućnost u Bosni i Hercegovini.”
Iako se na Balkanu mnogo priča o nacionalizmu i podjelama, poznati bh. reper je bio jedan od pionira koji je kroz svoj angažman pokazao put vršnjacima i budućim generacijama, kada je riječ o izgradnji mira. Gotovo da ne postoji mladi aktivista iz BiH, kojem Frenkie u jednom segmentu života nije bio uzor. Sada je već postala kultna pjesma „Pismo Milanu” uz film „Granica”, koju je uradio u saradnji sa srbijanskim mirovnim aktivistom Milanom Colićem.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Frenkie uvijek ističe odličnu saradnju i sa srbijanskim hip-hop umjetnikom Markom Šelićem (Marčelom), a obradovao nas je i duetom sa njegovom zemljakinjom Ivanom Rašić (Sajsi MC). O saradnji na njihovoj pjesmi „Svi“, bh. umjetnik kaže kako su imali sreću da je Indigo napravio „beat koji se oboma odmah svidio”.
„Svjesni smo da je naša saradnja bila pravo iznenađenje za publiku u BiH i Srbiji, ali isto tako veliko osvježenje. Svakako da nam je mnogo drago. Također, želim napomenuti da smo na tekstu pjesme radili zajedno, što opet govori o našoj želji da pošaljemo poruku zajedništva.”
Na kraju našeg razgovora, Frenkie je mladima poručio da ne budu pasivni jer se svaki trud i upornost na kraju isplate.
_______________________________________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.

author: Slobodan Blagovčanin


text:
Uspavanka za Mladenku: sjećanje na Grabovicu | Balkan Diskurs
Sanela Tufekčić
21. aprila, 2020.
Predstava „Uspavanka za Mladenku“ na dokumentarno-poetski način, vrlo otvoreno problematizira zločin nad hrvatskim civilima iz sela Grabovica iz septembra 1993. godine. Toga dana pripadnici Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH) ubili su 33 hrvatska civila, od kojih je najstarija osoba imala 87 godina, a najmlađa tek 4 godine. Predstava je autorski projekt Seada Đulića, a izvodi ju Mostarski teatar mladih (eMTeeM).
„Na 25. godišnjicu zločina u Grabovici rekao sam da imam želju i potrebu, kao bivši oficir ARBiH, da o tom zločinu progovorim i napravim predstavu. Mojih osam mladih glumaca teatra nisu imali pojma o Grabovici, neki nisu znali ni gdje se nalazi. Predstavu nisam pravio protiv svojih, nego protiv zločina i zločinaca. Nikakav zločinac ne može biti moj!“, kaže Đulić.
Oni koji su bili u prilici da pogledaju ovu predstavu kažu da je ona otvorila proces suočavanja sa prošlošću, prvenstveno u Mostaru ali i šire, te da je pomaknula granice dijaloga i puta ka istinskom pomirenju i izgradnji zajedničke budućnosti.
Predstava je odlukom publike 33. retrospektivnog festivala „Dani teatra mladih“ osvojila eMTeeM-ovu „Masku“, te je proglašena najboljom predstavom prošle sezone Mostarskog teatra mladih.
,,Mislim da je ova predstava rješenje za ratnu ranu u Mostaru i ima veliki potencijal da bude rješenje za one koji shvate poruku na pravi načinˮ, kaže Edina Delalić, članica Mostarskog teatra mladih i glumica u predstavi.
Pored Edine, u predstavi glume Šejma Delalić, Mia Musić, Anamarija Alpeza, Ali Kamer Aksoy, Haris Habibija, Alem Neziri, Damir Čobo, Miran Bečević i Faris Količić.
„Uspavanka za Mladenku“, predstava je koja se bavi stvarnim događajem, kada su u septembru 1993. godine u vojnoj akciji ,,Neretva 93ˮ pripadnici ARBiH ubili 33 civila. Za tijelima 17 žrtava se i dalje traga.
„Ovaj slučaj je sam po sebi šokantan i užasan, a predstava samo dodaje još veće emocije i šok. Najšokantnije je što se to stvarno desilo, i to od strane ARBiH.“, ističe Sead.
„Predstava je dobila ime po četverogodišnjoj djevojčici Mladenki Zadro, koja je najmlađa žrtva ovoga zločina i koju smo uzeli kao simbol za sve nevine žrtve koje su izgubile život u prošlom ratu. Ovaj projekt je krik mladih ljudi koji traže pravdu i mir u ovoj zemlji koja neće imati budućnost ako se ne razriješi prošlost.“, kaže Mia Musić.
„Predstava je odigrana deset puta do sad u Mostaru, pred različitom publikom. Nije još gotova, i dalje skupljamo građu. Uskoro ćemo od porodica žrtava dobiti jedan važan dokument koji mnoge stvari oko zločina u Grabovici rasvjetljava. Ono što je bitno, nismo se stavili ni na jednu stranu. Kazali smo, samo ono što su sudovi rekli, stvari koje su van razumne sumnje dokazane. Svidjelo se to nekome ili ne“, objašnjava Đulić.
Navodi da su tokom procesa stvaranja predstave imali puno pitanja i komentara zašto ne rade predstavu i o Vranici gdje su stradali vojnici ARBiH.
„To treba raditi, ali mislim da za budućnost ove zemlje za pomirenje i sučeljavanje s prošlošću, to treba da uradi neki hrvatski autor kad se steknu uslovi i okolnosti. Mi treba da govorimo o onom što su uradili vojnici vojske kojoj sam ja konkretno pripadao, odnosno vojnici koji su to uradili, kako kažu, i u moje ime“, dodaje Đulić.
Prema njegovim riječima predstava „na najčasniji način ,,pereˮ ARBiHˮ.
„I da, ovo nije čin hrabrosti, hrabrost je šutjeti o svemu. Mi smo uradili jednu normalnu ljudsku gestu, a biti čovjek nije hrabrostˮ, kaže Đulić.
Za manje od godinu dana od premijere predstava „Uspavanka za Mladenku“ je izvedena 22 puta, od čega 3 puta izvan Mostara, i to u Banja Luci, Žepču i Kotoru.
Za zločin u selu Grabovica pred sudovima u BiH dosad su osuđena petorica bivših pripadnika ARBiH, ali samo za pojedinačna ubistva. Kantonalni sud u Sarajevu na kaznu zatvora u trajanju od deset godina za ubistva Ljubice i Mladenke Zadro osudio je Enesa Sakraka.
Mustafa Hota osuđen je na zatvor u trajanju od devet godina za ubistva Pere i Dragice Marić. Kantonalni sud u Mostaru na kazne od po 13 godina osudio je Nihada Vlahovljaka, Harisa Rajkića i Seada Karagića koji su se teretili za ubistva troje članova porodice Zadro – Ivana, Matije i Mladena.
,,Što smo više radili na predstavi, više smo svi postajali svjesni svega toga i mislim da je dobra ideja, jer bi se javnost trebala više upoznati o toj temi jer taj zločin se ne bi trebao zaboravitiˮ, zaključila je Anamaria Alpeza, članica eMTeeM.

author: Sanela Tufekčić


text:
Sofija Todorović: Odlazak u Srebrenicu je zauvek promenio moj život | Balkan Diskurs
Luka Čavar
23. aprila, 2020.
Neznanje i strah, najveći su problemi mladih u Srbiji, ali i u cijeloj regiji, kaže u intervjuu za Balkan Diskurs Sofija Todorović, mlada aktivistica iz Beograda. Sofija je stala u odbranu Mona Gjuraja, vlasnika pekare „Roma“ u Borči, kada je u tom mjestu, kraj Beograda, organizovan protest protiv njega, zato što je njegov brat Florim na Fejsbuku objavio fotografiju na kojoj je prekrstio ruke preko grudi, simbolišući dvoglavog orla sa albanske zastave.
Balkan Diskurs (BD): Ko je Sofija?
Sofija Todorović (ST): Sofija je jedna strašno radoznala i pravdoljubiva osoba. Često ume da bude veoma srčana, ali smatra da to daje posebnu čar svemu što radi.
BD: Šta vas je motivisalo da stanete u obranu mladog Albanca iz Borče? Kako je to prihvatila okolina?
ST: Bazična ljudskost. Ne može niko da odluči da stvori atmosferu progona i da ,,proteruje” ljude, a da svi na to ćute. Ja ne mogu to da razumem, ne mogu da ćutanjem reagujem na takve neljudske i nacionalističke poduhvate. Okolina…pa hajde da kažemo da je bilo raznih reakcija, glasniji su bili oni koji su negodovali, ali dobro takvi ljudi uglavno sve postižu tako što misle da je u pravu onaj ko glasnije viče. U nekom momentu sam čak negde pročitala da sam ja rekla za malu decu koju su vodili na kontra-skup da su nacisti, zamislite koliko je to besmisleno.
Uglavnom, moj komšija Mon Gjuraj živi u Borči i njegova pekara radi, mislim da smo uz sve poteškoće uspeli da sačuvamo i zaštitimo jednu porodicu koliko god je to bilo moguće, a na kraju dana to se jedino računa.
BD: Kako se oduprijeti nacionalizmu i mržnji koji su danas jako aktualni?
ST: Pa tako što ćemo ga obesmišljavati na svakom koraku i u svakoj situaciji i tako što ćemo staviti čoveka kao centralni pojam svake afirmativne akcije, a ne njegovu nacionalnost. Solidarnost je takođe veoma važna kao i zajedničke akcije na regionalnom planu.
BD: Često aktiviste svrstavaju među ljevičare i desničare. Gdje biste se vi svrstali?
ST: Ne bih se svrstavala zaista, mislim da danas kada govorimo o levici i desnici jako malo ljude uopšte razume o čemu se govori. Međutim to nikako ne znači da ne mislim da je antifašizam ultimativna vrednost, da je poštovanje ljudskih prava condition sine qua non, da nas naše različitosti čine bogatijim društvima, da su demokratske i evropske vrednosti nešto za šta se zalažem, da je važno da građani žive u slobodi a ne u strahu. Ja sebe jedno mogu da svrstam u feministkinje i da se osećam sjajno povodom te klasifikacije.
BD: Jedan ste od aktivista koji se zalaže za kreiranje jedinstvenog povijesnog narativa u BiH i regionu, uključujući i istinu o genocidu u Srebrenici, koju ste prvi put posjetili 2015. godine? Šta vas je motiviralo da se aktivirate i u ovoj oblasti?
ST: Da, tačno je, verujem da nas naše istorije trenutno ne inspirišu da naučimo više jedni o drugima niti nas podstiču da se zapitamo kako je u ,,tuđim cipelama”. Najčešće svaka nacionalna verzija istorijskih dešavanja sadrži i dosta netačnih informacija.
Meni u jednom trenutku mog života ništa više nije bilo jasno i bila sam jako ljuta jer sam osećala da znanje koje stičem kroz obrazovni sistem ne daje odgovore na mnoga pitanja, a dominantni politički narativ nije u skladu sa mojim vrednosnim sistemom, i zanimalo me je šta je uzrok toga.
Moj odlazak u Srebrenicu je zauvek promenio moj život, sećam se ponašanja policije Republike Srpske nekoliko dana uoči komemoracije, sećam se tabuta i porodica koje plaču, jer dobijaju posmrtne ostatke svojih bližnjih posle 20 godina, sećam se devojke koju sam upoznala na tom programu koja mi je poklonila Srebrenički cvet koji nosim u novčaniku da me uvek podseća na pogubnost nacionalističkih divljanja i balkanskih podela.
BD: Šta je ono što vas lično pokreće u životu? Šta smatrate da su vaše najveće ljubavi, motivacija i strasti?
ST: Moj najveći pokretač je svest o tome da sam se zadesila u nekakvoj situaciji gde vidim prostor da nešto unapredim ili da doprinesem, to me neizostavno tera da preduzmem nešto. Ja znam da je ovo verovatno kliše odgovor, ali moja najveća ljubav je moja porodica, koju čine moja sestra i moja majka. To je moja sigurna zona, moj punjač i kompas, koliko god se nekad ne slagale (kao i uostalom razne porodice unutar sebe) one me stalno podsećaju koliko je ljubav važna i koliko lepo ljudi umeju da vole. Motivaciju pronalazim u nepravdi, ali ne govorim ovo u nekom defetističkom smislu, nepravda je nekako uvek prisutna ali isto tako svi uvek mogu da učine nešto da nekome bude makar malo bolje. Kada govorimo o strastima neka to budu poezija i ples.
BD: Šta vas je potaknulo na aktivizam? Kako je sve počelo?
ST: Sve je počelo mejlom koji sam samoinicijativno poslala Inicijativi mladih za ljudska prava povodom kampanje “Jer im se može”, koja se bavila nasiljem nad ženama. Ja slobodno za sebe mogu da kažem da sam tokom svoje adolescencije bila poklonica dominatnih narativa, ali u nekom momentu shvatite da oni ne daju odgovore na sva pitanja, a često nameću kao ispravna rešenja za koja je jasno da ne doprinose boljem životu ljudi.
BD: Šta su za vas najveći problemi mladih u Srbiji i regionu?
ST: Neznanje i strah. Neznanje ne nastaje samo od sebe, što me je uvek vodilo zaključku da je obrazovni sistem kor problema kao i dominantni društveni narativi. Mladi se gaje da se boje države, policije, promena, politike, drugačijeg, a onda se sve druge stvari samo lepe na taj usađeni strah i na kraju imaju mnogo gore posledice.
BD: Zašto se po vama mladi više ne aktiviraju u svojoj zajednici? Što je potrebno da se mladi u regionu probude?
ST: Budni su, na način na koji umeju da budu budni. Da li ih neke stvari ne zanimaju? Da, mnoge stvari ih ne zanimaju jer od istih imaju strah ili misle da će im samo doneti nevolju, ili da će na kraju dana neko drugi to da reši. Ali, mislim da je strašno važno da naglasimo da mladi ništa ne moraju, posebno u ovoj eri pritiska gde svi imaju očekivanja da se mladi probude, preuzmu na sebe sve što nije njihova odgovornost i spasu svet. Ne radi se tako.
Međutim, meni je veoma važno da se osvrnem i na pozitivne primere kojih ima u regionu. Pogledajmo gomilu mladih volontera/ki na svakom Beograd Prajdu, setimo se ,,Slobodne zone”, pa mladih iz Hrvatske koji govore o Oluji, mladih sa Kosova i Srbiji koji organizuju ,,Miredita, Dobar dan” festival, mladi koji se bave politikom, a da pritom naglašavaju i promovišu regionalnu saradnju i poštovanje ljudskih prava.
BD: Koje vrijednosti smatrate da je bitno jačati u našem društvu? Imate li neki savjet za mlade u regionu?
ST: Solidarnost, slobodu i ljudsko dostojanstvo. Mislim da se ljudi u regionu osećaju veoma poniženim, stalno i dugo na najrazličitije načine. Mladima ništa ne bih poručila, mladi znaju mnogo toga i mogu mnogo toga, samo bih im poželela da uspeju da se odupru tome da postanu žrtve pogubnih ideologija i destruktivnih narativa.
_______________________________________________________________________________________
Zbog svog rada i izuzetnog doprinosa izgradnji mira i zaštiti ljudskih prava u Srbiji i regionu, Sofija Todorović je ovogodišnja dobitnica priznanja ,,Obični heroji”, u kategoriji Zapadni Balkan koje dodjeljuje Centar za postkonfliktna istraživanja.

author: Luka Čavar


text:
Božo Vrećo: Umjetnički revolucionar Balkana | Balkan Diskurs
Kashif Malik
28. aprila, 2020.
Ko je Božo Vrećo? Najbolje je pitati njega lično.
Bosnu i Hercegovinu, a i cijelu regiju Balkana, često opisuju kao dominantno patrijarhalnu, pa skoro čak na granici muškog šovinizma. Za nekoga ko je prihvatio i muške i ženske karakteristike kako bi dostigao vrhunac uspjeha u muzičkoj industriji Bosne i Hercegovine, to je nevjerovatan uspjeh.
Ko je Božo Vrećo? Najbolje je pitati njega lično.
„Božo Vrećo je uvijek sloboda. Budite to što želite biti, recite šta god želite reći i oblačite se kako god se želite obući. Božo Vrećo je uvijek ljubav – Ja živim svoju umjetnost i ja sve posvećujem svom poslu. To je moj život i to je to što čini mene, to sam ja“, kaže Božo.
To je puno lakše za reći nego uraditi, pogotovo kad se uzmu u obzir predrasude s kojima se on susreće. „Ovo društvo je previše zaostalo i obuzeto je samo sobom. Naše društvo je primitivno i rezervisano. Prezire i osuđuje one koji su drugačiji i ne podržava emocije i ljubav. Ako nisi poput drugih ograničen i u kalupu onda te najradije žele izopštiti i povrijediti, i verbalno i fizički,“, dodaje Božo.
On vjeruje da je sloboda za ljude kao što je sam on rizik u Bosni i Hercegovini i objašnjava kako u nekom smislu i negativna iskustva također nalaze mjesto u srcu muzike koju on voli – Sevdahu.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
„Kroz historiju smo doživjeli sve moguće torture i ratove i to je sve ostavilo nekakve tragove na nama. Kako na naše tradicije i običaje, tako i na nama lično, jer smo ostali odvojeni od naših najmilijih. Sve to je imalo utjecaj na to kako se sevdah danas izvodi i doživljava – kao zajedničko stvaralaštvo svih ljudi koji su ikada živjeli na Bosanskom tlu ili na Balkanu“, objašnjava Božo.
Na arapskom sevdah znači crna žuč, na turskom označava neko melanhonično stanje, a na bosanskom je dobio značenje čežnje, ljubavnog žara, ljubavnih jada. Sevdah ili sevdalinke jedinstveni su narodni muzički izraz u Bosni i Hercegovini.
Božo Vrećo ističe koliko je ljubav bitna u njegovoj muzici. Kaže da su njegova majka i sestra bile ključne karike u njegovom uspjehu. „Sve dolazi iz porodice – odgoj djeteta je krucijalan, podrška i ljubav za svim ostalim dolazi kasnije. Ja sam bio prilično sretan što su me majka i sestra prihvatile takvog kakav jesam. Moja majka je uvijek govorila, rodila sam te takvog kakav si i društvo nema nikakve veze sa time i to njih ne treba da zanima“, dodaje on.
„Moja muza je moja majka i ja sve što stvorim, bilo to muzika, tekst, moda ili slika, posvetim njoj. Sve što stvorim je puno ljubavi i zahvalnosti prema njoj“, kaže on.
Sevdah je žanr muzike koji se predstavlja kroz kontrast i kontradikciju. Na jednu stranu izaziva osjećaje tragedije, nepravde i teške tuge. A na drugu stranu, kako Božo kaže, sevdah pjeva o ljubavi prije svega ostalog.
On je potpuno i brutalno iskren što se tiče njegovog identiteta i emocija, baš kao što je sevdah potpuno iskren u porukama koje šalje. Srž njegovog identiteta je formirana na kontrastu između muškog i ženskog. Samo Božo ne bi opisao svoj identitet kao dvojni nego kao „harmoniju između dvije ,,suprotnosti““.
Najbolji umjetnici otkrivaju svoje emocije u njihovoj najiskrenijoj formi. Time postaju veoma ranjivi od strane njihove publike. Baš to je Božo i uradio na svom koncertu 2015. godine. Na početku je nastupao obučen kao muškarac, a potom je izašao na binu u ženskoj odjeći. Publika mu je dala veliki aplauz zbog njegove hrabrosti i iskrenosti i na tome što se otvorio svima.
Kao savjet koji bi dao mladima koji imaju teškoće da pronađu svoj pravi put, Božo Vrećo kaže kako je najbitnije ostati iskren prema samom sebi, ostati fokusiran na svoje ciljeve i biti strpljiv i istrajan.
„Ako obraćate pažnju na pse koji laju niz ulicu, nikada nećete stići do svog cilja“, kaže on citirajući Dostojevskog.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.

author: Kashif Malik


text:
Gaša Miladinović: Stilska superzvijezda sa Balkana | Balkan Diskurs
Kashif Malik
1. maja, 2020.
Sarajevo je mjesto gdje se lokalni talent pokušava distancirati od centralizovanih ideja. U prvom planu je stilistica Gordana ‘Gaša’ Miladinović.
Svaka industrija teži monopolizaciji. Modna i dizajn industrija, također. No, one imaju neobičan paradoksalan odnos. Svaki dizajner, koji zna o čemu priča, će vam reći da nova unikatna ideja vrijedi deset puta više nego onaj „provjereno da radi“ recept, kojeg dizajner konglomerati upražnjavaju.
Nove ideje, ukoliko steknu popularnost, uvijek preuzme modna industrija i tako se taj krug nikad ne prekida. Sarajevo je mjesto gdje se lokalni talent pokušava distancirati od centralizovanih ideja. U prvom planu je stilistica Gordana ‘Gaša’ Miladinović.
Ona je suosnivačica firme „Re: Design“ koja se specijalizuje za unutrašnji (interijer) dizajn i arhitekturu. Također je i suosnivač HIVE Creative agencije. Studirala je dizajn na Institutu Marongini u Londonu prije nego što je pokrenula vlastiti biznis u Sarajevu.
Iznenađujuće je vidjeti da žena uspije napraviti nešto od sebe u ovako patrijarhalnom društvu u Bosni i Hercegovini, ali isto tako daje i motivacije i inspiracije. Na pitanje o radnom okruženju u pogledu njenog spola – i žena generalno – Gaša kaže kako ne misli da žene u BiH imaju nešto više straha od biznis svijeta nego bilo gdje drugo.
„Rad i napor su univerzalan jezik. Bilo kako bilo, bitno je razumjeti okruženje u kojem želite da vaš biznis procvjeta. Ta svijest o mogućnostima i ograničenjima je veoma bitna ako želite izbjeći uzaludni napor“, dodaje ona.
To ne znači da negira prisutnost rodne diskriminacije. Ali se čini da je Gaša fokusirana više na neki realističniji mentalitet: kako se najbolje kretati kroz ovako zahtjevno radno okruženje.
Ako je zamolite za savjet onima koji žele da uđu u tu kreativnu industriju kaže „nikada nemojte prestati učiti i istraživati“.
„Nijedna vještina nije beskorisna. Fokusirajte se na rad i vaše ciljeve, brinite o sebi i naučite da igrate po svom ritmu. Ne postoji neki definisani recept za život, sasvim je u redu da imate svoj tok i da pratite svoj put“, zaključuje Gaša Miladinović.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.


text:
Dino Aganović: Sa mnogo truda i napora, sve se može postići | Balkan Diskurs
Hoyumi Yashiro
5. maja, 2020.
Poruke koje šaljem, i emocije koje iskazujem, kroz svoju muziku su vezane sa mojim sanjarenjem i mojim gubitcima, i direktna su kritika našeg društva.
Dino Aganović – Hibrid je muzički producent iz Sarajeva. DJ karijeru je započeo sa 16 godina i od tada je producirao mnogo pjesama i videa, a izdao je i album. Svi poznati i talentovani muzičari znaju kako iskoristiti muziku kao platformu za izražaj i kreativnost. Ono što je unikatno kod Dine je njegov pristup definisanju muzike. Naime, umjesto opisivanja muzike njegovim riječima, on dopušta svojim slušaocima da definišu i dožive njegovu muziku na svoj način.
,,Muzika je nepredvidljiva zato što svako ima drugačiji način kako sluša i interpretira muziku”, kaže Dino.
Od početka njegove karijere, muzika koju producira se konstantno mijenja. Početak je bio baziran na club i dance muziku, ali njegova posljednja promjena je preusmjerila fokus na ambijentalnu muziku „za chill atmosferu”, kako kaže.
,,Poruke koje šaljem, i emocije koje iskazujem, kroz svoju muziku su vezane sa mojim sanjarenjem i mojim gubitcima, i direktna su kritika našeg društva”, kaže Dino.
U budućnosti, planira da se fokusira na apstraktni ples i pokret, kaže da je uvijek spreman na nove izazove. Veoma je aktivan i angažovan na svjetskoj muzičkoj sceni. Digitalnu izdavačku kuću „Submarine Vibes“ je pokrenuo 2014. godine i od tada je sarađivao sa 150 umjetnika, uz 60 izdanja, 80 mixova i preko 30 nastupa širom Evrope.
Svaku saradnju, kako kaže, tretira kao unikatnu i specijalnu.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Inspiraciju nalazi i u Sarajevu, gdje provodi većinu svog vremena, te na lokalnoj muzičkoj sceni, dok su njegove pjesme prihvaćene od strane mnogobrojnih fanova. Lansiranjem naslova „Submarine“, njegov novi cilj je promocija eksperimentalne umjetničke scene u Bosni i Hercegovini.
Iako će neko pomisliti, kako je Bosna i Hercegovina teško mjesto za muzičku karijeru, uzimajući u obzir istoriju konflikta i lošu političku i ekonomsku situaciju u državi, Dino nije pesimista. On vjeruje da postoji i više nego dovoljno infrastrukture, uzora, inspiracije i potencijala za uspješnu promociju muzičara u državi.
,,Sa mnogo truda i napora, sve se može postići. Bitno je da se fokusirate samo na sebe i da se edukujete u smislu stvaranja vaše muzike. Također je bitno i da reklamirate svoju muziku i sebe.”
,,Put do cilja je težak. Stoga bih savjetovao sve mlade muzičare, koji vole to što rade, da uvijek traže nove prilike, nova poznanstva i potencijalne saradnike“, zaključuje Dino.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.

author: Hoyumi Yashiro


text:
Paul i Boba: Priča o ljubavi pod opsadom | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
8. maja, 2020.
Ne pucajte. Samo bezveze trošite metke jer ja sam besmrtan.
Za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini (BiH), porodice u Francuskoj slušale su izvještaje o stradanjima i uništenju Sarajeva od reportera Radija Francuske. Drugu, ljepšu stranu priče, koja se reporteru Paul Marchandu, dešavala u Sarajevu nisu mogli čuti. Bila je to privatna priča o ljubavi sa novinarkom Slobodankom Bobom Lizdek. Njihova ljubav je procvjetala neočekivano, a Boba kaže da ona nikada nije prestala i da postoji do danas.
Paul Marchand, reporter Radija Francuske iz ratnog Sarajeva, oduzeo je sebi život 2009. godine. Imao je 48 godina i nije dočekao snimanje filma koji govori o njegovom životu u Sarajevu, pod nazivom ,,Simpatija za đavolaˮ.
Slobodanka Boba Lizdek kaže da, kada su se prvi put sreli, nije mogla ni zamisliti da će taj čovjek promjeniti njen život. „On je imao posebne manire, za što sam saznala kasnije, koje je „pokupio“ u Bejrutu. Prvo sam mislila da je Bosanac koji zna pravo dobro pričati francuski i nisam baš pretjerano bila impresionirana time“, sjeća se Boba.
Paul je pokušavao razgovarati sa Bobom u par navrata, ali ga je ona uvijek ignorisala. Nakon nekog vremena, njih dvoje su morali otići na zajednički zadatak. „Prva stvar koju sam mu rekla kada sam shvatila da idem s njim na zadatak je bila: Oj užas. To si ti.“, kaže Boba sa smiješkom na licu dok se prisjeća tih trenutaka.
Ljubav se rodila u hotelu Holiday Inn, mjestu gdje su bili smješteni međunarodni reporteri za vrijeme rata u Sarajevu, a rasla je kroz godine i unatoč tome što nisu živjeli u istoj državi nakon rata, uvijek su bili u kontaktu.
Paul je bio u tridesetim godinama kada je upoznao Bobu u Sarajevu. Opsada Sarajeva je bila njegov najveći novinarski zadatak nakon Lebanona i Bejruta. Mnogi ljudi u glavnom gradu Bosne i Hercegovine sjećaju se Paula po njegovom „vragolanskom“ i hrabrom ponašanju i njegovoj rashabanoj Ford Sierri sa natpisom: „Ne pucajte. Samo bezveze trošite metke jer ja sam besmrtan.“
Boba vjeruje da je njegovo ekscentrično ponašanje bio samo njegov način sakrivanja prave, nježne i skromne strane od drugih ljudi.
„Ja mislim da je bilo malo ljudi koji su ustvari znali pravog Paula. On je volio ljude u Sarajevu i pokušavao im je pomoći na razne načine, ali je i dalje htio držati distancu od njih kako im ne bi otkrio svoju pravu stranu. Ljudi koji su ga stvarno poznavali ga nikad nisu nazivali „ovisnikom o adrenalinu“ ili „čudakom“. Oni ga se sjećaju baš kao što ga se ja sjećam: kao umiljatog čovjeka koji je volio i uživao u životu“, kaže Boba.
Priča o Paulu, njegovoj želji da pomogne, i njegovom načinu izvještavanja iz opkoljenog Sarajeva prikazana je u novom filmu „Simpatija za đavola“. Film je sniman na ulicama Sarajeva u zimu 2018. godine.
Režiser je Guillaume de Fontenay, a film je sniman po Paulovoj istoimenoj knjizi koju je objavio 1997. godine. Film prikazuje Paula onako kako ga se sjećaju ljudi u Sarajevu, kao vrijednog ratnog novinara koji je prenosio događaje iz Sarajeva čitavom svijetu i čija se posvećenost prema ljudima koji su bili zarobljeni tokom opsade nikada neće zaboraviti.
Ideja za film je došla kada je Paul napisao knjigu i pokazao je Bobi. „Paul se našao sa Guillaumeom i njegova prvobitna ideja je bila da pretvore knjigu u teatar dramu u kojoj bi Paul pričao o svojim ratnim iskustvima. Kasnije su shvatili da bi se knjiga najbolje vizualizirala u formi filma“, sjeća se Boba. Iako su se sve bili dogovorili, produkcija filma se morala zaustaviti zbog raznih izazova uključujući finansijske probleme i probleme dobijanja dozvola za filmske lokacije. Bilo kako bilo, krajnja filmska produkcija je započela u 2012. godini, ali ovaj put bez Paula.
Paul je u Sarajevu teško ranjen. To mu je onemogućilo nastavak rada kao ratnog novinara. Povrede su bile ozbiljne, te je skoro izgubio osjećaj u ruci i nije je mogao micati. To je bio događaj koji je obilježio ostatak njegovog života. Nakon brojnih operacija, preselio se u Montreal pa kasnije u Pariz, ali nikada više nije bio onaj isti Paul.
„Osjećaj u ruci mu se vratio nakon mnogo godina terapije i ruku je mogao normalno koristiti, ali ponos mu nije dao da nastavi svoju karijeru novinara jer je sebe smatrao „invalidom“, te je stoga završio svoju novinarsku karijeru“, priča Boba.
Paul je 2009. godine odlučio da sam sebi okonča život. „Mi smo bili dvije suprotne strane jednog srca. Ja sam bila svijetlo, a on je bio mrak. Njega je smrt uvijek vukla sebi, i baš zato je došao u Sarajevo. Ja sam bila bačena u rat, ali on je ovdje došao sam na svoju volju. Paul se uvijek nabacivao sa smrću. Dok je bio u Sarajevu, uvijek je govorio da osoba treba okončati sama sebi život ako ne može živjeti život koji zaslužuje“, kaže Boba.
„Simpatija za đavola“ pokazuje obje strane Paula, i emotivnu i agresivnu. „On je stvarno volio ljude Sarajeva i ratni zločini koji su se tu dešavali su ga stvarno pogađali. To je razlog zašto su nekada njegove radio reportaže bile „previše“ čak i za njegovog urednika“ govori Boba.
Sjeća se kako je urednik Radio Francuska par puta govorio Paulu, da je previše puštati tako brutalne snimke na jutarnjim vijestima. Ali Paul nije odustajao, jer je želio šokirati svijet i pokazati pravu sliku patnji koje su se dešavale pod opsadom.
„U filmu ćete moći čuti i vidjeti glumca kako čita ove snimke. Ti snimci će vas čak i danas šokirati“, kaže Boba i dodaje da je „Simpatija za đavola“ priča o ljubavi, posvećenosti, teškoćama i istrajnosti jednog hrabrog mladog čovjeka.
Prema njenim riječima film pokazuje apsurdnost rata i pokazuje jedno hrabro i dobro srce koje odaje počast jednoj ljubavi koja nikad neće umrijeti.
Film je sniman na ulicama Sarajeva i režiserov primarni cilj je bio da opsadu prikaže u jednom autentičnom svijetlu i da se životni uslovi što bliže repliciraju kakvi su bili u ranim 1990-tim.
„Snimanje je bilo veoma intenzivno i trajalo je 34 dana i noći. Snimali smo u Holiday Innu, u hotelskoj sobi u kojoj je Paul boravio i sve izgleda veoma autentično… Vjerujem da je veoma bitno da mlađe generacije vide film i da shvate šta se zapravo ovdje dešavalo i kako je Sarajevo patilo. I nadam se da će film poslati poruku da niko nikad ne pomisli o ratu više“, kaže Boba.
Slobodanka Boba Lizdek živi i radi u svom rodnom Sarajevu. Ona i Paul bili su zajedno u ratnom Sarajevu do 1993. kada je on hitno izmješten zbog ranjavanja. Ostali su prijatelji i u kontaktu sve do njegove smrti. Po njoj je ujedno nastao lik glavne junakinje filma „Simpatija za đavola“.
Film „Simpatija za đavola“ je izašao 2019. godine, 10 godina nakon Paulove smrti i 27 godina nakon što su se Paul i Boba upoznali i zaljubili.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.

author: Tatjana Milovanović


text:
Miss Sarajeva pod opsadom: Moda i ljepota kao simboli otpora | Balkan Diskurs
Anja Zulić
12. maja, 2020.
Ovo je svjetski poznata fotografija Melihe Varešanović koju je uslikao britanski fotograf Tom Stoddart. Ta fotografija je slala drugačiju poruku ljudima na drugoj strani svijeta koji su je gledali u novinama. Njima je ta slika predstavljala ljepotu, ali njena stvarnost je da je Meliha samo razmišljala kako preživjeti još jedan dan.
„Obukla sam jednu od svojih najdražih haljina i sandale. Sjećam se da je to bilo prvo jutro koje sam imala novu kratku frizuru. Morala sam se ošišati jer nije bilo vode i šampona za održavanje duge kose, ali uprkos tome sam je uspjela nekako namjestiti da liči na nešto. Stavila sam karmin, maskaru i nalakirala nokte. Dignute glave sam polako hodala. Nikada nisam trčala, pogotovo tokom rata. Nisam trčala jer nisam htjela da snajperisti vide da sam uplašena. Uvijek sam se voljela šminkati, ali tada sam baš nešto posebno to htjela. Tokom rata sam oblačila samo najbolju odjeću koju sam imala u ormaru,“ kaže Meliha.
Sarajevo je bilo pod opsadom punih 1460 dana. Uprkos nestašici hrane, vode i struje, ljudi su brinuli o svom izgledu, te tako privlačili pažnju stranih novinara. U odsustvu drugih oblika moći, žene su koristile svoju odjeću i ljepotu kao način izražavanja. Tako su slale poruku da ne planiraju samo sjediti i čekati da se rat završi. Izgled i ponašanje, odosno stav, bili su vid otpora.
Organizovane su brojne izložbe, radionice i okrugli stolovi posvećeni kulturi urbane mode u Sarajevu tokom istorije, uključujući i ratni period. Normalna pravila oblačenja su se poštovala do vanrednog stanja. Šta ste nosili je zavisilo od vašeg zanimanja. Ali devedesetih se sve to promjenilo i sva pravila su odbačena. Frizeri su radili u skloništima za bombe, većina ih nije ni naplaćivala svoje usluge. Žene nisu odustajale od svojih kožnih kaputa, šešira, torbica i štikli, čak i kad su morale hodati kilometrima.
Modna dizajnerica Amna Kunovac je u toku opsade u Sarajevu dizajnirala svakodnevne odjevne predmete koji su bili „spremni za obući“. Za vrijeme velike nestašice, takvu odjeću su uglavnom kupovali ljudi koji su radili za međunarodne organizacije u Sarajevu, ali i Sarajke koje su štedile kako bi sebi kupile neki nov, lijep odjevni predmet.
Medijski izvještaji o Sarajevu pod opsadom su uglavnom bili puni slika i fotografija uništenja i ubijanja. Uprkos svemu manifestacija „Miss Sarajeva pod opsadom“ održana je 1993. godine. Iako se to činila kao suluda i čudna ideja, pokazala je da ljepota i dalje može poslati jaku poruku.
Sedamnaestogodišnja Inela Nogić je proglašena pobjednicom. Dok je izlazila na modnu pistu uz pjesmu „Eve of Destruction“, zajedno sa drugim učesnicama držala je transparent na kojem je pisalo „Don't let them kill us“ (Ne dajte im da nas ubiju). Ta slika je kasnije postala dio mnogih reportaža o Sarajevu pod opsadom.
„Cilj ovog takmičenja je bio da se pokaže da rat može biti nešto više, ne samo ljudi i oružja. Cilj je bio da se pokaže da su i žene imale ulogu u otporu tako što su podizale moral i slavile život i životarenje. To je bila suluda stvar tokom rata, ali mi smo morali pokušavati voditi što normalniji život. Bio je to neki odbrambeni mehanizam koji smo svi imali“, prisjeća se Inela Nogić.
Filmski režiser Bill Carter je iskoristio amaterske snimke tog takmičenja u svom dokumentarcu „Miss Sarajevo“ koji je emitovan širom svijeta. Snimka je i dio video spota za pjesmu „Miss Sarajevo“ koju je snimila grupa U2 sa Italijanskim operskim pjevačem Lucianom Pavarottiem.
allowfullscreen="true" style="border:0;" sandbox="allow-scripts allow-same-origin allow-popups allow-presentation allow-popups-to-escape-sandbox">
Fotografije Melihine haljine i Inelinog kupaćeg kostima su predstavljale nešto puno više od odjevnih predmeta: to su bili simboli otpora.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.


text:
Ena Dujmović i Plusminus Fashion: Spajanje savremene umjetnosti sa grafičkim dizajnom | Balkan Diskurs
Sophie Gagnaire
15. maja, 2020.
Radite i trudite se, vjerujte u sebe i ne okrivljujte nikog drugog ako ne uspijete.
Ena Dujmović je prva osoba u Bosni i Hercegovini koja je došla na ideju spajanja savremene umjetnosti sa grafičkim dizajnom. Taj spoj je rezultirao novom metodom stvaranja odjevnih predmeta koju Ena koristi u svom brendu Plusminus.
Ona kroz svoj brend vidi priliku za inovaciju: „Inspiracija mi je došla iz svijeta grafičkog dizajna i umjetnika koji često nemaju priliku da probaju nešto novo tu gdje rade. Ti isti umjetnici se sada otvaraju za jednu potpuno novu viziju“, objašnjava Ena.
Studirala je proizvod dizajna na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu. „Imala sam priliku raditi za jednu od rijetkih modnih kuća u Sarajevu. To je bilo posebno iskustvo, jer sam odmah iz početka bila „gurnuta u vatru“, u srž posla. Od mene su tražili da radim stvari koje uopšte nisu bile u opisu posla za dizajnera, ali ta sva iskustva su mi kasnije pomogla da izgradim svoj brend na jedan ozbiljniji način“, kaže Ena prisjećajući se momenta kada je prvi put shvatila da želi da bude modni dizajner.
Iskustva koja je Ena stekla na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu i u modnim kućama su joj pomogla da otkrije svoju unikatnu dizajnersku estetiku, i bila su inspiracija da pokrene svoj modni brend.
Plusminus brend opisuje kao koncept kontrasta koji je prisutan u svemu što ona dizajnira – bijelo na crno, pozitivno na negativno i plus na minus. Svaki njen odjevni predmet je djelo savremene umjetnosti koje je rukom ušiveno u prirodnu tkaninu i svaki prenosi priče umjetnika.
Proces proizvodnje njenog dizajna je unikatan i inovativan baš kao i sam brend. Prvi korak u njenom umjetničkom procesu je naći inspiraciju i kreativnost, a to obično nađe negdje duboko u sebi.
„Kada želim nešto stvoriti, treba mi taj osjećaj kao da trčim na neko mjesto gdje nema nikakve tehnologije. To mi omogućava da dođem u potpuni dodir sa samom sobom i tako moja kreativna energija dođe do izražaja“, objašnjava Ena.
Nakon toga ide prvi plan nacrta za svaki dizajn. Kada taj koncept prođe prvu fazu, onda se prave kalupi i preko njih se umjetnost preslikava na tkaninu unikatnim i ručnim načinima.
„Veliki dio procesa je eksperimentisanje sa grafičkim izražajem i primjenjivanje tih izražaja na tekstil. Trenutno kombiniramo tehnike bakrenog ucrtavanja i linoreza u našem dizajnu. Također stalno radimo sa umjetnicima kako bi istražili nove načine izražavanja njihovih umjetničkih dijela“, kaže Ena.
Ena priča o modnoj industriji Bosne i Hercegovine i kako je cvjetala prije rata. Poslije rata se sve promjenilo. Samo je par proizvođača ostalo, a to predstavlja veliki nedostatak i problem za mlade koji pokušavaju ući u ovu industriju.
„Sarajevo nije nešto pretjerano inspirativno okruženje za dizajnere ali ako nosite tu kreativnost duboko u sebi, ona će nekako doći do izražaja“, kaže Ena objašnjavajući kako je živjeti i raditi u postkonfliktnom društvu.
A prepreke su Eni opšte poznate, jer je stalno na njih nailazila dok je stvarala svoj brend. „Ne možete očekivati da će vam neko pomoći jer će malo ljudi ustvari vjerovati u vaš uspjeh. Dakle, u svakom mogućem smislu, vi ste sami i često trebate pažljivo razmisliti o svakom vašem potezu.“
Uprkos svim izazovima i preprekama koje vas mogu zadesiti ako radite u Bosni i Hercegovini, kako kaže Ena, uvijek ima nekih pozitivnih stvari: „S obzirom da moda još nije bila razvijena na ovom području, bilo je lako doći do kupaca, te tako ostvariti neke ciljeve veoma brzo“.
Enino oslanjanje na samu sebe, kreativna energija i posvećenost, omogućili su joj da se probije dalje u ovoj industriji. „Tek kada se osvrnete nazad, tek tada shvatite da vaš trud i rad nisu bili uzalud. Svakog dana kada se probudim prvo napravim planove za dan i onda nastavljam sa radom bez imalo sumnje u samu sebe“, kaže Ena.
Ona promoviše i podržava modnu industriju u Bosni i Hercegovini i dizajnere koji su, također, dio nje.
„Nastojim inspirisati samu sebe u mom radu. Također nastojim motivisati dizajnere i kreatore, koliko god je to u mojoj mogućnosti. Jači smo ako se držimo zajedno“, kaže Ena, a svim mladim umjetnicima savjetuje „Radite i trudite se, vjerujte u sebe i ne okrivljujte nikog drugog ako ne uspijete“.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.

author: Sophie Gagnaire


text:
Građansko novinarstvo i dokumentarna fotografija: trening za omladinske dopisnike Balkan Diskursa | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
21. maja, 2020.
Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) poziva mlade ljude iz Bosne i Hercegovine (BiH) između 18-30 godina starosti da učestvuju u šestom izdanju treninga i programa mentorstva za omladinske dopisnike koji će se održati od 12. do 17. juna 2020. godine u Sarajevu.
Prvi dio treninga, u saradnji sa novinarima Balkan Diskursa, će se fokusirati na edukaciju učesnika o tehnikama istraživačkog i građanskog novinarstva, pravičnom i uravnoteženom izvještavanju, provjeri činjenica i tehnikama intervjua. Drugi dio treninga, u saradnji sa VII Akademijom, će se fokusirati na korištenje fotografije i vizualnog storytelling-a za proaktivno izazivanje negativnih stereotipa i predrasuda prema drugim etničkim i manjinskim grupama u BiH. Na ovaj način, odabrani učesnici će imati mogućnost da uče od lokalnih i međunarodnih stručnjaka iz oblasti novinarstva, fotografije i filmskog stvaralaštva.
Ovaj trening i program mentorstva se realizuje uz podršku i monitoring stručnjaka i istraživača sa tri Londonska univerziteta, i to University of the Arts London, London School of Economics i Kings College London, a istraživanje finansira Arts and Humanities Research Board Velike Britanije.
Nakon treninga, učesnici će imati priliku i podršku da u narednoj godini dana objavljuju svoje publikacije na multimedijalnoj platformi Balkan Diskurs, a CPI će učesnicima pružiti priliku za zaradu novčanih honorara.
Od izabranih učesnika se očekuje prisustvo tokom svih 5 dana treninga. Troškovi prevoza, smještaja i hrane će biti obezbjeđeni od strane CPI. Očekivani broj učesnika je 15. Ukoliko ste zainteresovani za učešće, popunite obrazac koji možete pronaći ovdje i pošaljite ga na [email protected]. Rok za prijave na trening je 7. jun 2020. godine.

author: Balkan Diskurs


text:
Oni koji trebaju pomoć ne trebaju se stidjeti da je traže | Balkan Diskurs
Mirnes Bakija
2. juna, 2020.
Za osam godina, koliko postoji, humanitarno udruženje Pomozi.ba, osiguralo je različite vrste pomoći za oko 700 hiljada ljudi. Prikupljaju novac za liječenju teško oboljelih, pomažu u stambenom zbrinjavanju onih koji se nalaze u izuzetno teškoj materijalnoj situaciji, obezbjeđuju hranu i druge materijalne potrepštine svim socijalno ugroženim kategorijama stanovništva u Bosni i Hercegovini.
Zbog svog humanitarnog rada i izuzetnog doprinosa bosanskohercegovačkom društvu, udruženje Pomozi.ba ovogodišnji je dobitnik priznanja ,,Obični heroji”, u kategoriji Bosna i Hercegovina koje dodjeljuje Centar za postkonfliktna istraživanja.
,,Ovakva priznanja su pokazatelj da smo na dobrom putu i da kvalitetno ispunjavamo našu misiju. Daju nam poticaj da nastavimo dalje da se bavimo humanitarnim radom i da kroz nove projekte i akcije pomognemo još većem broju ugroženih ljudi”, ističe Maja Arslanagić, PR udruženja Pomozi.ba.
Humanitarne organizacije u Bosni i Hercegovini igraju značajnu ulogu u pomoći socijalno ugroženim osobama, a od vlasti u BIH imaju samo simboličnu podršku u radu.
,,Zato moramo naglasiti da imamo veliku podršku pojedinih kompanija koje nam redovno doniraju prehrambene, higijenske i druge proizvode, te uplaćuju novčane donacije i na taj način nam u velikoj mjeri olakšavaju rad”, dodaje Arslanagić.
Udruženje Pomozi.ba ima mnogo aktivnosti, ali su posebno ponosni na dugogodišnje projekte ,,Obrok za sve” i ,,Užina za đaka”. Prošle godine u Travniku su otvorili ,,Restoran dobre volje” u kojem socijalno ugroženi građani i građanke mogu besplatno dobiti obrok.
,,Kroz projekat Obrok za sve svakodnevno se pripremi oko 1000 obroka. Hrana se isporučuje osobama koje iz različitih razloga nisu u mogućnosti obezbijediti sebi niti jedan obrok dnevno”, ističe Maja Arslanagić.
Na teritoriji cijele Bosne i Hercegovine, a posebno u ruralnim predjelima, udruženje radi na projektu ,,Užina za đaka“, kroz koji se osiguravaju užine za djecu koji su u stanju socijalne potrebe, odnosno čiji roditelji nisu u mogućnosti da izdvoje novac kako bi njihovi mališani dobili školski obrok.
,,Trenutno osiguravamo užine za nešto više od 1.500 djece na dnevnom nivou.”, navodi Arslanagić.
U sklopu udruženja pokrenuta je i ,,Radnja dobre volje”, gdje građani i građanke mogu donirati garderobu, obuću, nakit i slične proizvode, koji se kasnije prodaju po simboličnim cijenama. Radnja je otvorena svake subote od 10:00 do 18:00 sati i nalazi se u Sarajevu na adresi Dr. Fetaha Bećirbegovića 8. Sav prihod od prodaje koristi se za realizaciju humanitarnih aktivnosti udruženja.
Od novembra 2018. godine udruženje Pomozi.ba ima potpisan memorandum o saradnji sa Međunarodnom organizacijom za migracije (IOM), kao zvaničnom organizacijom Ujedinjenih naroda koja se bavi problematikom migranata i izbjeglica.
,,Obavezali smo se da ćemo osiguravati tri obroka dnevno za migrante smještene u migrantskom centru Ušivak u Hadžićima. Također, trenutno osiguravamo i tri obroka dnevno za migrante smještene u novom prihvatnom centru Blažuj. Pored toga, migrantima pomažemo kroz donacije odjeće, obuće i drugih potrebnih stvari”, navodi Arslanagić.
Zakupili su i motel u Tuzli kako bi smjestili migrante i izbjeglice. Motel nije zamišljen da bude kamp, već privremeno sklonište koje bi olakšalo put ljudima u tranzitu. Trenutno je u njemu smješteno oko 50 migranata, a prioritet imaju osobe sa zdravstvenim problemima. Tokom boravka, korisnicima je omogućeno da prespavaju, istuširaju se, pojedu obrok i zadrže se po nekoliko dana.
U Pomozi.ba ističu kako je balans između emocija i razuma veoma bitan u humanitarnom radu, a recept za uspjeh je istinska želja njihovih uposlenika i volontera da rade ovaj posao.
,,Oni kojima je potrebna pomoć ne trebaju se stidjeti tražiti podršku, jer svi možemo doći u tu situaciju. Upravo iz tog razloga bitno je da ne okrećemo glavu kada vidimo da je neko u teškoj životnoj situaciji i da bismo mu mogli na bilo koji način pomoći”, zaključuje Maja Arslanagić.
__________________________________________________________________________________
Svako ko želi da bude dio humanitarnih akcija koje sprovodi udruženje Pomozi.ba, može pomoći volonterskim radom, te donacijom materijalnih potrepština, prehrambenih i higijenskih proizvoda, te odjeće, obuće, igrački i slično. Više informacija o načinu doniranja i aktuelnim projektima možete pronaći na službenoj Facebook stranici udruženja, kao i na internetskoj stranici Pomozi.ba.

author: Mirnes Bakija


text:
Različiti stavovi prema članstvu BiH u NATO-u | Balkan Diskurs
Mads Jacobsen
4. juna, 2020.
Zapadnjačke vođe prepoznaju važnost članstva u NATO za Bosnu i Hercegovinu (BiH) i zalažu se za to da se ova država integriše u Euro-Atlantsko partnerstvo i institucije. Ovo je potvrđeno i u decembru 2018. godine kada su ministri vanjskih poslova zemalja članica NATO-a odobrili prvi bh. Godišnji nacionalni program čime je ova država dobila ponudu za Akcioni plan za članstvo u NATO-u. Međutim, vođe i građani BiH još uvijek nisu došli do koncenzusa.
Sva tri člana Predsjedništva BiH su 2010. godine jednoglasno odlučili da se približe članstvu u NATO-u kroz učestvovanje u Akcionom planu za članstvo. Od tada, interni rascjepi i drugi izazovi su produžili ono za šta se nadalo da će biti gladak proces prema članstvu. Članstvo u NATO-u će imati značajan efekat na politiku, sigurnost, ekonomiju i međunarodne odnose u Bosni i Hercegovini (BiH), iako se različite stranke koje su upletene jedva mogu dogovoriti da li će taj efekat biti pozitivan ili ne.
Ideološki, države članice NATO-a su posvećene liberalnoj demokratiji i povezanim vrijednostima, kao što su univerzalna ljudska prava. Prvobitna ideja za NATO savez je bila da se zapadnjačke demokratije kolektivno brane od Sovjetskog Saveza i načela komunizma. Nakon pada Sovjetskog Saveza, primarni fokus NATO-a se pomjerio na zaštitu univerzalnih ljudskih prava. To je dovelo do implementacije nekoliko humanitarnih intervencija, često u obliku vojnih kampanja u državama koje krše ljudska prava. Jedna od tih intervencija, Operacija Namjerna Sila (Operation Deliberate Force), je lansirana odmah nakon genocida u Srebrenici u julu 1995. godine. Ova operacija koju je vodio NATO je uključivala kampanju zračnih napada sa ciljem potkopavanja sposobnosti Armije Republike Srpske da napada preostala ,,sigurna područja”.
Kao rezultat Operacije Namjerna Sila, bosanski Srbi, koji sada sačinjavaju većinu u entitetu Republika Srpska (RS), su razvili nepovoljno mišljenje o NATO-u i stoga se suprostavljaju bilo kakvim naporima prema priključenju u savez. Prema podacima studije koja je sprovedena u RS-u, samo je 18% bosanskih Srba za članstvo u NATO-u, u poređenju sa 71% ne-srba koji žive u tom entitetu.
Bivši predsjednik Republike Srpske i trenutni srpski član Predsjedništva BiH, Milorad Dodik, 2016. godine je izjavio: ,,Narod će odlučiti da li žele da se ovo mjesto integriše u NATO, sa Srbijom izvana, i da li žele granicu na Drini. Šta god bude njihova odluka, biti će i moja”. Ova izjava naglašava da se odluka o priključenju NATO-u ne treba prepustiti političkoj eliti BiH. Međutim, nedavna izjava Dodika svjedoči drugačije: ,,Nema NATO, eto šta možemo očekivati. Republika Srpska je rekla da NATO nije naš nacionalni ni državni interes. Možda smo nekada mislili ili morali da mislimo da je to moguće, sada mislimo da nije ni fer, ni pošteno, da narod koji je bombardovan od strane NATO bude članica te organizacije.”
Neki stručnjaci vjeruju da neće biti promjene stava unutar RS-a dok god susjedna Srbija ne odluči da se priključi NATO-u. Prema anketama, samo 13% Srba su za članstvo u NATO-u , broj koji dalje komplikuje de facto odnos entiteta sa Rusijom koja nije članica NATO-a. Rusija, istorijski saveznik srpskog naroda i pravoslavna hrišćanska nacija, je kritična prema širenju NATO-a u jugoistočnu Evropu i gleda na to kao prijetnju svojim geopolitičkim interesima. Ministar vanjskih poslova Rusije, Sergej Lavrov, je rekao: ,,Što se tiče širenja NATO-a [na Balkan], ja to vidim kao grešku, čak i kao provokaciju […] To je, na neki način, neodgovorna politika koja potkopava odlučnost da se izgradi sistem jednake i dijeljene sigurnosti u Evropi, jednake za sve, bez obzira na to da li je određena država član ovog ili onog bloka”.
U Federaciji Bosne i Hercegovine, čini se da postoji više optimističan pogled na mogućnost članstva u NATO-u, kao što su izrazili Šefik Džaferović, bošnjački član Predsjedništva BiH i Bakir Izetbegović, bivši član Predsjedništva BiH. Izetbegović smatra da je ,,članstvo u NATO-u čvrsto utvrđeno u Zakonu o odbrani i potvrđeno jednoglasnom odlukom Predsjedništva BiH 2008. godine. Uprkos svim političkim, institucijskim, ekonomskim, i budžetskim izazovima sa kojima se susrećemo, postigli smo stalan napredak u ispunjavanju standarda koji su potrebni za članstvo u NATO-u… poboljšavajući sveukupne mogućnosti našeg odbrambenog sistema”.
Zapadnjačke države imaju svoja vlastita mišljenja o NATO statusu BiH. Tokom posjeta državi, zapadnjačke vođe su se često osvrtale na promjene koje se moraju desiti da bi članstvo bilo postignuto. Na primjer, bivši ambasador Johnathan Moore, šef Misije OSCE-a u BiH, je izjavio da će put prema članstvu u NATO-u biti težak zbog neimplementacije reformi i skepticizma unutar Republike Srpske. Bivša američka ambasadorica u BiH, Maureen Cormack, ima više optimističan pogled, izjavljujući da bi uspjeh BiH u postajanju članom NATO-a signalizirao sigurnu ekonomiju za strane investitore, što bi otvorilo vrata prijeko potrebnim stranim investicijama.
Ministri vanjskih poslova NATO-a su 2010. godine pozvali BiH da se pridruži Akcionom planu za članstvo (MAP), inicijativi koja nudi savjete, pomoć, i praktičnu podršku skrojenu bilo kojoj državi koja želi da postane član NATO-a. Države koje su dio MAP-a moraju predavati godišnje izvještaje koji obuhvataju političke, ekonomske, odbrambene, resursne, sigurnosne i zakonske aspekte priprema za moguće članstvo. Iako je Predsjedništvo BiH jednoglasno odlučilo da se pridruži MAP-u, prepreku predstavlja nepokretna obrambena imovina države, koja mora biti registrovana kao državno vlasništvo za upotrebu od strane državnog ministarstva odbrane.
Bez obzira na javno mišljenje, i dalje stoji činjenica da je BiH već slala ljudstvo za svrhe međunarodnih NATO vojnih operacija. Tri godine nakon što su Oružane snage BiH postale ujedinjene, 2009. godine BiH je poslala određeni broj oficira u Međunarodnu Grupu Sigurnosne Podrške (International Security Assistance Force) u Afganistanu.
Ovo su samo neki od faktora koje BiH mora uzeti u obzir kako bi se integrisala u Euro-Atlantski sistem. Da li će bosanski političari glasati za potrebne reforme i implementirati ih? Šta će biti odgovor bosanskih Srba, pogotovo uzimajući u obzir Dodikove tvrdnje da od članstva ,,nema ništa’’? Mogućnost privlačenja stranih investitora i kapitala možda neće biti dovoljna da uvjeri bosanske Srbe da se pridruže ako bi to značilo da će uznemiriti svoje ruske saveznike. Međutim, Federacija Bosne i Hercegovine ne može nastaviti naprijed bez odobrenja od strane RS-a i bosanskih Srba, koji sačinjavaju skoro polovinu stanovnika države. Tjerati ove grupe u međunarodni vojni savez na koji mnoge od njih gledaju kao de facto terorističku organizaciju, bi dodatno moglo fragmentirati, destabilizirati i zatrovati interetničke odnose. Za sad, BiH će nastaviti da korača polako dok se interni izazovi i trnoviti međunarodni odnosi ne riješe.
Izvori:
Aleksander (2015). Citizens – not political elite – will decide on BiH's NATO membership. The Srpska Times, 15 January 2016. [Online] Available at: http://thesrpskatimes.com/citizens-not-political-elite-will-decide-on-bihs-nato-membership/
Becirević, Edina & Halilović, Majda & Hewer, Christopher J. & Robert, Ron (2015). Exploring attitudes to NATO in Republika Srpska. Global Discourse: An Interdisciplinary Journal of Current Affairs and Applied Contemporary Thought, Volume 5, Issue 4, pp. 579-599.
Dodik: Nema ništa od NATO! Nije fer da narod koji je bombardovan bude članica te organizacije. Oslobođenje. 31 December 2018. [Online] Available at: https://www.oslobodjenje.ba/vijesti/bih/dodik-nema-nista-od-nato-nije-fer-da-narod-koji-je-bombardovan-bude-clanica-te-organizacije-421559
“Izetbegović at NATO summit: BiH showed dedication to NATO values” (2014). Oslobođenje. 5 September 2014. [Online] Available at: http://www.oslobodjenje.ba/daily-news/izetbegovic-at-nato-summit-bih-showed-dedication-to-nato-values
Jacobsen, Mads (2015). 20 Years after Dayton: What's Next for Bosnia? Balkan Diskurs, 14 December 2015. [Online] Available at: http://www.balkandiskurs.com/en/2015/12/14/20-years-after-dayton-whats-next-for-bosnia/
Jacobsen, Mads (2016). Bosnia at a Crossroads in 2016. The Post-Conflict Research Center [Blog post], 15 January 2016. [Online] Available at: http://pcrcinterns.tumblr.com/post/137339956427/bosnia-at-a-crossroads-in-2016-one-of-sir-winston
NATO (2015). Membership Action Plan (MAP). Last updated 4 December 2015. [Online] Available at: http://www.nato.int/cps/en/natolive/topics_37356.htm
NATO (2015). Relations with Bosnia and Herzegovina. Last updated 8 December 2015. [Online] Available at: http://www.nato.int/cps/en/natohq/topics_49127.htm
“Only 13pct Of Serbian Citizens For NATO Membership – Poll” (2015). In Serbia Network. 15 December 2015. [Online] Available at: http://inserbia.info/today/2015/12/only-13pct-of-serbian-citizens-for-nato-membership-poll/
Sito-Sucic, Daria (2014). NATO's planned Balkan expansion a ‘provokation’: Russia's Lavrov. Reuters. 29 September 2014. [Online] Available at: http://www.reuters.com/article/us-nato-balkans-russia-idUSKCN0HO11W20140929

author: Mads Jacobsen


text:
#ŽENEBIH i obične heroine Bosne i Hercegovine | Balkan Diskurs
Kashif Malik
11. juna, 2020.
Ljudi će uvijek sumnjati u vašu ideju, ali najvažnija stvar je da vi sami vjerujete u nju uvijek, čak i ako u nečemu ne uspijete.
#ŽeneBiH – „Žene Bosne i Hercegovine“ – je projekt Maše Durkalić, Hatidže Gušić i Amile Hrustić Batovanja. Njihova ideja je prvenstveno bila da lansiraju kampanju na društvenim medijima koja će prikazati žene Bosne i Hercegovine (BiH) koje svojim radom i društvenim angažmanima preispituju ulogu žene u bosanskom društvu.
Kampanju su počele u martu 2018. godine sa objavom na „facebook-u“. Objava je bila o Staki Skenderevoj, prvoj učiteljici i društvenoj radnici u BiH. Kako su nastavljale sa identifikacijom i promocijom običnih heroina, tako je kampanja postajala popularnija. Pažnju su privukli ne samo ljudima na Balkanu, već i širom svijeta.
Strast za proučavanjem istorije bosanskohercegovačkih žena, zajedno sa aktivističkim i feminističkim pozadinama, inspirisala je ove tri žene da svoju kampanju #ŽeneBiH odvedu korak dalje.
Taj korak je bilo pisanje i objavljivanje knjige koja govori o umjetnicama, pjesnikinjama. društvenim radnicama, nacionalnim heroinama, direktoricama, naučnicama, i ostalim ženama koje su bile pionirke u svojim oblastima.
Svaka priča čuva uspomene na žene koje su se borile za ženska prava za vrijeme kada takva prava uopšte nisu postojala i žene koje su dale svoje živote za borbu protiv fašizma.
Knjiga takođe, kroz fotografiju i riječ, govori o običnim ženama koje su se usudile razbiti postavljene barijere tako što su odlučile da sanjare i postižu više ciljeve.
Uprkos velikim preprekama i izazovima poput finansiranja i resursa, #ŽeneBiH su pokazale da je sve moguće kada je ideja podržana sa puno strasti i napora. Hatidža Gušić je ubijeđena da je njihova posvećenost organiziranju i planiranju bila ključna za uspjeh. „Vjerovanje u ideju je ključno,“ dodaje ona.
Amila Hrustić Batovanja kaže da „magija“ dolazi kao rezultat sopstvenog fokusiranja i stvari koje osoba sama može kontrolisati kako bi se ishod mogao ostvariti. „Ljudi će uvijek sumnjati u vašu ideju, ali najvažnija stvar je da vi sami vjerujete u nju uvijek, čak i ako u nečemu ne uspijete“, kaže Amila.
#ŽeneBiH su izdale knjigu na Međunarodni dan žena, 8. marta 2019. godine. Tačno godinu dana nakon njihove prve objave na facebook-u.
Knjiga se sastoji od 50 biografija žena iz Bosne i Hercegovine. Jedan od ciljeva je da inspiriše dalju dokumentaciju i edukacijske incijative. Rad #ŽeneBiH i njihova vizija pokazuje da se najbrilijantnije poruke mogu pojaviti na najneočekivanijim mjestima i inspirisati cijelu jednu regiju.
„Radom učite. Učite kada nešto poduzimate, ne kada razmišljate o poduzimanju nečega. Ne morate znati baš sve kako bi počeli nešto stvarati“, kaže Batovanja.
Šta možete reći našim čitaocima o projektu #ŽeneBiH?
Maša Durkalić: Knjiga #ŽeneBiH je jedna umjetnička, aktivistička i istraživačka inicijativa koja se sastoji od 50 biografija žena koje su razbile stereotipe i koje su se zalagale za ženska prava i emancipaciju u Bosni i Hercegovini. Svaka žena je ilustrirana od strane neke druge ilustratorice/dizajnerice/umjetnice iz BiH. Ovo je knjiga o prvim ženskim umjetnicama, spisateljicama, pjesnikinjama, društvenim radnicama, nacionalnim heroinama, direktoricama, naučnicama, muzičarkama, doktoricama, aktivistkinjama, profesoricama, dekanesama, pilotkinjama, pa čak i fudbalskim sudijama.
Šta vas je inspirisalo da napišete takvu knjigu?
Hatidža Gušić: Nas tri smo feministkinje i aktivistkinje. Mi tretiramo prava žena veoma ozbiljno i pokušavamo da doprinesemo poboljšanju pozicije žena u Bosni i Hercegovini kroz razne inicijative i akcije. Konstantno pričamo o nevjerovatnim ženama i njihovim postignućima. Bile smo zabrinute da se zapostavlja istorija žena pa smo zbog toga htjele učiniti nešto po tom pitanju.
Šta ste naučili u ovom kreativnom procesu?
Amila Hrustić Batovanja: Ovo je bio jedan veoma dug proces koji još uvijek nije završen. Naučila sam dosta toga i i dalje učim. Htjela bih naglasiti tri lekcije koje sam naučila kroz ovaj proces: Otpočnite nešto, samo možete kontrolisati vaš doprinos i vjerujte samom sebi i tom nekom „osjećaju“.
__________________________________________________________________________________
Ovaj članak je ranije objavljen u bosanskom izdanju ASBO Magazina tokom 2019. godine. ASBO je nezavisna publikacija koju je osnovala Fondacija D kao produžetak svoje misije otkrivanja i prikazivanja novih talenata. Magazin ima za cilj da prikaže umjetničke talente i potencijale Bosanaca i Hercegovaca kako bi ih osnažio i pružio međunarodnu platformu da podijele svoj rad, ideje i mišljenja o muzici, modi, umjetnosti i kinematografiji.


text:
Zaštitne maske za sve | Balkan Diskurs
Ahmedin Đozić
1. jula, 2020.
U Srebrenici nas nema puno i važno je da čuvamo veze među nama, kroz komšiluk i međusobnu brigu.
Grupa žena iz Srebrenice je reagovala na pandemiju korona virusa šijući zaštitne maske za ljude iz svojih zajednica.
Valentina Gagić-Lazić, jedna od osnivačica udruženja Sara-Srebrenica i dugogodišnja aktivistkinja u Srebrenici, objasnila je porijeklo inicijative:
„Nismo željeli potencirati da su to djela samog udruženja, već pojedinaca. Ibrima Halilović, zaposlenica fondacije MI BOSPO je reagovala prva. Javila nam se i rekla da želi da šije, ali da nema šivaću mašinu. Brzo smo razmijenili ideje i došli do rješenja. Stavili smo na raspolaganje sve resurse koje smo imali u Udruženju, poput mašina, materijala i konca. Ubrzo smo organizovale prostor koji smo formirali kao malu radionicu.“
Inicijativa je počela sa radom šest žena; tri su šile, a ostale tri su prale, krojile i peglale zaštitne maske.
,,Nekako, ideja je bila da u ovim neizvjesnim vremenima, pokažemo sugrađanima da smo uz njih. Nadamo se da će se uz masku osjećati sigurnije i zaštićenije. U Srebrenici nas nema puno i važno je da čuvamo veze među nama, kroz komšiluk i međusobnu brigu. Podrška našem radu se širila. Javljale su se sugrađanke koje su donosile materijale za rad, pitale kako mogu doprinijeti. Svako u skladu sa svojim mogućnostima. Osjeća se ta solidarnost”, dodaje Gagić-Lazić.
Dinamičnu grupu čine žene različitih profesija koje su imale isti cilj: da pomognu svojoj zajednici. Grupu čine: Valentina Gagić-Lazić, Ibrima Halilović, Stana Medić, Željka Milovanović, Hilda Đozić i Jelena Bibić.
Valentina Gagić-Lazić pomaže u čišćenju, krojenju i peglanju, dok Stana Medić, također jedna od osnivačica Sara-Srebrenica, pomaže ideji šijući maske kod kuće pošto pripada visoko-rizičnoj kategoriji stanovništva.
Željka Milovanović šije koristeći svoju šivaću mašinu. Željka je zaposlena u firmi EKONOMIK koja proizvodi montažne kontejnere, a njene koleginice iz Srebrenice kažu kako je ona veliki borac koji se ne boji nijednog posla kako bi doprinijela svojoj zajednici.
Hilda Đozić, zaposlenica Kuće dobrih tonova pomaže krojeći i dijeleći maske. Hilda je na početku pandemije reagovala brzo i koordinirala menadžment Kuće dobrih tonova, te osigurala ženama prostor za rad.
Jelena Bibić je još jedna aktivna članica svoje zajednice i ona zajedno sa svojom kćerkom kroji i priprema maske za šivenje.
Ove žene su za kratko vrijeme sašile više od hiljadu maski koje su podijelile uposlenicima u lokalnim radnjama, apotekama, starijim sugrađanima i onima kojima je to bilo potrebno kao i ljudima u okolnim selima.
Sara-Srebrenica nastavlja da pomaže svojoj zajednici, ali i široj regiji Istočne Bosne uz pomoć Crvenog Krsta i Civilne zaštite opštine Srebrenica. Kako se proizvodnja maski nastavlja, tako raste i potražnja s obzirom da je nošenje maski i dalje obavezno na javnim prostorima.
,,Naravno, okupile smo se u želji da doprinesemo zajednici. Da učinimo nešto konkretno i korisno, kao i svaki put do sada. Jednostavno reagovale smo, impulsivno. Važno nam je da smo solidarni u teškim trenucima. Da učinimo ono što je u našoj moći. Vjerujem da je to pokrenulo svaku od nas”, smatra Valentina Gagić Lazić.
Fotografije: Ahmedin Đozić

author: Ahmedin Đozić