text:
Filipinski rat protiv droge: noćna smjena | Balkan Diskurs
Brooke Ward
8. augusta, 2017.
“Svake noći neko umre. Nekad jedno, troje, petoro, desetoro, dvanaestoro ljudi… mislim da smo najviše u jednoj noći imali 24 ubistva.” – Raffy Lerma –
Iako je međunarodna zajednica osudila bespravna ubistva lica koja su osumnjičena da su korisnici narkotika na Filipinima, filipinci se u velikoj mjeri suprostavljaju ovoj osudi. Tradicionalni medijski izvori su u velikoj mjeri doprinjeli stvaranju i legitimizaciji toksičnog narativa koji predstavlja ubistvo kao jedinu opciju u takozvanom ratu protiv droge. Ovaj opasni rat je rezultirao ubistvima, tajnim zatvorima i ogromnim strahom. Grupa fotografa, pisaca i filmskih autora se bori protiv ovoga dokumentujući nasilje i uticaj ubistava na lokalne zajednice. Njihov cilj je otvaranje očiju filipinaca koji ignorišu ili ne vjeruju u ono što se svake noći dešava na njihovim ulicama.
‘Filipinski rat protiv droge: noćna smjena’ je foto i video izložba koja pokazuje stvarnu sliku nasilja koju je prouzrokovao vladin rat protiv droge. Izložba uključuje rad 12 umjetnika koji su stalni dio noćne smjene: Ezra Acayan, Alyx Arumpac, Dante Diosina, Kimberly Dela Cruz, Vincent Go, Eloisa Lopez, Carlo Gabuco, Brother Jun Santiago, Basilio Sepe, Jes Aznar, Raffy Lerma, Jay Ganzon i Linus Escandor. Godinu dana nakon što je predsjednik Rodrigo Duterte došao na vlast, 30. juna 2017. godine, izložba je otvorena u sklopu četvrtog WARM Festivala u prisustvu fotografa Raffy Lerma, Eloisa Lopez i Ezra Acayan.
Bez droge pod svaku cijenu
Rat protiv droge je počeo prije nešto više od godinu dana sa izborom predsjednika Rodrigo Dutertea. Duterte je prije izbora za predsjednika imao nastup strongmena. Imao je nadimke “The Punisher” (“Onaj koji kažnjava”) i “Duterte Harry”, koji su referenca za nasilne ubice. Zaradio je ove nadimke kroz svoju povezanost sa navodnim jedinicama smrti tokom svog vremena kao gradonačelnik Davaoa. Ovaj narativ oko Dutertea kao junaka podstaknut je tvrdnjama da su stope kriminala drastično opale u Davau. Priče o Davau kao jednom od najsigurnijih gradova na svijetu proširile su se po Filipinima. Međutim, ovo rangiranje je postignuto putem ispitivanja javnog mnjenja bez ikakvih statističkih podataka. Statistika filipinske nacionalne policije za 2010-2015. pokazala je da je Davao imao najvišu stopu ubistava i drugu najvišu stopu silovanja u zemlji.
Tokom svoje predsjedničke kampanje, Duterte je iskoristio svoj “grubijanski” nastup da ubjedi filipince da može dovesti u red čitavu zemlju, baš kao što je to uradio u Davau. On je obećao da će očistiti zemlju od ovisnika i trgovaca drogom pod svaku cijenu. Ovo je uključilo i obećanja o davanju naloga za ubistva policiji i pružanju nagrada za tijela ovisnika. Takođe je podstakao obične građane da učestvuju u oslobađanju zemlje od kriminalaca: “Ako poznajete bilo koga ko je ovisnik, ubijte ih sami pošto je roditeljima to previše bolno”. Ubistva su počela i prije njegove inauguracije i, u svojoj prvoj godini kao predsjednik, Duterte je poveo krvavi sveobuhvatni rat protiv droge koji je rezultirao sa najmanje 7000 smrtnih slučajeva. Human Rights Watch navodi da je policija odgovorna za najmanje 3116 ubistava.
Noćna smjena
Tradicionalni mediji su oklijevali da izvještavaju o smrtnim slučajevima koji se dešavaju svake noći. Lokalni fotoreporteri su preuzeli na sebe da dokumentiraju i izveštavaju o tome šta se dešava na terenu u ovom ratu protiv droge. Svake noći oni dokumentuju tijela osoba koje su optužene za korištenje narkotika i dilera širom Manile. Neki su upucani, drugi su zadavljeni, a neki imaju vezane zglobove. Mnogi su ostavljeni sa kartonskim znacima koji ih identifikuju kao kriminalce i upozoravaju druge kako bi izbjegli njihovu sudbinu. Oni se kreću od mjesta zločina do mjesta zločina, žureći da stignu prije nego što policijski kordon i forenzičari uklone tijelo. Većina žrtava su mladi muškarci iz siromašnih zajednica. Oni koji rade u ovoj noćnoj smijeni se suočavaju sa stalnom borbom između objektivnosti i saosjećanja. Javnost često osuđuje izvještaje krvoprolića koji se pojavljuju svake noći. Oni se smatraju podrškom trgovini drogom i napadom na vladu.
Noćna smjena se veoma razlikuje od svakodnevnog posla tradicionalnog novinarstva. Ne postoji konkurencija ili potreba da se nadmaši kolega novinar. Ovo je kolektiv fotografa, filmskih autora i pisaca koji rade na zajedničkom cilju dokumentovanja i izvještavanja o ubistavima radi droge. Oni pomažu jedni drugima tako što dijele izvore i daju savjete o najnovijem mjestu zločina: “U noćnoj smjeni zaista osjećam da svi čuvaju leđa jedni drugima” (Eloisa Lopez, fotoreporter). U noći nije važno za koju novinsku organizaciju radite sve dok radite na povećanju svjesti javnosti o ubistvima radi droge.
Promjenjivi narativi
U martu 2017. godine, zbog nedostatka dokaza, obustavljena je istraga o navodima da je Duterte koristio jedinice smrti u Davau. Fotografi, pisci i filmski radnici koji rade u noćnoj smjeni su odlučni da spriječe da se to ponovo dogodi dokumentovanjem ovog noćnog rata.
Raffy Lerma
Raffy Lerma je dugogodišnji fotoreporter sa sjedištem u Manili na Filipinima. On trenutno radi kao novinarski fotograf za Philippine Daily Inquirer i dokumentuje nasilje od kada je Duterte preuzeo dužnost. Lerma je uzeo jasan stav protiv ubistava: “Ja sam za rat protiv droge, ali ne za ubistva.”. Lermin rad je služio kao prekretnica u oklijevanju tradicionalnih medija da izvještavaju o nasilju. Njegova najznačajnija fotografija rata protiv droge objavljena je na naslovnoj strani Philippine Daily Inquirer, zajedno sa člankom o moralnosti ovog nasilja. Ovaj članak je otvorio javni dijalog o događajima koji se odvijaju.
To je bilo treće ubistvo te noći. Kao standardna procedura, policijski kordon je blokirao novinare i posmatrače. Scena, međutim, nije bila standardna. Jennelyn Olaires je bila u kordonu koji je držao tijelo njenog supruga. Michael Siaron, vozač pedikaba, optužen je da je diler droge. Ubili su ga maskirani muškarci na motociklima. Članovima porodice inače nije dozvoljen ulaz na mjesto zločina, što je protokol forenzičara radi očuvanja integriteta dokaza. Međutim, forenzičari su na ovu lokaciju stigli kasnije, nakon obrade ranijeg mjesta zločina. Lerma je opisao događaj: ‘’osjećao sam se kao grabljivac koji pokriva scenu.’ Sjećam se kako je rekla: ‘Prestanite da slikate i pomozite mi.’ Pitao sam policiju ‘Šta to radite?’ Odgovorili su ‘On je već mrtav i ništa se ne može učiniti’’. Lerma je odmah znao da će ovo biti snažna fotografija, ali nije znao da li će biti objavljena. Fotografija je objavljena u nedeljnom izdanju Philippine Daily Inquirer-a sa naslovom “Ne ubijaj”.
Priča je izazvala snažnu reakciju, koja nije prethodno postojala. Fotografija je nastavila svoj život, a ljudi su je upoređivali sa Mikelanđelovom skulpturom “Pieta”. Čak je i predsjednik reagirao na priču. Tokom prvog državnog obraćanja naciji, Duterte je fotografiju nazvao pretjerano dramatičnom tvrdeći da nije stvarna. Njegove pristalice su tvrdile da su mediji snimili fotografiju u studiju uz upotrebu glumaca. Ovo je bio prvi slučaj velikog javnog suprotstavljanja ratu protiv droge.
Eloisa Lopez
Eloisa je fotografkinja i pisac sa sjedištem u Manili na Filipinima. Njen rad je do sada objavljen u The New York Review of Books, TIME (online), Der Spiegel i Philippine Daily Inquirer. U svom radu se fokusira na ljudska prava, položaj žena i djece i religiju.
U svojoj prvoj noćnoj smjeni, Lopez je otišla na javno groblje Tugatog u Malabonu. Očekivala je krvavu scenu, oružje i pakete metamfetamina – očekivala je tipičnu scenu koju inače prikazuju mediji. Umjesto toga, Lopez je pronašla tijelo sedmogodišnje djevojčice koja je silovana, ubijena i ostavljena gola na groblju. Pored tijela je bila tužna porodica djevojčice. Policija je izjavila da je napadač bio porodični prijatelj, navodni narkoman i alkoholičar. Lopez je pratila osumnjičenog do policijske stanice. U tom trenutku je shvatila zašto ljudi podržavaju ubistva u ratu protiv droge: “Već sam osjećala da ovaj osumnjičeni za drogu mora umrijeti sada.”. Lopez je ipak, nakon daljnjeg razmišljanja, shvatila da ovaj užasni zločin nije opravdanje za ubijanje svih narkomana. Bez pravičnog postupka, bez ljudskih prava i ona bi se mogla naći na mjestu osimnjičenog kojeg mrzi.
Ezra Acayan
Ezra Acayan je nezavisni fotoreporter koji je prethodno radio za Reuters. Acayan je pokrivao nedavna ubistva. On izaziva normativne poglede na ubistva, postavljajući fotografije i priče o onima koji su ubijeni na društvene medije.
Kolica su oslonac filipinskog društva. Posao sa kolicima su započeli siromašni ljudi kao način za zaradu. Oni su jeftina alternativa autobusu ili vozu. Dva tijela su ostavljena u blizini kolica kojima se Acayan redovno vozio. Pozvan je na mjesto zločina i dovezao se kolicima do njega. Hitna pomoć koja je stigla da odveze tijela nije mogla doći do njih, pa su bili primorani da stavljaju tijela na kolica i da ih dovezu. Acayan se zatim vozio u kolicima koja su putovala neposredno pored kolica sa tijelima. Opisao je tu noć kao nadrealnu. Ovo je bila zajednica koju je poznavao, kolica kojim se vozio. Ono što se obično koristilo za prevoz putnika i donošenje sredstava za život u komšiluk je sada prevozilo leševe. Acayan je nekada imao srećna sjećanja na Manilu, a sada samo vidi tijela koja je fotografisao.
Odgovor vlade
Vlada ne podržava priču o pokolju i očaju. Pored stvaranja iluzije o široko rasprostranjenoj podršci, Duterte je sastavio i “vojsku trolova” kako bi diskreditovao i uznemiravao disidente preko interneta. Acayan je bio velika meta za online uznemiravanje. Njegove objave sadrže poruke koje ga nazivaju lažovom ili pristalicom rata protiv droge. Takođe prima poruke mržnje u kojima mu žele smrt ili pozivaju na silovanje i ubistvo ženskog dijela njegove porodice od strane narkomana. Online trolovi takođe objavljuju propagandne poruke koje podržavaju Duterteovu autoritarnu retoriku. Acayan i njegove kolege posmatraju ove napade kao znak njihove efikasnosti; što više napada dobijete, to je efikasniji vaš rad.
Duterte je nedavno održao konferenciju za štampu u kojoj je naglasio potrebu za smanjenjem trgovine drogom. On je obećao građanima da će obim droge biti najniži ikada do kraja njegovog mandata 2022. godine. Duterte je takođe podsjetio policiju da ubija samo one osumnjičene koji se opiru. Takođe se našalio: “Ako osumnjičeni odbije da se bori, natjerajte ga da se on ipak bori protiv vas.”
—
Balkanska premijera izložbe ‘’Filipinski rat protiv droge: noćna smjena’’ je organizovana u sklopu 4. WARM Festivala u Sarajevu od 28. juna do 4. jula. Festival, organizovan od strane WARM Fondacije i Centra za postkonfliktna istraživanja (CPI) okuplja aktiviste, reportere, akademike i umjetnike koji rade u oblasti savremenog konflikta.

author: Brooke Ward


text:
Boko Haram: Porijeklo zla | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
27. septembra, 2017.
Kada ljudi čuju za Boko Haram, na šta obično pomisle? Većina ljudi se tada sjeti 276 Chiboka učenica koje je kidnapovala teroristička organizacija, nakon čega je uslijedila međunarodna kampanja “vratite naše djevojke”. Šta je motivacija iza ovakvih dijela, ko stoji iza Boko Harama, i koji su izvori ove grupe islamskih ekstremista?
Usred previranja, smrti i promjene vođe sekte, filmski reditelj Xavier Muntz pruža istorijsku perspektivu evolucije Boko Harama tokom nastavka borbi u Nigeriji. U svom dokumentarnom filmu Boko Haram: Porijeklo zla, Muntz je uključio svjedočenja žrtava, stranih humanitarnih radnika i ljudi koji su bliski osnivaču Boko Harama Mohammedu Yusufu. Pored ovih svjedočenja, u filmu su isprepletani arhivski snimci koji pokazuju harizmatični uticaj vođe grupe i zvjerstva sa kojima se suočavaju nevini civili.
Film je sniman u Maiduguriju u Nigeriji: rodno mjesto Boko Harama. Publika se upoznaje sa Mohamedom Yusufom, elokventnim predavačem koji je došao na vlast putem ciljane kampanje osuđujući političku korupciju i licemjerje nigerijske države Borno. U regionu sa stopom siromaštva od čak 69% , Yusuf je ubrzo dobio podršku od strane nezadovoljnih građana i mladih, igrajući na kartu njihove frustracije i nepovjerenja. Uspostavljen je savez između Yusufa i bivšeg guvernera Borna Ali Modua Sheriffa i stvoren je načelni sporazum: u zamjenu za podršku Yusufovih sljedbenika kao sredstvo za osiguranje njegovog izbora u vladu, Sheriff će uvesti šerijatsko pravo u pokrajinu. Ubrzo nakon što je ovaj savez propao, radikalizacija Boko Harama je dovela do nasilnog ustanka i sukoba između militantne islamske grupe i nigerijskih snaga bezbjednosti. Tokom pobune 2009. godine, nigerijske policijske snage su ubile Yusufa ispred glavnog štaba policije u Maiduguriju. Posle Yusufovog pogubljenja, njegov zamjenik Abubakar Shekau je preuzeo kontrolu nad sektom. Radikalne tendencije grupe bile su jasne kroz  terorističke napade i korištenje crne zastave islamske države (ID). Ono što je jednom bila grupa protiv elita i “loših muslimana”, sada je proširila svoje nadležnosti i obuhvatila hrišćane. Njihova kampanja nasilja donjela je više od 32.000 mrtvih i 2 miliona raseljenih ljudi.
Nakon balkanske premijere Boko Haram: Porijeklo zla  tokom WARM festivala 2017 u Sarajevu, Muntz, koji radi za francusko-njemačku TV mrežu Arte , govorio je o ličnoj motivaciji za produkciju filma. On je govorio o tome kako je Arte – mreža koja pruža kulturni program sa ciljem podsticanja razumijevanja među Evropljanima – emitovao film o IDIL-u tokom jedne od njihovih redovnih tematskih večeri. Emitovanje je izazvalo mnoštvo pitanja među gledaocima koja su otkrila nedostatak istorijskog znanja o Boko Haramu i njihovom porijeklu, koji su katalizirali njegovu želju da popuni neke od ovih praznina. Istorijski kontekst je ključan za razumjevanje kako su radikalne grupe poput Boko Harama sposobne da uspostave vlast i pretvore ideološke principe u masakre i terorističke akcije. Dokumentarni film tako daje publici uvid u ideološku privlačnost IDIL-a, kao i u trenutnu reputaciju grupe u Africi. Tokom diskusije, Muntz je istakao i druge paralele između grupa kao što je sve veća podudarnost Boko Haram video snimaka sa onima koje proizvodi IDIL.
Osim pružanja uvida u ličnu motivaciju za snimanje filma, Muntz je pomenuo i neke od izazova sa kojima se susreo tokom produkcije. Za samo 30 dana koliko je imao dozvolu za snimanje u Maiduguriu i organizovao sve intervjue, Muntz je izgubio pasoš, bio je izložen hapšenju i protjerivanju iz zemlje i zadržan je u pritvoru dok su njegovi dokumenti obrađeni. Muntz je takođe imao poteškoća sa vladinim zvaničnicima Nigerije jer su se aktivno miješali u pokušaju da ga obeshrabre da napravi dokumentarac, ali je on i iznad bezbrojnih prepreka pribavio svjedočenja svjedoka i žrtava, od kojih su mnogi živjeli u logorima za interno raseljena lica. Njegovi ispitanici su se suočili s ogromnim pritiskom i zastrašivanjem od strane pripadnika vojske i operativaca Boko Harama koji su bili smješteni u logorima, pa je Muntz morao pronaći način da efikasno sprovodi intervjue bez zastrašivanja. On je postigao dogovor sa stražarima kako bi svjedoke izvodio iz logora u obližnji hotel u kojem je boravio. Što se tiče postupka izbora sagovornika, Muntz kaže: “ti ljudi su izabrani zato što su željeli da pričaju, željeli su da ispričaju svoju priču.”
Muntz je svjedocima i žrtvama omogućio da ispričaju svoja iskustva svijetu i informisao ljude o patnjama koje im je zadala grupa ljudi čije ime prevedeno znači: “zapadno obrazovanje je zabranjeno”.
Pored toga što pokazuje rast Boko Harama, film takođe šalje poruku o važnosti odgovornosti i stavlja naglasak na obrazovanje kao sredstvo koje daje smisao životima djece. Vođe zajednica zagovaraju tezu da je država dužna da obezbjedi prostor djeci da se izraze, ali nigerijska vlada doprinosi samo 1,5% BDP-a i 6% od svog budžeta za obrazovanje. Nadalje, kako im samo ime kaže, borba protiv zapadnog obrazovanja je jedan od primarnih ciljeva Boko Harama i njihove akcije su uspješno uskratile obrazovanje za više od 10 miliona djece. Ovo je najveći broj neobrazovanih mladih u svijetu i glavna karika za održavanje ciklusa siromaštva. Ova situacija takođe ostavlja djecu podložnu regrutovanju od strane Boko Harama, što opet nastavlja ciklus nasilja i ugnjetavanja.
Iskorjenjivanje Boko Harama je veoma težak poduhvat. Ipak, Muntz smatra da je ovo moguće i da je veći akcenat na obrazovanju i eliminaciji korupcije i nepravde neophodan kako bi se vodila borba protiv zla koje i dalje utječe na region.
—
Balkanska premijera “Boko Haram: Porijeklo zla” održana je u sklopu 4. WARM festivala koji je organizovan u Sarajevu od 28. juna do 2 jula 2017. godine u organizaciji WARM Fondacije u saradnji sa Centrom za postkonfliktna istraživanja (CPI) . Festival okuplja umjetnike, novinare, akademike i aktiviste koji rade u oblasti savremenog konflikta.

source: news-balkandiskurs

created: 27. septembra, 2017.

license: Creative Commons - Attribution - https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

author: Balkan Diskurs


text:
Mito: redovna praksa doktora u BiH? | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
16. oktobra, 2017.
Podatak da stanovnici BiH određene medicinske usluge u javnom zdravstvu mogu dobiti samo uz mito, već godinama je javna tajna. Medicinska profesija je jedna od najhumanijih, što je podmićivanjem i raznim malverzacijama dovedeno u pitanje.
Prema riječima medicinske sestre Olivere Mikić, zaposlene na banjalučkoj Hirurgiji, nije nikakva tajna da i doktori i drugo medicinsko osoblje rado uzimaju mito u vidu poklona ili novca. Ona tvrdi da se to najčešće dešava u privatnosti doktorskih kancelarija i soba, dalje od očiju javnosti.
„Najčešći oblik mita jeste novac, ali koliko odgovornima smatram doktore koji uzimaju novac toliko smatram i pacijente i njihovu porodicu koji “časte” doktore jer misle da ako su dali novac, da će doktor odraditi bolji posao. Možda će samo malo više obratiti pažnju, odraditi koju pretragu više, koja možda i nije potrebna, čisto da se kaže da se doktor tu nešto kao dodatno interesuje“, objašnjava Mikić.
Ona dodaje i da je opšte poznato u našem narodu da je sramota da se doktori i medicinsko osoblje „ne počaste“ za posao koji urade. Kako kaže, doktori rijetko traže novac za nešto, ali i rijetko odbijaju ako im se ponudi.
Obzirom na tešku ekonomsku situaciju u državi, mnogi stanovnici pored novca za lijekove nisu u mogućnosti da izdvoje i novac za mito. Prema riječima Ane Đukić (64) koja živi u Banjoj Luci, ovaj problem je individualne prirode i lako je susresti se i sa pozitivnim i negativnim primjerima.
„Jednom sam pokušala počastiti doktora pićem i bombonjerom nakon operacije koju sam imala, ali se on nije baš ugodno osjećao, pa je pozvao sestre i njima dao poklon da se počaste. Imala sam i negativno iskustvo kada mi je ćerka trebala biti operisana gdje je doktor rekao da bez 1.000 evra ne možemo ni razgovarati. Ja taj novac nisam imala pa smo se obratili drugom doktoru“, objašnjava Đukić.
Ona je dodala i da su stanovnici sami krivi što su doktore naviki na poklone, a da je vlast kriva što ih ne plaća dovoljno za njihov posao.
„Da ih vlast dobro plaća, onako kako su zaslužili, onda oni ne bi ni uzeli mito, jer bi i zakon bio strožiji prema njima“, objašnjava ona.
Penzioner Milan Aleksić (80) je sličnog mišljenja. On od svoje penzije nije u mogućnosti da izdvoji novac za mito.
„Penzije su male, a lijekovi skupi. Ja mogu jedino nekad odnijeti doktoru čokoladu, ali nemam pare da dam“, objašnjava on i dodaje da doktori obično prije pregledaju nekoga ko je stariji i bolestan da ne čeka dugo, a i drugi pacijenti rado puste „preko reda“.
Mišljenje doktora o ovoj pojavi u našem društvu veoma je osuđujuće. Doktor porodične medicine Predrag Subotić kaže da mito u porodičnoj medicini nije prisutno jer je kako kaže, rad doktora i medicinskih sestara veoma transparentan i pacijenti takvo ponašanje veoma lako mogu uočiti i prijaviti. On dodaje i da treba razdvojiti situacije kada pacijent počasti doktora čokoladom i kad doktor traži novac unaprijed.
„Ja lično smatram da je od svih priča o mitu možda samo deset posto istinito. Ne vjerujem da bi neki doktor koji je potrošio svoje najbolje godine i mnogo novca da se školuje i stekne ugled u svojoj struci, koja je veoma plemenita, zbog novca i poklona bacio sve to u vjetar. Potrebno je mnogo godina da se izgradi karijera i stekne povjerenje kod pacijenata i mislim da je suludo baviti se takvim stvarima, pogotovo u današnje vrijeme masovnih medija i interneta gdje se takve stvari jako brzo šire“, objašnjava Subotić.
On dodaje i da novac i pokloni nisu vrijedni da sebi neko uništi karijeru i da se takvim stvarima može baviti samo neko ko ima političku podršku koja mu garantuje sigurnost da neće izgubiti posao. Sličan stav dijeli i medicinska sestra Olivera Mikić koja kaže da je bila u situaciji da joj neko daje novac, koji nije htjela prihvatiti.
„Meni su pacijenti nudili mito, najčešće u obliku soka, banana i pralina i taj ne odbijam, isključivo iz pristojnosti“, objašnjava kroz smijeh i dodaje: “Nuđen mi je i novac koji nikada nisam uzela jer sam plaćena za svoj posao i veoma se neugodno osjećam u takvim situacijama. Znam da je uzimanje mita strogo kažnjivo, a meni nije u interesu da zbog nečijeg novca izgubim posao, a na kraju krajeva i obraz.“

author: Andrea Aleksić


text:
‘Islam je i naša historija!’: izložba koja će potaknuti diskusiju o različitosti Evrope | Balkan Diskurs
Chris Much Bermudez
18. oktobra, 2017.
Iako su diskusije o tome da li je islam dio evropske kulture već neko vrijeme u toku, ova zajednička historija ide mnogo dalje u prošlost. Priznajući ovu historiju pokreću se pitanja o tome kako želimo da živimo na ovom raznolikom kontinentu.
Dopisnici Balkan Diskursa Sophie Faulstich i Luis Christian Much Bermudez su imali priliku da razgovaraju sa kreatorima izložbe o cilju i viziji izložbe, te sa direktorom organizacije koja je organizovala postavku izložbe u Bosni i Hercegovini o njenom značaju za ovu državu.
Od Francuske do Poljske, Švedske i Švajcarske, nedavne javne rasprave o migracijama i terorizmu postavile su velika pitanja o legitimnosti i ulozi islama u Evropi. Na osnovu tvrdnje da je islam “vanjska” religija koja je nova na evropskom kontinentu, određene grupe zahtijevaju velika ograničenja islamskih vjerskih praksi, a negdje ovi zahtjevi prelaze i u zagovaranje sistemske diskriminacije muslimana. U prošlosti, ovaj pogled na historiju pomogao je da se stvori narativ “drugih” između evropskih kraljevstava i njihovih arapskih i osmanskih konkurenata, podstičući retoriku korisnu za geopolitičke borbe. Ali danas, ova dihotomija se karakteriše teškoćama sa kojima se suočavaju muslimani kada pokušavaju da se integrišu u Evropi, što ponekad vodi i ka nacionalističkim politikama identiteta.
“Islam je i naša historija!” je izložba producirana od strane Muzeja Evrope i Agencije Tempora sa sjedištem u Briselu i ima za cilj da podstakne diskusiju o najčešćim zabludama po pitanju islamskog naslijeđa u Evropi. U Sarajevo je stigla kroz saradnju Memorijalnog muzeja Caen-Normandy i WARM Fondacije, a premijerno je otvorena u Bošnjačkom institutu u okviru 4. WARM festivala 2017. Izložba pokazuje da je islam sastavni dio historije Evrope ne samo od vremena kolonijalizma, svjetskih ratova ili nedavnih trendova u migracijama, već od ranih dana i islama u 8. vijeku. Ona naglašava presudne tačke islamske historije u Evropi trinaestog vijeka kroz pristupačnu, pojednostavljenu strukturu i predstavlja naslijeđe arapske imperije, osmanskog perioda i kolonijalne ere. Izložba govori o tome kako je tokom ove dugogodišnje historije muslimanskog prisustva i uticaja, islam kao religija i kultura oblikovao Evropu intelektualno, kulturno i duhovno.
Pored toga, kreatori žele potaknuti ključna pitanja o koegzistenciji u Evropi: ‘’Koje su buduće perspektive kulturne i vjerske raznolikosti i inkluzije, ali i diskriminacije, u Evropi?”, “Kako će izgledati socijalni diskurs u Evropi i kakvu će ulogu imati islam?’’. Ovdje se takođe nameće pitanje ‘’Zašto se tako malo zna o zajedničkoj historiji islama i Evrope u mnogim društvima širom kontinenta?’’ Isabelle Benoit, kustos izložbe, ističe da ‘’je duboka islamska historija Evrope uklonjena iz javne memorije na mnogim mjestima. Posebno u zapadnoj Evropi, gdje su drevni korjeni i uticaj islama skoro zaboravljeni’’. Uz sva ova pitanja, ‘Islam je i naša historija!’ nastoji da edukuje gledaoce o uticaju islama na kulturu Evrope, ali i da pomogne u izgradnji zajedničkog evropskog identiteta. Ona je dio serije izložbi koju je Tempora producirala za Muzej Evrope, a koje raspravljaju o historijskim narativima značajnim za evropski identitet i koheziju pod naslovom “To je (takođe) naša historija!”.
Lokacija svjetske premijere izložbe nije bila slučajna, objasnio je Eli Barnavi, naučni direktor Muzeja Evrope u Briselu. Bosna i Hercegovina, a posebno Sarajevo, nalaze se na mjestu značajne historijske suprotstavljenosti: duga historija mirnog suživota je u kontrastu sa iskustvima ozbiljnih etničkih i religijskih podjela. Na kraju krajeva, Sarajevo je mjesto koje predstavlja naslov izložbe kao ni jedno drugo mjesto u Evropi. U ovom gradu se uveliko vidi uticaj kulture i običaja Osmanlija i mjesto je razvoja evropskog islama nekoliko stoljeća.
Iako bi izložba publici od Sofije do Brisela mogla pružiti naizgled provokativne informacije, u Sarajevu ona služi kao ogledalo kroz koje je vidljiva politizacija evropske historije i aktuelnih događaja i neizvjesna priroda odnosa između Evrope i islama. Amina Rizvanbegović-Džuvić, direktorica Bošnjačkog instituta naglasila je još jednu perspektivu izložbe koja potvrđuje ovu tvrdnju. Prema njenim riječima, ova izložba nije tako revolucionarna za bosansku, posebno muslimansku publiku. Znanje o islamskoj historiji i prisustvu islama u Evropi nije nikakvo iznenađenje, već sastavni dio običaja i javnog sjećanja u zemlji, posebno u Sarajevu. Izložba bosanskoj publici donosi drugačiji pogled koji im pokazuje manje simbiotičku perspektivu o trenutnoj vezi evropske i muslimanske kulture, pružajući im tako uvid u aktuelne diskusije o islamu u Evropi. Da li će se na odnos između Evrope i Muslimana u drugim istočnoevropskim gradovima gledati kao na plodonosan i pozitivan kao što ga vide domaćini u Sarajevu, ostaje da se vidi. U svakom slučaju, izložba okuplja diskurse koji su do sada bili uglavnom odvojeni, otvarajući regionalne percepcije historije kroz širu, evropsku sliku.
Nakon balkanske premijere u Sarajevu, planirane su postavke u drugim evropskim državama. Postavke prilagođene specifičnom lokalnom kontekstu biće prikazane širom Evrope, a za sada su potvrđene postavke u Bugarskoj, Njemačkoj i Italiji. Takođe tokom oktobra 2017. će biti otvorena 3D verzija izložbe koja će biti dostupna javnosti na internetu. U ovoj online verziji će biti prikazani pojedini istorijski objekti koji nisu dostupni kroz putujuće postavke.
U konačnici, Barnavi i Benoit se nadaju da će izložba dovesti tematiku evropske islamske historije u javni diskurs i školske programe. Dok pitanja o evropskom multikulturalizmu i budućim odnosima sa islamom ostaju otvorena, ‘Islam je naša historija’ nas edukuje i podsjeća na prepleteni i integralni odnos između evropske kulture i islama, ali nas takođe tjera da preispitamo odnose između judeo-hrišćanske Evrope i njenih muslimansko-evropskih ‘’rođaka, braće i sestara’’.

author: Chris Much Bermudez


text:
Pravo žena na izbor | Balkan Diskurs
Sara Velaga
20. oktobra, 2017.
Zakonske kazne koje bi trebale regulisati evidenciju operativnih zahvata, uključujući i abortuse nedovoljno su utjecale na promjene u praksi. I dalje se izvode abortusi u privatnim poliklinikama jer se zna desiti da se doktori u javnim ustanovama pozivaju na savjest i odbijaju ga izvršiti. Drugi ga pak izvrše ali priklanjaju se mišljenju i stvaranju predrasuda o ženi koja se na to odlučila.
„Bila sam razvedena i imala jedno dijete, ušla sam u vezu sa Mirkom, takođe razvedenim čovjekom. Završilo se i prije nego je počelo. Menstruacija mi je kasnila. Nazvala sam ga da mu kažem novosti. Bez razmišljanja on odlučuje-abortus! Odmah sutra. Čudim se kako mi je skoro svejedno, ali u ruke mi dolazi knjiga Orijane Falači „Pismo nerođenom djetetu“. Teško je bez mame, tate, ali najteže je ne roditi se“.
Ovim riječima T.S. objašnjava svoje iskustvo pobačaja. Nije se pitalo za njeno mišljenje, jer je sve već bilo plaćeno i spremno u privatnoj poliklinici.
Ona dodaje kako je to bila najteža odluka donesena u njeno ime. Nakon pobačaja osjećala se krivom za nešto što nije učinila, ali je bilo odlučeno umjesto nje. Dodaje da situacija odredi ljudske postupke pa je stoga ona bila nejaka da se suprotstavi odluci i da zadrži dijete.
Žene se najčešće opredjeljuju za privatne klinike, na kojima se cijena abortusa kreće od 100 do 300 konvertibilnih maraka i nešto je veća nego u javnim ustanovama, zbog zagarantovane diskrecije. To se posebno odnosi na adolescentice, koje sve češće traže usluge u ovim klinikama. Doktor Mithat Kurtović, direktor Zavoda za zaštitu žena i materinstva Kantona Sarajevo ističe da privatne klinike nemaju potrebne, zakonom propisane uslove za vršenje abortusa.
„Bosanskohercegovačko društvo, koje se nalazi u tranziciji, ne respektira dovoljno ženu, a posebno ne trudnu ženu.“, smatra doktorica Rabija Dedić-Nikšić specijalista za ginekologiju i akušerstvo. Zbog sve češće prakse da poslodavci otpuštaju trudnice, žene su prisiljene abortirati.
„Bili smo dugo u vezi i imali planove za budućnost. On je dobio posao u drugom gradu i odlučio da me izbriše iz svog života. Moja trudnoća je postajala sve vidljivija, nosila sam se sama sa svim. Odlučila sam da rodim“, kazala je samohrana majka D.K. iz Jajca.
Prema njenim rječima, mislila je da je abortus jedna od opcija ali da nije ispravna.
„Nema veće nevolje od toga da predugih devet mjeseci čekaš dijete kojem se ne raduješ jer će ličiti na čovjeka koji te ostavio. Odluka o rođenju djevojčice je bila teška ali pobjedila sam najveću bitku u svom životu“, kazala je D.K.
Biti samohrana majka, kako je pojasnila nije nešto što društvo toleriše.
Svaki slučaj je različit, ali svaka žena bi trebala imati podršku da donese odluku koja joj u određenom momentu najviše odgovara bez osude ili prijekora drugih ljudi. To je u krajnosti, njeno tijelo i trebala bi biti njena odluka.

author: Sara Velaga


text:
Stvarni Glas Novinarstva | Balkan Diskurs
Balkan Diskurs
20. oktobra, 2017.
Balkan Diskurs i Centar za postkonfliktna istraživanja (CPI) sa ponosom objavljuju početak novog istraživačkog projekta pod nazivom “Stvarni glas novinarstva”. Projekat ima za cilj poboljšanje ukupnog položaja novinara i medijskih aktivista i sprječavanje daljeg pogoršanja i kršenja u oblasti slobode izražavanja u BiH, a implementiraće se u saradnji sa Balkanskom istraživačkom mrežom (BIRN) BiH i WARM Fondacijom Sarajevo.
Projekat će se implementirati tokom perioda od devet mjeseci i fokusiraće se na rad sa lokalnim novinarima kako bi stvorili istraživanje koje pokazuje njihovu stvarnu svakodnevnu borbu za stvaranje nepristrasnog, objektivnog i relevantnog sadržaja.
Ovaj projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.


text:
Sve više disciplinskih postupaka protiv sudija i tužilaca | Balkan Diskurs
Velma Saric
23. oktobra, 2017.
Ured disciplinskog tužioca (UDT) Visokog sudskog i tužilačkog vijeća (VSTV) BiH vodi 12 disciplinskih postupaka protiv tužilaca i sudija iz državnih pravosudnih institucija. Postupci protiv tužilaca Tužilaštva BiH su sve brojniji iz godine u godinu.
Sve veći broj postupaka pred Uredom disciplinskog tužioca, predsjednik VSTV-a BiH Milan Tegeltija smatra pozitivnim rezultatom. S druge strane nosioci pravosudnih institucija tvrde drugačije.
Smatraju, da je veliki broj disciplinskih predmeta više sramota nego podatak za pohvalu. Među njima je i sudija Suda BiH Branko Perić, koji je i sam predmet istrage Ureda disciplinskog tužioca VSTV-a BiH.
“Kako je moguće da se disciplinski postupak pokreće na osnovu pisanja medija, odnosno da sistem ne reaguje prije na neka problematična ponašanja. To je naprosto neshvatljivo”, kazao je Branko Perić, sudija Suda BiH.
U prošloj godini pravosnažno je okončano 28 disciplinskih postupaka. Od tog broja, devet okončanih postupaka bilo je pokrenuto 2015, a 19 okončanih 2016. godine. Prošle godine su pokrenuta 32 disciplinska postupka, što je gotovo dvostruko više nego u 2014. godini. Godinu kasnije pokrenuto je 28 disciplinskih postupaka.
Jedan od najaktuelnijih postupaka koji se trenutno vode u VSTV-u je protiv suspendovanog glavnog tužioca Tužilaštva BiH Gorana Salihovića, zbog sumnje da je opstruirao istrage protiv pojedinih visokih političkih dužnosnika, uključujući i predsjednika Republike Srpske (RS) Milorada Dodika.
I dok UDT traži da se Salihović razriješi dužnosti, njegova Odbrana je ubijeđena u odbacivanje tužbe.
Prijava pa povlačenje
Govoreći o tačkama tužbe, Salihovićev advokat Rifat Konjić, kazao je da neke od njih nisu rezultirale nikakvom nezakonitom radnjom, da su stručni saradnici imali ovlasti da postupaju po zakonu, te da je tri informacije koje tretira tužba, glavni tužilac dostavio u roku od 24 sata.
Konjić je rekao i da Ured disciplinskog tužioca ni u Zanzibaru, ni u BiH, nije nadležan da odredi koje će tužilaštvo voditi “proceduru” protiv državnog tužioca, kao i da predsjednica Suda BiH u bilo kojoj državi nema ovlasti da određuje nadležnosti glavnog tužioca, jasno dajući do znanja da u pravosudnom sistemu BiH nešto ne štima.
“Moj zaključak je da je javnost cijelo vrijeme bila isključena da se ne bi čulo šta se to u stvari stavlja na teret glavnom tužiocu. Te radnje po meni nisu zasluživale nikakav postupak pred ovom komisijom”, tvrdi Konjić.
Postupak protiv Salihovića pokrenut je zbog disciplinske tužbe u kojoj se navodi da je propustio da traži svoje izuzeće u predmetima kada je postojao sukob interesa, da se upustio u neprimjerene kontakte sa sudijom ili strankama u postupku, omogućio vršenje dužnosti tužioca osobama koje za to nisu zakonom ovlaštene, te da se miješao u postupanje sudije ili tužioca.
Osim disciplinskog postupka, protiv Salihovića je u Tužilaštvu BiH pokrenuta i krivična istraga. Prvo disciplinsko ročište odgođeno je zbog Salihovićevog zahtjeva za izuzeće predsjedavajućeg komisije Mahmuta Švrake.
Disciplinski postupak protiv tužioca Tužilaštva BiH Miroslava Janjića, koji se tereti da je iz optužnice za ratni zločin izbacio “pet mrtvih glava”, okončan je odbacivanjem optužnice. Riječ je o još jednom javnosti interesantnom postupku, za koji je Žalbena disciplinska komisija potvrdila odluku kojom je odbijena tužba protiv Janjića, za nemaran rad na jednom predmetu ratnog zločina počinjenog na području Bijeljine.
Janjić je ovom odlukom oslobođen odgovornosti da je nemarno postupao u predmetu protiv Gligora Begovića, koji je pravosnažno osuđen na deset godina zatvora za zločine počinjene 1992. nad civilima u zatočeničkom centru Batković kod Bijeljine.
Ured disciplinskog tužioca je teretio Janjića da u optužnicu protiv Begovića nije uključio stradanje pet osoba iako je za to bilo dovoljno dokaza, te da nakon potvrđivanja optužnice nije izvodio dokaze za stradanje dvije osobe.
Disciplinske prijave nije pošteđena ni v.d. glavna tužiteljica Gordana Tadić, protiv koje je upravo tužitelj Janjić podnio disciplinsku prijavu, a zbog, kako je rekao, “nemara i nepažnje u vršenju dužnosti”.
“U cilju informisanja javnosti o stepenu nemara u radu na predmetima ratnih zločina, iskazanom u nepokazivanju minimuma interesovanja za rad na ovim predmetima od strane vršiteljice dužnosti glavnog tužioca u vrijeme dok je obavljala dužnost rukovodioca Odjela za ratne zločine, podnio sam disciplinsku prijavu protiv Gordane Tadić zbog nemara i nepažnje u obavljanju dužnosti”, rekao je Janjić.
Janjić tvrdi da je Tadić prekršila Pravilnik o radu Tužilaštva BiH, odnosno da nije pravilno organizovala i nadgledala rad tužilaca na slučajevima ratnih zločina, kao i da nije izvršavala svoju obavezu da pregleda optužnice za ratne zločine.
Ubrzo nakon podnošenja prijave protiv Tadić, tužilac Janjić je istu povukao ne obrazloživši zašto je to uradio.
Mjerom smanjenja plate za 20 posto u narednih godinu dana prvostepena disciplinska komisija je kaznila nedavno i tužiteljicu Nives Kanevčev.
Postupak protiv tužiteljice je bio zatvoren za javnost zbog zaštite ličnih podataka osoba čija su imena navedena u dokumentima. Kanvečev je kao glavna tužiteljica Kantonalnog tužilaštva u Sarajevu prekoračila svoja ovlaštenja i narušila nezavisnost Tužilaštva kada je 2013. tadašnjem federalnom premijeru Nerminu Nikšiću dostavila presjek stanja u 16 predmeta u vezi s kompanijom “Bosnalijek”, što je i dokazano u postupku.
UDT je ranije kaznio državnog tužioca Dubravka Čamparu smanjenjem plaće od 30 odsto u trajanju od tri mjeseca. On je bio predmet disciplinskog postupka zbog kontakta sa svjedokinjom Azrom Sarić u postupku protiv lidera Savez za bolju budućnost (SBB-a) Fahrudina Radončića i ostalih, a koji je u toku pred Sudom BiH. UDT je tražio u dva navrata i privremenu suspenziju tužioca Tužilaštva BiH Olega Čavke, što je odbijeno, a nakon što mu je SIPA upala u kancelariju i privatne objekte.
On je, naime, bio osumnjičen da je otuđio dokazne materijale iz predmeta organizovanog kriminala. Mediji su pisali da je navodno koristio za privatne potrebe zaplijenjeni mobilni telefon višestruko osuđivanog kriminalca Anesa Kurbegovića. Čavka je i ranije bio pod istragom i to nakon što je prije nekoliko godina hakirao e-mail tadašnjeg, a u međuvremenu smijenjenog, glavnog tužioca Tužilaštva BiH Milorada Barašina. Tada je kažnjen šestomjesečnim smanjenjem plate.
Treba spomenuti da je nedavno Ured disciplinskog tužioca, po službenoj dužnosti, registrovao predmet protiv zamjenika glavnog tužioca Tužilaštva BiH Bože Mihajlovića, a nakon medijskih napisa o nestanku žute koverte iz predmeta Milaković koji se vodio u Tužilaštvu BiH, a u kojoj je navodno bilo oko 55.000 maraka.
Također, u Tužilaštvu se u vezi s ovim vode trenutno istražne radnje, a kada će biti poznata tužilačka odluka, za sada nije poznato.
Iz VSTV-a su potvrdili da je trenutno privremeno sa dužnosti udaljeno sedam tužilaca ili sudija. U avgustu 2017., sutkinja Suda BiH Azra Miletić nepravnosnažno je osuđena na dvije i po godine zatvora po optužnici za primanje mita.
Pravosudne afere
Javnosti je od ranije dobro poznat i slučaj tužitelja Milorada Barašina. Prije nekoliko godina objavljeni su snimci njegovih razgovora tokom privatnog susreta sa međunarodnim švercerom oružja Slobodanom Tešićem.
Nakon skoro godinu dana, koliko je navodno trajala istraga o Barašinovim „neprimjerenim kontaktima“ s međunarodnim švercerom oružja, jedna od najvećih pravosudnih afera u BiH okončana je još gorim skandalom. Kako je tada zvanično saopšteno iz VSTV-a, predstavnici Prvostepene disciplinske komisije i tužitelj prihvatili su sporazum o zajedničkoj saglasnosti o utvrđivanju disciplinske odgovornosti, kojim je predviđeno da se Milorad Barašin kazni smjenom sa funkcije glavnog državnog tužitelja, premještanjem na mjesto tužitelja u Posebnom odjelu za ratne zločine Tužiteljstva BiH i smanjenjem plaće na iznos od deset posto u periodu od tri mjeseca.
U ranijem periodu disciplinski su, zbog dugogodišnjeg nerada na predmetima ratnih zločina, kažnjeni Munib Halilović, Vesna Ilić i Mirko Lečić, te njihova dugogodišnja šefica Vesna Budimir koja je u međuvremenu podnijela ostavku, te napustila Tužilaštvo BiH.
Goran Nezirović, član VSTV-a, koje bira i imenuje sudije i tužioce, smatra da često u slučajevima sudija i tužitelja postoje jasne indicije ili pokazatelji o kršenju etičkih standarda, ali pravosudna zajednica jednostavno ne reagira na vrijeme i ne prepoznaje ili ne želi prepoznati takva ponašanja.
Kao razlog tome Nezirović vidi “komformizam, nezamjeranje, lažnu kolegijalnost i solidarnost”.
“Mentalitet se mora mijenjati, ali, jednostavno, za promjenu mentaliteta treba vrijeme”, kazao je on.
Kada su u pitanju postupci protiv sudija i tužilaca iz državnih pravosudnih institucija, javnosti je poznat i slučaj Vlade Adamovića, kojem je stavljeno da je seksualno uznemiravao cvjećarku. Prema optužnici, Adamović je poljubio cvećarku iako mu je ona ranije dala doznanja da s njim ne želi imati bliže kontakte.
Adamović je razrješen dužnosti sudije Suda BiH u junu 2008. godine jer je Drugostepena komisija VSTV-a zaključila da je narušio ugled suda, nemoralno se ponašajući prema tada maloljetnoj radnici sarajevske cvjećare. Radi posao advokata.

author: Velma Saric


text:
Monsieur Chat: Žuti mačak koji se smiješi prolaznicima u Sarajevu | Balkan Diskurs
Armin Durgut
25. oktobra, 2017.
Monsieur Chat ili u Sarajevu dobro poznati žuti mačak je djelo francusko-švicarskog umjetnika Thoma Vuille. Kreator mačka najprije je bio nepoznat, ali je onda uhvaćen kako slika mačka i otad se zna o kome je riječ. Dobro poznata narandžasto-žuta mačka naslikana uglavnom akrilnom bojom nastala je 1997. u Loiretu.
Zagonetni mačak uvijek je nasmijan, a od 2003. dobio je i bijela krila na leđima. Od nastanka do danas mačak se obično oslikava na javnim prostorima u gradovima širom svijeta.
Godine 2004. predstavljen je film Chats perchés koji je snimio Chris Marker, koristeći pojavu Gospodina Mačka koji je tada već bio naslikan širom Francuske. Samo u Parizu, kazao je tada autor, 2010. godine je bilo oko 60 mačaka.
Tri su mačka u New Yorku, isto toliko u Prištini, ima ih u Vijetnamu, Beogradu, Južnoj Koreji, Maroku… i naravno u Sarajevu.
Žuti mačak u Sarajevu se pojavio 2005. godine zahvaljujući francuskom kulturnom centru Andre Malraux. Naslikano je 12 žutih mačaka na različitim mjestima u grada, a jedan tramvaj je također pretvoren u tramvaj Gospodina mačka.
Centar Andre Malraux je 2013. godine pridružen Francuskom institutu u Sarajevu i sad djeluju zajedno, a žuti mačak nastavlja da se smiješi prolaznicima sa sarajevskih zidova.

author: Armin Durgut


text:
Škola rokenrola u Mitrovici - sjedni i uživaj u muzici kosovskog grada rokerola | Balkan Diskurs
George Foden
15. novembra, 2017.
Moćne gitare i punk-rock stav kojim odiše Proximity Mine – bend učenika Mitrovica Rock School (Škola rokenrola u Mitrovici) – predstavlja puno više od jednostavnog mladalačkog duha i bunta. Ovaj bend dolazi iz Mitrovice, pridružujući se rangovima dugostojećih, utjecajnih rokenrol muzičara iz grada koji je poznat kao kosovski “grad rokenrola”.
Zajedno sa šest drugih aktivnih bendova u ovoj školi, oni idu naprijed, noseći baklju za grad bogat muzičkim nasljedstvom koje je izgubilo svoj put nakon krvavog Kosovskog rata 1999. godine.
Grad rokenrola je 70. i 80-ih bio dom živahnoj muzičkoj sceni, iz koje su proizašli neki od najutjecajnijih Kosovskih bendova, uključujući TNT, koji je po etničkom sastavu albanski, i MAK, čiji članovi dolaze iz dvije različite etničke grupe. Ovaj grad je takođe bio domaćin nekoliko muzičkih festivala. Međutim, sa stalnim porastom tenzija 90-ih godina i izbitkom rata 1999. godine, agresivno etničko rivalstvo je preuzelo muzičku scenu u Mitrovici. S obzirom na to da se ovaj grad nalazi vrlo blizu granice sa Srbijom, sa značajnim brojem srpskog stanovništva, ali sa albanskom većinom, nije ni čudo što je postao simbol etničkih podjela koje su Kosovo trgale na dijelove. Nakon rata ostao je dubok jaz, a rijeka Ibar, koja protječe kroz centar Mitrovice, je postala fizička barijera koja razdvaja ‘srpski’ sjever od ‘albanskog’ juga.
U godinama koje su slijedile, osjetljiva situacija u ovom gradu je dovela do povremenih nasilnih ispada, a prelaženje novog mosta na rijeci Ibar se još uvijek smatralo opasnim. Stanovnici sa obje strane rijeke osjećaju posljedice neprijateljstva koje još uvijek traje, a grad nosi emocionalne ožiljke, zadobivene tokom skoro dva desetljeća etničkih sukoba. Iako je napredak u prošlim godinama vidljiv, još uvijek nema naznaka da se osnovni uzroci konflikta riješavaju na pravi način na političkom nivou. Podjela Mitrovice je još uvijek prepreka kulturološkom, emocionalnom i ekonomskom rastu ovog grada.
Naravno, ovakva napeta i često opasna situacija nije plodno tlo za kreativnu atmosferu koja je potrebna da bi grad rokenrola procvjetao. Talentovani muzičari, sličnih muzičkih ukusa, bi u prošlosti imali mogućnost da se slučajno sretnu i na prirodan način započnu bend. Ali ovi muzičari se sada ne ‘mješaju’ jer ne idu na drugu stranu rijeke. Međunarodne organizacije su zamijenile mnogobrojne posjetioce koji su se nekada jatili u gradove na koncerte i festivale. Sada EULEX policija i K-FOR vojnici, koji su tu da održavaju mir, sarađuju sa nevladinim organizacijama (NVO) da ponovo izgrade zajednicu koja će prelaziti etničke granice. Međutim, problem je što mnoge inicijative za izgradnju mira i brisanje podjela još više osvjetljavaju razlike između kultura ovih ljudi, što je zapravo upravo ono što ova škola rokenrola pokušava ispraviti.
Mitrovica Rock School je osnovana 2008. godine, kao alternativa za tradicionalne metode izgradnje mira koje su se realizovale u okolini. Ovaj projekat je saradnja između međunarodne NVO ‘’Musicians Without Borders’’ i lokalne NVO ‘’Community Building Mitrovica’’. Centralna ideja ovog projekta je da je muzika nešto što zbližava ljude i stvara osjećaj zajedničkog identiteta, koji je neovisan o etničkoj pripadnosti ili jeziku koji se govori.
Emir Hasani, menadžer projekta i učitelj u ovoj školi, naglašava da najpoznatiji ‘etnički mješani’ bendovi iz 70 i 80-ih nisu bili poznati kao ‘mješani bendovi’, već samo bendovi. Oni nisu bili srpski ili albanski muzičari, već rokenrol zvjezde. Otrovna politika identiteta, koja je zamaglila javni život u Mitrovici ne mijenja činjenicu da veliki dio omladine još uvijek sluša istu muziku i želi da svira iste instrumente.
Zbog sveprisutnih etničkih tenzija, jedini način da ova škola funkcioniše bio je da se podijeli na dvije lokacije – sa svake strane rijeke – nudeći časove za muzičare svih nivoa. Da bi omogućili socijalizaciju preko etničkih linija (nešto što se smatralo nemogućim tada), škola je počela organizovati ljetne škole u Skoplju, u Makedoniji, kao i kampove i treninge za bendove. To je značilo da, par sedmica svake godine, studenti rock škole su mogli da se druže, pričaju o i sviraju muziku zajedno, bez straha koji bi inače osjetili ‘kod kuće’. Iz ovih iskustava su se počeli formirati bendovi koji su prelazili etničke granice.
Od 2011. godine, ova škola njeguje etnički mješane bendove, koji pišu, snimaju i sviraju zajedno. Neki od njih sviraju čak i u Italiji i Holandiji. Neki od ovih bendova su 2016. godine imali svoje prve izvedbe u Kosovu, svirajući u Prištini i Gračanici. Sljedeći korak je organizacija koncerta u Mitrovici, ali to nije jednostavan zadatak zbog dugotrajnih podjela. Članovi benda trenutno mogu vježbati zajedno samo jednu sedmicu svaka dva mjeseca, jer u ovom slučaju škola pruža siguran prevoz za studente koji žele da pređu na drugu stranu grada. Tek su se prošle godine neki od studenata počeli osjećati dovoljno sigurno da pređu most pješke. Ovo pokazuje koliki su put prevalili ova škola i ovaj grad.
Nove generacije umjetnika koji se probijaju kroz ovu školu, guraju granice još dalje od svojih prethodnika. Dok su bendovi u prošlosti bili vrlo oprezni u vezi planiranog koncerta u Mitrovici, novi bendovi su posvećeni njegovoj realizaciji. Njihov poriv da nastupaju u Mitrovici ne proizilazi iz političke želje, već iz želje da sviraju svojim prijateljima i porodici, da pokažu šta su naučili u školi i da predstave ono što su stvorili zajedno sa svojim kolegama. Iako je ova škola uistinu projekat sa političkim i mirovnim ciljevima, ne želi se definisati kao samo takva, jer njihov najveći ponos leži u tome što su jedna od malobrojnih institucija za alternativnu muzičku edukaciju u jugoistočnoj Evropi.
Muzika je bjeg. Ona je proslava onoga što ljudi mogu postići kada rade zajedno. Muzika nije vezana za etničku pripadnost, kulturu i jezik ali jeste vezana za humanost. Dok god u Mitrovici postoje mladi ljudi koji su voljni da prate svoju strast, bez da se brinu o politici identiteta iz prošlosti, ovaj grad će nastaviti da se liječi. U gradu u kojem su svi preokupirani problemom etničke pripadnosti i nacionalnosti, Mitrovica Rock School šalje jednostavnu poruku: sjedite i uživajte u muzici zajedno.
Novi singl Proximity Mine, pod imenom “Mwah”, možete preslušati ovdje:
Cover photo: Etnički mješoviti bend, Proximity Mine (foto: škola rokenrola u Mitrovici).

author: George Foden


text:
Humanost zločinaca: Joshua Oppenheimer i “Akt ubijanja” (Dio I) | Balkan Diskurs
Katarina van Alebeek
17. novembra, 2017.
Kako očekujemo da se oporavimo kada je prošlost protkana nasiljem, sadašnjost zločincima omogućava nekažnjivost, a preživjelima pruža tako malo? Dva filma Joshue Oppenheimera, “Akt ubijanja” i “Pogled tišine”, nude odgovor na ne samo ovo pitanje, već i na mnoga društvena pitanja koja se javljaju nakon genocida.
Njegovi filmovi, prikazani u okviru programa “Suočavanje s prošlošću” na Sarajevo film festivalu, su odali priznanje Oppenheimerovom putu ka pronalasku odgovora na ova bitna pitanja.
Joshua Oppenheimer je rođen u Sjedinjenim Američkim Državama (SAD), u porodici izbeglica. Majka mu je porijeklom iz Beča, a otac iz Frankfurta – oboje su došli u SAD bježeći od Holokausta. Studirajući na Harvard University, Joshua je diplomirao filmsku umjetnost. Obrazovanje je nastavio kroz doktorat na University of the Arts London, a sada predaje kao profesor filma na Westminster University. On je takođe bio MacArthur Fellow za 2014. godinu.
Ideju za “Akt ubijanja” i “Pogled tišine”, Joshua je dobio tokom putovanja u Indoneziju radi snimanja filma o zajednici radnika na plantažama palminog ulja koji se bore za uspostavljanje sindikata u postdiktatorskom društvu. Oba filma se bave naslijeđem genocida u Indoneziji i oba su nosioci bezbroj međunarodnih nagrada, uključujući i nominaciju za nagradu Akademije filmskih umjetnosti “Oscar”.
Počinioci: nekad i sad
Vladu Indonezije je 1965. godine srušila vojska i uspostavila vojnu diktaturu. Svako ko se suprotstavio novom režimu pod predsjednikom Suhartom bio je pod rizikom da bude označen kao komunista i prijetilo mu je istrebljenje. Na kraju, više od milion ljudi za koje se sumnjalo da su komunisti, kao što su članovi sindikata, farmeri, Kinezi i intelektualci, su bili zarobljeni, mučeni i ubijeni u talasu masovnih ubistava. Iako su ubistva trajala samo tri mjeseca, oni koji su počinili nasilje su još uvijek na vlasti danas. “Akt ubijanja” prati nekoliko takvih kriminalaca ili “slobodnih muškaraca” kako se sami zovu, koji su izvršili genocidne činove prije nešto više od četrdeset godina.
Ono što je možda najviše zapanjujuće jeste početak filma “Akt ubijanja” u kojem počinitelji otvoreno i hvalisavo opisuju strašne načine na koje su brutalno mučili i na kraju ubijali svoje žrtve. Jedna od prvih scena u filmu uključuje zbunjujuće harizmatičnog Anwara Congo koji se vraća na mjesto gdje je ubijao “komuniste”. Ovaj bivši lider moćnog odreda smrti koji je djelovao u Sjevernoj Sumatri vodi kameru kroz svoju kancelariju do terase gdje opušteno opisuje kako su vojnici prelazili sa rezanja grla na davljenje žicom, jer je prerezanje grla ostavljalo previše krvi i loš miris. On zatim obmotava žicu oko svog bivšeg kolege koji je takođe činio slične zločine i demonstrira metode koje su koristili za davljenje žrtava. Kasnije u filmu otkrivamo da je Anwarova procjena da je ubio oko 1000 ljudi. Mnoga od tih ubistava desila su se baš na toj terasi.
Iako se čini kao da Anwar živi bez kajanja za ubistva koja je počinio, film polako otkriva drugu stranu priče. Na mnogo načina “Akt ubijanja” je medijator između toga kako počinioci žive sa sobom nakon izvršenja ovih krvavih djela i načina na koji se oni nose sa prošlošću kao ubice. Čak i na početku filma, Anwar govori o tome kako se okrenuo alkoholu, drogama i plesu kako ne bi izgubio razum. Dok pleše cha-cha-cha na terasi gdje su se desila tolika pogubljenja, on objašnjava da su oni na neki način “ubijali sa srećom”.
Laži koje pričamo sami sebi
Nakon projekcije filma “Akt ubijanja” uslijedila je diskusija tokom koje je Oppenheimer govorio o lažima koje počinioci govore sebi kako bi mogli nastaviti sa životom. On je objasnio: “Ljudski kapacitet za zlo ovisi o našoj sposobnosti da lažemo”. Film otkriva ove laži publici, a proces izrade filma otkriva ovu realnost Anwaru i njegovim kolegama. Oppenheimer je strukturisao film na jedinstven način kombinujući dokumentaciju i scenarije ubijanja koje su napisali Anwar i drugi zločinci. Ove dramatizacije prikazuju saslušanja, ubistva i pljačkanja sela na osnovu sjećanja izvršilaca krivičnih djela.
Neke od najsnažnijih scena u filmu uključuju ono što Oppenheimer naziva “najočiglednija laž u filmu ‘Akt ubijanja’: laž glamuroznog gangstera”, Za počinioce, gangster je postao sinonim za slobodu. Anwar u filmu govori o tome kako su glumci poput Marlon Branda, Al Pacina i John Wayna uticali na njegov način života. Ovi uticaji mogu se vidjeti u Anwarovom izboru glumačke postave za uloge zločinaca gdje su oni obučeni u kauboje i gangstere dok pokazuju način na koji su počinili zla djela u prošlosti. Koncept glamuroznog gangstera ponovio je potpredsjednik Indonezije, Jusuf Kalla, u govoru omladini Pankasila, paravojnoj organizaciji koja je vodila jedinice smrti za indonežansku vojsku 1965. godine. Kao odgovor na optužbe da se grupa sastoji od gangstera, Kalla je izjavio: “Gangsteri su ljudi koji rade izvan sistema, a ne za vladu. Riječ ‘gangster’ dolazi od termina ‘slobodni ljudi’. Ako bi svi radili za vladu, mi bismo bili nacija birokrata. Ne bismo ništa učinili. Trebaju nam gangsteri da završimo određene stvari”.
Iako nam se možda u početku filma čini strašan način na koji počinioci dramatizuju svoje postupke i hvale zlodjela koja su počinili, polako se otkriva da su to samo distrakcije; laži koje počinioci govore kako bi potisnuli potrebu da priznaju da su učinili nešto moralno uznemiravajuće. Ovo hvalisanje je oblik bijega, kroz kojeg oni provode dane ignorišući nemoralnost svojih postupaka. Oppenheimer je ovo objasnio na slijedeći način: “Hvalisanje počinitelja je njihov odbrambeni mehanizam” i priznao je publici: “Kada se hvalim to znači da se osjećam mali. Ja sam kao ptica koja šepuri svoje perje kako bi izgledalo veće jer znam da sam mali”.
Kada se gleda kroz ovaj objektiv, razmetljiva priroda počinitelja postaje manje šokantna i razumljivija gledaocu kao očekivan psihološki odgovor na ulogu ubice koju su oni nekada imali. Pored ovoga, a s obzirom na činjenicu da su oni koji su počinili ova djela trenutno na vlasti, oni imaju moć da preprave istoriju u nastojanju da se njihova zlodjela lakše opravdaju. Međutim, Oppenheimer tvrdi da njihove taktike hvalisanja i izbjegavanja nisu pravo rješenje za podsvijesni osjećaj krivice, i da “…kod većine ovaj oblik srama i krivice je poput crva koji im se uvuče u snove i uzrokuje noćne more.” Oni provode dane pokušavajuću da prestignu svoju zlu prošlost, međutim, duboko u sebi, oni znaju da to što su uradili nije uredu. Anwar je ovo priznao kada je u jednom od intervjua u filmu govorio o čestim noćnim morama.
Empatija među zločincima?
U toku filma, postoji nekoliko slučajeva u kojima se vidi promjena u Anwaru. U jednoj sceni, on igra ulogu zatvorenika kojeg dave žicom. Prikazana su dva pokušaja davljenja, a Anwar je oba pokušaja ubrzao. Onda je tražio pauzu da dođe do daha i popije čašu vode, a na kraju odlučujuje da više ne želi da bude u toj ulozi. Kasnije, on pita režisera: “Da li su se ljudi koje sam mučio osjećali isto kako se ja osjećam? Osjećam šta su osjećali ljudi koje sam mučio”.
Tokom diskusije, neko iz publike je upitao da li ovi zločinci uopšte mogu biti empatični. Oppenheimer je odgovorio da borba koja je pokazana u filmu – unutrašnja borba zločinaca da se nose sa zločinima koje su počinili – pruža dokaze da oni, zaista, posjeduju kapacitet za empatiju. On dalje objašnjava da ne može da špekuliše o tome “šta bi on učinio da je 1965. godine, odrastao u istoj porodici kao Anwar Congo”.
Oppenheimer je objasnio da ne vjeruje da su ljudi rođeni kao čudovišta kojima nedostaje empatija i da veliki dio njihovih aktivnosti može biti vezan za strukture podsticaja kao što je osjećaj samopoštovanja koje je Anwar dobijao kroz život gangstera. Podsticaji su samo jedan od mnogih aspekata koji mogu dovesti do pretvaranja obične osobe u izvršioca nasilja i genocida. Oppenheimer je takođe istakao kako su u Indoneziji, a možda i u Bosni i Hercegovini, počinioci često bili nagrađeni i ohrabreni da ubijaju ljude i njihove porodice. I onda bi se probudili sljedećeg jutra i osjećali bolesnim zbog onog što su uradili. Kako bi se nosili sa ovim, morali su izmisliti lažna opravdanja. Zatim, kada bi im zapovijedili da ponovo ubiju, morali su da održe početnu laž koju su koristili da bi opravdali prvo ubistvo.
Iako ovo nije izgovor za postupke tih počinilaca i na ni na koji način ne omalovažava štetu koju su izazvale žrtvama, ovo pruža naznake kako i zašto obični ljudi mogu biti sposobni da izvrše genocid i koji su najbolji načini zarastanja rana u jednom društvu nakon traume. Kao cjelina, ‘’Akt ubijanja’’ skreće pažnju na intenzivnu psihološku štetu koju pretrpe oni koji učestvuju u genocidu. To pokazuje kako laganje sebe, ali i laganje društvu u cjelini može pružiti prolazna olakšanja, ali ni na koji način nije riješenje osnovnog problema.
U završnoj sceni filma, Anwar se vraća na terasu na kojoj je ubio mnogo ljudi. Dok pokušava da još jednom ispriča svoje postupke od prije više od dvadeset godina, on se pojavljuje kao potpuno drugačiji čovjek – čovjek kojem je fizički muka od same pomisli na ono što je uradio. Njegova priča je sada zauvijek poremećena fizičkim odgovorom njegovog tijela na sjećanja na tu prošlost i njegovo nekontrolisano gađenje ga onemogućava da nastavi.
Pratite nas i dalje da pročitate drugi dio ove serije članaka pod nazivom: Univerzalnost pomirenja: Joshua Oppenheimer i “Pogled tišine”
—
Centar za postkonfliktna istraživanja je ponosni partner programa ‘Suočavanje s prošlošću’ Sarajevo Film Festival, kroz našu Regionalnu mrežu civilnog društva za prevenciju genocida i masovnih zločina. Program ‘Suočavanje s prošlošću’ je podržan od strane Fondacije Robert Bosch Stiftung, a u partnerstvu sa Al Jazeera Balkans i Ambasadom SAD u Bosni i Hercegovini.

author: Katarina van Alebeek


text:
Zabranjen pristup: očajne životne okolnosti jedne ilijaške porodice | Balkan Diskurs
Myles Wallingford
25. novembra, 2017.
“Moja djeca i ja nemamo gdje da idemo, a opština nam ne dopušta ni da uđemo u javnu kuhinju “- Husnije Iljazi –
U Ilijašu – gradiću sjeverno od Sarajeva – jedna porodica gladuje dok se suočava sa zabranom ulaska u javnu kuhinju.
Život bez redovnih obroka je postao svakodnevica za porodicu Sadiki, što dokazuju izblijedjeli omoti hrane koje prazni leže u njihovom dvorištu. Pored gladi, oni su sada i izbačeni iz kuće u kojoj su živjeli preko 10 godina. Jedino trenutno rješenje ovoj porodici bilo je da se presele u objekat preko puta koji nema vode, grijanja, električne energije, čak nema ni vrata i prozore. Djeca su prisiljena da prosjače na ulicama te su, zbog ovakvog načina života, u većoj opasnosti da postanu žrtve trgovine ljudima.
Ubrzo nakon što smo čuli za probleme ove porodice, Balkan Diskurs tim je posjetio porodicu Sadiki u njihovom bivšem domu u Ilijašu, malom gradu 20 minuta sjeverno od Sarajeva. Po dolasku, njihovi trenutni uslovi života su postali bolno jasni.
Jedna, prljava česma daje ovoj šestočlanoj porodici jedini raspoloživi resurs i sredstvo za preživljavanje: vodu koju izvlače iz ručno iskopanog bunara. Vozovi prolaze u blizini, čineći podrhtavanje zemlje čiji zvuk prigušuje glas Husnije Iljazi dok kao majka četvoro objašnjava kako niko od njene djece nije išao u školu. Opori miris jasno pokazuje da je prošlo nekoliko sedmica od kako su ova djeca bila u stanju da se okupaju ili promjene odjeću. Uprkos hladnoći, djeca šetaju bez cipela i jakni. Komšije koje prolaze gledaju na ovu scenu sa prezirom i skepticizmom – tretman na koji se ova porodica navikla.
Njihovi životi su u stanju haosa, što je u suprotnosti sa lijepo očuvanom, smeđom kožnom futrolom koja sadrži njihove lične dokumente uključujući pasoš, lične karte i izvode iz matičnih knjiga. Očito uzrujana, 57-godišnja baka Nevrije Sadiki objašnjava sadržaj ovih dokumenata kroz suze. U više posjeta javnoj kuhinji koju vodi opština Ilijaš, porodici je odbijen pristup sa obrazloženjem da nemaju službenu dokumentaciju za pristup programu kuhinje ili da bi dobili pristup javnom smještaju. Njima su potrebni dokumenti koji dokazuju da su državljani BiH i stanovnici opštine, koje je, s obzirom na njihovo isključenje iz redovnog političkog i društvenog života, teško dobiti.
Ovo odbijanje dolazi bez obzira na činjenicu da je troje djece u ovoj porodici rođeno u Bosni i Hercegovini i da je njihov pokojni otac bio državljanin BiH. Ovo ih čini legalnim građanima. Bez obzira na njihovo državljanstvo, država je dužna da prema međunarodnom pravu osigura jednako uživanje ljudskih prava svim pojedincima na svojoj teritoriji. Pored toga, javne kuhinje kao program koji finansira vlada moraju obezbjediti hranu svim kvalifikovanim pojedincima bez obzira na njihovu rasnu, etničku, jezičku, religijsku i nacionalnu pripadnost ili socijalno porijeklo.
Centar za socijalni rad je vladina organizacija koja je na nivou lokalne zajednice odgovorna za pomoć porodicima u osiguravanju ispunjenja njihovih prava, ali do sada nisu ispunili svoje obaveze prema ovoj porodici.
Vjeruje se da je etnička pripadnost porodice faktor diskriminacije, naročito u svjetlu sistemske isključenosti Roma u cijelom bosanskohercegovačkom društvu. Osim toga, odbijanje narodne kuhinje da nahrani četvoro djece je, u najmanju ruku, ironično i u suprotnosti je sa njihovom zakonskom obavezom da pomognu porodicima u nevolji.
Situacija sa ovom konkretnom porodicom je samo simptom mnogo većeg problema koji se javlja u cijeloj BiH i regiji Balkana: uskraćivanje pristupa socijalnim uslugama iz etničkih razloga.
Balkan Diskurs trenutno radi sa nadležnim organima u nastojanju da pomogne porodici Sadiki da dobiju pristup hrani i smještaju.
Ako želite pomoći porodici Sadiki, molimo vas da kroz telefonske pozive, pisma i e-mailove kontaktirate organizacije ispod i tražite da ispune svoje obaveze i pomognu porodici Sadiki:
Budite slobodni da ovaj članak i više informacija o ovom problemu podjelite na relevantnim platformama, uključujući društvene mreže.
*Cover Photo: Husnijin sin Berin stoji na ulazu u zgrade u kojoj trenutno živi njegova porodica. (Foto: Myles Wallingford)

author: Myles Wallingford


text:
Zatvoreno do daljnjeg: nestanak kineskih radnji iz Bosne i Hercegovine | Balkan Diskurs
Hunter Zhao
3. decembra, 2017.
Nakon rata u Bosni i Hercegovini, država je ostala u ruševinama. Sukob je unio haos u državnu ekonomiju i onesposobio njenu finansijsku infrastrukturu. Ipak, do početka 21. stoljeća, stotine kineskih imigranata su došli u BiH i otvorili kineske radnje tamo gdje su se doselili.
Nekada, ove male radnje sa raznovrsnom robom su se mogle naći širom države i smatrale su se bitnim dijelom svakodnevnog života. Međutim, danas su skoro sve te radnje nestale.
Dok smo putovali prema Rajlovcu iz Buća Potoka, taksista nam je pokazao obližnje kuće koje su se nizale uz cestu. “Sedam kilometara uz ovaj put se mogla naći po jedna kineska radnja u svakoj drugoj kući. Bilo je nevjerovatno; Kinezi svuda. Sada svi oni napuštaju Bosnu,” rekao nam je sa žaljenjem. “Prije otprilike petnaest godina, svi su dolazili ovdje da kupuju. Parkirali bi auta i hodali uz radnje.” Skoro je nemoguće zamisliti da su stanovnici BiH ovu cestu nekada neslužbeno smatrali “kineskim gradom”. Danas, tu se mogu naći samo auto saloni, prodavnice namještaja i lokalni supermarketi. Dalje smo pronašli izblijedjele hànzì (kineske simbole) i zahrđale znakove sa natpisom “KINESKA PRODAVNICA”, koji služe kao sjećanje na nekadašnje živahne etničke enklave kineskih imigranata i raj na zemlji za štedljive kupce. Uprkos činjenici da na mjestima gdje su nekada postojale stotine kineskih radnji u ulici Safeta Zajke sada postoji samo nekoliko otvorenih poslovnica, još uvijek mnogo kineskih imigranata nastavlja živjeti u BiH. Vlasnici prodavnica ne vide ovu državu samo kao izvor zarade; mnogima je Bosna novi dom: mjesto na kojem će se nastaniti, započeti porodicu, pa čak i biti pokopani.
Kineski imigranti u Bosni i Hercegovini: brojke
Uprkos generalnom smanjenju broja kineskih imigranata od 2015. do 2016. godine, Narodna Republika Kina ostaje jedan od najvećih izvora imigranata u BiH. Prema podacima Migracijskog profila za 2016 godinu, objavljenog od strane Ministarstva sigurnosti, najveći broj trajnih prebivališnih dozvola je izdat kineskim aplikantima, koji su sačinjavali preko 20% ukupnog broja aplikanata. Naime, 161 izdata dozvola u 2016. godini predstavlja porast od 71.28% u odnosu na godinu prije. Kina, kao najveći izvor trajnih stanovnika u BiH koji su rođeni u inostranstvu, je jedinstvena u odnosu na ostale države na toj listi jer je jedina država izvan Evrope i Bliskog Istoka. Imigranti iz Kine takođe čine značajan broj imigranata kojima su oduzete prebivališne dozvole u 2016, godini. Još zanimljivije je to da nijedan kineski stanovnik u Bosni nije aplicirao za državljanstvo od 2014. godine. Dok je imigracija u Bosnu sama po sebi nezanimljiva i dešavala se kontinuirano kroz historiju, jedinstvene karakteristike kineske imigracije zahtjevaju detaljniju analizu.
Trenutni okvir za diskusiju
Kineska prisutnost u BiH je u većini slučajeva bila raspravljana u kontekstu ekonomskih veza između ove dvije države. Formalizirana finansijska saradnja djeluje od 2012 godine kroz “1+16” Framework koji se odnosi na brojne dogovore i mehanizme između Centralnih i Istočnih Evropskih Država i Kine. Jedan primjer ovoga u akciji je investicija od 350 miliona eura od strane Kineske Razvojne Banke za pomoć u izgradnji kontroverzne termoelektrane ‘’Stanari’’, koja se nalazi malo izvan Banja Luke. Kao posljedica tranzicionog stanja ekonomije, finansijska nestabilnost i rastući dug su privukli pažnju kineskih investitora.
Bosna je takođe implementirala širenje kineskog turizma širom njenih gradova. Zajedno sa Srbijom i Mađarskom, BiH je počela raditi na zajedničkom programu u martu 2017. godine, koji će unaprijediti kineski turizam u balkanskim državama. Pored geografskih ljepota i bogate kulturološke historije ove države, kineske turiste u Bosnu privlači i ogromna popularnost filma Valter Brani Sarajevo. Osim što prikazuje bratstvo i jedinstvo Jugoslovena tokom Drugog svjetskog rata, ovaj film sadrži prelijepe panorame sarajevskog krajolika. S obzirom na veliki uspjeh ovog filma među kineskom publikom, China Star Media trenutno pravi remake koji će vjerovatno biti dostupan u sljedećih par godina.
Još uvijek otvoreno
Uobičajena priča u vezi Kineza u Bosni najčešće previdi prisutnost ekonomskih imigranata koji žive u ovoj državi od kraja rata. Kao što je slučaj i u drugim dijelovima svijeta, ovi kineski imigranti se mogu opisati kao poduzetnici koji otvaraju male, porodične biznise gdje god se dosele. Mnogi državljani BiH ove kineske biznise uzimaju zdravo za gotovo, jer je kineska radnja postala srodna običnoj prodavnici s ćoška.
Ulazak u jednu od tih kineskih radnji može biti pomalo dezorijentirajuće zbog silnog izbora predmeta na prodaju. Od bosanskih zastava i jeftine šminke do polovne odjeće i svih mogućih elektronskih naprava, ove radnje su obično mješavina zalagaonice i veleprodajnog nabavljača. Međutim, čim uđete u jednu kinesku radnju, ušli ste u sve kineske radnje, jer uprkos tome što se na prvi pogled čini da nudi raznovrstan asortiman, ubrzo postaje očito da svaka radnja prodaje skoro identičnu robu. “Mnogi od nas [Kineza] dolaze iz Zhejiang pokrajine. Svakih par mjeseci se vraćam u Kinu da pokupim robu za svoju radnju i za druge,” rekao je Xiaohui* iz Wenzhou-a. On je sada u 30-im godinama i kaže kako nije razmišljao o tome da se preseli u Bosnu dok se nije vjenčao za svoju ženu, čija je porodica otvorila kinesku radnju u Sarajevu početkom 21. stoljeća. On je naslijedio radnju od ženinih roditelja i već šest godina je poslovođa. “Mnogi Kinezi napuštaju Bosnu; oni idu kući [u Kinu] ili idu na Tržnicu Arizona u Brčko Distriktu.” Spominjući pad u ekonomiji i sve slabiji promet u radnji, Xiaohui se brine o budućnosti života u Bosni. Iako je njegova žena državljanka BiH, oni su se dogovorili da će djecu, ako ih budu imali, odgajati u Kini, a ne u Bosni.
Dvadesetogodišnja nećakinja još jednog vlasnika kineske radnje, Boqin* iz Guangzhou-a, navodi još jedan razlog zašto su mnogi kineski imigranti odlučili da napuste Sarajevo. Za razliku od njenog porodičnog biznisa, drugi vlasnici radnji su se doslovno “spakovali i otišli” zbog duga državi kojeg su nakupili. Ona se žali, “Mnogi od nas ne znaju kako da se nose sa zakonima o oporezivanju ovdje. Država ne govori ništa. Ambasada ne govori ništa. Niko nam ne objasni ništa od toga, a postoji i jezička barijera.” Propusti vlade da pruži dovoljno informacija o oporezivanju i tome kako će se taj porez trošiti, su doprinijeli masovnom nestanku kineskih radnji iz Sarajeva; da bi izbjegli odgovornost za ogromne dugove, mnoge poslovođe su pobjegle. “Tako je mirno ovdje, ali ja sam ovdje samo da radim za svog ujaka. Nakon što zaradim dovoljno novca, želim se preseliti nazad u Kinu da stvorim porodicu,” kaže Boqin. Dok stariji kineski imigranti pronalaze ugodnost u mirnoj okolini i opuštenom životu ove regije, mlađe generacije su više zainteresovane za živahne gradove urbane Kine.
Baka Jun*, izvorno iz Rui’an-a, živi u BiH već preko petnaest godina. Ostavljajući djecu u Kini, ona i njen muž su otvorili veleprodajnu prodavnicu cipela u ulici Safeta Zajke početkom 21. stoljeća. “Nakon rata, cijena zemlje je bila jako niska. Svi iz našeg grada su se počeli doseljavati ovdje zbog pruženih mogućnosti,” kaže Jun. “Ja sam jako sretna ovdje. Čak se i moj sin doselio ovdje nakon što se oženio i doveo je moga unuka.” Kada je upitana da li će njen unuk ići u državnu školu u BiH, ona je rekla da smatra da je bolje da ide u privatnu školu, a zatim na međunarodni fakultet. Nijedan vlasnik radnje koji je intervjuisan nije izrazio interes da pošalje svoju djecu u državnu školu.
Bolja prilika?
Nestanak kineskih radnji i imigranata iz BiH je gorko-slatki fenomen. S jedne strane, gubitak kineskih radnji znači da su potrošači ostali bez pristupa jeftinoj, svakodnevnoj robi. Problemi sa oporezivanjem, transparentnošću i birokratskom crvenom trakom se smatraju glavnim uzrocima zatvaranja kineskih biznisa. Dok država korača naprijed, kineske radnje kao one iz ranih 2000-tih u ulici Safeta Zajke sada postoje samo u sjećanju. Emigracija Kineza koja se i dalje nastavlja, dovodi u pitanje da li bi se “kineski gradovi” ikada mogli pojaviti na sličan način u susjednoj Hrvatskoj i Srbiji. S druge strane, smanjen protok kineskih imigranata ima i pozitivnu stranu. Kako bosanska ekonomija nastavlja da sazrijeva, veće korporacije počinju prepoznavati potencijal za investicije koji ova država posjeduje. Jun smatra da je uspostavljanje privatnih robnih kuća i biznisa, kao što su BBI Centar i Sarajevo City Centar, uveliko doprinijelo zatvaranju mnogih kineskih radnji. Smanjene tarife za veće uvoze više pomažu velikim kompanijama nego malim, porodičnim biznisima. Međutim, ovo je dovelo do toga da potrošači sada kupuju robu veće kvalitete, i predstavlja stalnu integraciju BiH na međunarodno tržište.
“Moji prijatelji su sve što mi je ostalo, ali neću otići,” naglašava Jun. “Posjećujem Kinu tokom praznika, ali se opet uvijek vratim u Sarajevo. Ovo je moj dom. Ovo je dom moje porodice.”
*Imena su promjenjena da bi se zaštitila privatnost intervjuisanih vlasnika kineskih radnji.
**Cover Photo: Hunter Zhao

created: 3. decembra, 2017.

author: Hunter Zhao


text:
Medijska slika u BiH: neodrživost i djelimična sloboda | Balkan Diskurs
Tatjana Milovanović
15. decembra, 2017.
“Novinari u oba entiteta su i dalje podložni prijetnjama i govoru mržnje, a nekolicina novinara je napustila zemlju zbog straha za svoju sigurnost.”
Ovo je izjava na početku poglavlja o Bosni i Hercegovini (BiH) u Indeksu održivosti medija u Evropi i Evroaziji iz 2017. godine, u kojoj je BiH ocjenjena sa 1,78 – isto kao i susjedna Srbija – što ove medijske sisteme klasifikuje kao neodržive.
Prošlo je više od dvadeset godina od završetka rata, a BiH je i dalje opterećena problemima te ere, uključujući političku nestabilnost i ekonomski pad. Većina medija u BiH podijeljena je po entitetskim, etničkim, političkim i ekonomskim linijama (Konrad Adenauer Stiftung, 2017).
BiH je kandidat za članstvo u Evropskoj Uniji (EU), ali, kako bi postala država članica, mora prvo zadovoljiti određene uslove koji se odnose na slobodu izražavanja i slobodu medija utvrđenie kriterijumima iz Kopenhagena. Uprkos činjenici da je BiH podnijela prijavu za članstvo u februaru 2016. godine, njeni političari pokazuju sve veći nedostatak konsenzusa u pogledu usvajanja reformi koje zahtijeva EU. Što se tiče dva entiteta BiH, vlada Republike Srpske (RS) se i dalje odupire jačanju državnih institucija, dok se političke odluke u Federaciji BiH (FBiH) zasnivaju na nacionalnim interesima, a ne na potrebama građana (Indeks održivosti medija, 2017).
U Indeksu o slobodi medija iz 2017. godine, kojeg izdaju Reporteri bez granica, BiH je rangirana na 65. od ukupno 180 mjesta u svijetu prema stepenu sloboda koje su garantovane novinarima. U ovom izvještaju je još navedeno da BiH ima najliberalnije zakone o slobodi medija u svijetu, ali da njihovu implementaciju otežava zasićeni pravosudni sistem. Ovu situaciju čini gorom i činjenica da pro-vladini mediji i dalje uživaju direktne i indirektne državne subvencije.
Izveštaj Amnesty International-a o stanju ljudskih prava u 2016/17. godini napominje da se u BiH nastavljaju trendovi prijetnji i političkog pritiska na novinare, jer su u više navrata dokumentovani napadi na novinare, slobodu izražavanja i integritet medija.
Vijeće ministara BiH je priznalo da su novinari često meta prijetnji i političkog pritiska, te je dalo zvaničnu preporuku Instituciji Ombudsmena za ljudska prava BiH da sastavi izvještaj o statusu novinara i praćenju slučajeva u kojima su novinari bili ciljani ili im je prijećeno. U izveštaju se navodi da u BiH posluje veliki broj medija, ali da “značajan rast broja medija nije doprinjeo boljem položaju novinara. Upravo suprotno, novinari su se našli na veoma nestabilnom i nesigurnom tržištu rada, što je rezultiralo okruženjem koje se sve više pogoršava.”
Prema izveštaju Freedom House o slobodi medija iz 2015. godine, novinari u BiH ponekad imaju poteškoće da dobiju pristup informacijama ili događajima koje su u nadležnosti vlade. Na primjer, poznati su slučajevi da političari i vladine agencije ograničavaju pristup javnim događajima dopuštajući ulaz za samo nekoliko odabranih reportera. U međuvremenu, dokumentovano je i da je novinarima BN TV i novinske agencije Beta iz Srbije zabranjen pristup predsjedničkoj palati Republike Srpske. Samocenzura je takođe prisutna, a novinari i medijske kuće koje se bave kritičkim izvještavanjem rizikuju tužbe, političke pritiske i gubitak finansijske podrške.
Još jedan značajan izazov za medijske stvaraoce u BiH je pristup informacijama, koji se može značajno ometati zbog dugih, birokratskih procesa i vlada koje često ne poštuju zakonske propise. Tokom panel sesije u Mediacentru Sarajevo, glavna i odgovorna urednica magazina Start BiH, Rubina Čengić, podijelila je svoje iskustvo u pogledu pristupa informacijama. “Kada tražite od institucija da objasne nešto, oni se pozivaju na zakon. Posle 15 dana oni vam šalju zaključak da vam ne mogu dati određeni dokument, iako tražite objašnjenje o tome zašto je doneta određena odluka i slične stvari. Za mene to je veoma ozbiljna zloupotreba i način za otežavanje rada novinara.”
Slobodnim i nezavisnim medijama rad ne otežava samo politička klima, već i tržište rada. Teška ekonomska situacija i smanjenje prihoda od oglašavanja su izvršili pritisak na medije da komercijalizuju svoj sadržaj, što ih je, zauzvrat, učinilo da sve više zavise od vanjskih sredstava. Indeks održivosti medija 2017. otkriva posebno niske plate u BiH u poređenju sa drugim zemljama Zapadnog Balkana. Slabi radni uslovi koji novinari moraju da izdrže mogu podstaknuti samocenzuru, ali dovesti i do smanjenja u proizvodnji vijesti.
Uprkos problemima, mediji u BiH se smatraju dijelimično slobodnim i bar donekle otvorenim u poređenju sa drugim balkanskim zemljama (Freedom House, 2017). Stanovništvo BiH sumnja u slobodu medija ili često nije u mogućnosti da pristupi čitavom rasponu dostupnih medija. Većina medija i dalje ostaje vezana za ciljeve etničke grupe ili političke partije koju predstavlja, a samo nekoliko njih pokušava održati političku neutralnost.
Ovaj članak je objavljen u sklopu projekta ‘’Stvarni glas novinarstva’’. Ovaj projekat finansira Evropska unija kroz program malih grantova “Zaštita slobode medija i slobode izražavanja na zapadnom Balkanu” koji implementira Hrvatsko novinarsko društvo kao dio regionalnog projekta Regionalna platforma Zapadnog Balkana za zagovaranje medijskih sloboda i novinarske sigurnosti, koji se sprovodi kroz partnerstvo šest regionalnih novinarskih udruženja – Nezavisno udruženje novinara Srbije, Udruženje ‘’BH novinari’’, Hrvatsko novinarsko društvo, Udruženje novinara Kosova, Udruženje novinara Makedonije i Sindikat medija Crne Gore.

author: Tatjana Milovanović


text:
Centar za djecu, mlade i porodicu: izgradnja aktivne i složne zajednice u Laktašima | Balkan Diskurs
Andrea Aleksić
17. decembra, 2017.
Nevladina organizacija Centar za djecu, mlade i porodicu u opštini Laktaši već 14 godina radi na izgradnji odgovornosti i aktivnog civilnog društva promovišući vrijednosti i socijalno povezivanje u zajednici.
Centar za djecu, mlade i porodicu kroz neformalnu edukaciju kreativnog i rekreativnog karaktera pruža mogućnost kvalitetnog provođenja slobodnog vremena ne samo djeci nego i njihovim roditeljima na području opštine Laktaši.
Prije sedam godina realizovali su projekat „Jačanje sistema socijalne zaštite i inkluzije u BiH“ koji je finansiran od strane UNICEF-a.
„Tokom implementacije ovog projekta organizacija je ojačana sa ljudskim i materijalnim resursima. Ovaj projekat nam je na neki način bio odskočna daska u našem radu. Nastojimo raditi na izgradnji odgovornog i aktivnog civilnog društva i da stručnim i timskim pristupom promovišemo životne vrijednosti i socijalno povezivanje u zajednici. Trudimo se privući mlade ljude koji će volonterskim radom slijediti našu ideju i raditi na njenom usavršavanju“, objasnila je koordinatorica za mlade i međunarodnu saradnju, Violeta Sandić.
Obzirom da su Laktaši ruralna opština sa mnogo sela, značaj ovakve organizacije je veliki. Neke od osnovnih aktivnosti Centra su igraonice za djecu predškolskog uzrasta, višegodišnje organizovanje ekološke akcije „Let's do it”, humanitarnih akcija, te implementacija mnogobrojnih projekata za mlade od kojih su projekti u okviru Erasmus+ programa najbrojniji.
U okviru Erasmus+ projekta Evropske Komisije, ova organizacija bila je učesnik u volonterskim projektima koji se tiču aktivizma mladih, a ugošćavala je i slala volontere u okviru Evropskog volonterskog servisa (EVS). Radom u ovom segment ostvarila je partnerstva sa organizacijama iz cijele Evrope. Njihovi članovi su ostvarili i prijateljske odnose. Volonterka koja je boravila u Centru u sklopu ovog programa, Francesca Fornari iz Italije, uvidjela je koliki je značaj rada jedne ovakve nevladine organzacije.
„Ja sam sigurna da mala i ruralna mjesta imaju veliku korist od kontakta sa ljudima iz inostranstva. U mnogim slučajevima, nažalost, mladi u manjim državama nemaju puno prilika za interkulturalne susrete, ne samo na Balkanu, nego uopšte. Ovo što Centar za djecu, mlade i porodicu radi je odlično, jer povezuje mlade različih kulturnih i religijskih profila. Ovakva interakcija širi poglede i shvatanje, što je jako korisno“, objasnila je ona.
U Centru su četiri zaposlenika, 15 stalno angažovanih, spoljnih i stručnih saradnika, te oko 20 aktivnih volontera.
Pored Erasums + projekta, volenteri rade na projektu “Budi muško kluba”, koji se realizuje u saradnji sa nevladinom organizacijom Perpetuum mobile iz Banja Luke. U ovom klubu aktivan je i volonter Miloš Kovačević koji kroz projekte i radionice nastoji unaprijediti rad Centra.
„Za Laktaše je Centar zadjecu, mlade i porodicu veoma koristan. Iako u teškim vremenima i uslovima radi, uspijeva da održi svoju misiju i da ostvari i neke značajne projekte. Koliko god bilo teško nekad i najmanju akciju osmisliti i organizovati, toliko je važno pokušavati, jer bez kucanja nijedna se vrata neće otvoriti“, ispričao je Kovačević.
U Centru su angažovani članovi svih uzrasta u zavisnosti od sadržaja koji im se pruža. Da bi nastavili realizovati nove ideje potrebno im je da ih sredina razumije i podrži, a to nastoje ostvariti upoznavanjem lokalnog stanovništva sa svojim radom.
„Trenutno se trudimo da mladima, posebno osnovnoškolcima, malo bolje objasnimo šta mi tu zapravo radimo. Na to često utiču i roditelji koji ne žele da ih puste da provode puno vremena sa nama jer nisu ni oni upoznati. To nas je podstaklo da realizujemo projekat koji je finansirala SHL fondacija, a to je informisanje učenika osnovne škole i njihovih roditelja o radu Centra. Projekat je do sada ostvario značajne rezultate i povećao broj mladih koji su zainteresovani. Do sada je održan niz radionica u vezi bolesti zavisnosti, alkoholizma, vršnjačkog nasilja, odnosno tema koje su značajne za mlade“, objasnio je Kovačević.
Centar za djecu, mlade i porodicu je primjer da inkluzija, angažovanje, saradnja i upornost mogu imati pozitivan uticaj na zajednicu i uključivanje mladih. Centar služi kao primjer aktivistima i vođama u drugim zajednicama da je promjena moguća, čak i pored velikih izazova sa kojima se susrećemo.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).


text:
Ljubaznost je jezik koji gluhi čuju, a slijepi vide | Balkan Diskurs
Jasmila Talić-Kujundžić
20. decembra, 2017.
Osobe s invaliditetom suočavaju se s diskriminacijom i raznim preprekama svakodnevno i veliki dio njih odlučio je da se bori protiv istih, zagovarajući ideju da su najveće prepreke one koje se nalaze u umovima ljudi. Ovo je priča o četiri osobe koje su odlučile da mijenjaju svijet za sve one koji žive sa smetnjama u govoru, sluhu i kretanju u Bosni i Hercegovini.
„Obzirom da sam dijete gluhih roditelja, znakovni jezik je za mene maternji, naučila sam ga kroz odrastanje sa svojim roditeljima i ne sjećam se prvih trenutaka učenja. Život, odnosno odrastanje u svijetu tišine mi je donijelo veliko bogatstvo, a to je znanje znakovnog jezika“, kazala je 25-godišnja Berina Čorić iz Zenice.
U razgovoru za Balkan Diskurs, ona je kazala da nije nimalo jednostavno odrastati sa gluhim roditeljima jer su uloge djeteta i roditelja zamijenjene, odnosno potrebna im je pomoć i tumač, posebno kod odlaska u javne institucije.
Iz iskustva roditelja Berina je kazala da se ne daje dovoljno mogućnosti osobama sa posebnim potrebama, kako u obrazovanju, tako ni u zapošljavanju.
„Moji roditelji su završili osnovnu i srednju školu, naime žalosna je činjenica, da sve gluhe osobe imaju istu struku, koja je vrlo ograničena. Muškarci su većinom automehaničari, autolakeri, obućari, moleri, a žene su ili krojačice ili rade u štampariji. Bez obzira što kod gluhih osoba postoji želja za usavršavanjem novog znanja, kako od srednje škole, tako i kod fakultetskog obrazovanja, oni nažalost trenutno nemaju tu mogućnost. Sama činjenica da ne mogu upisati srednju školu koju žele, govori nam i o otežavajućim okolnostima prilikom zapošljavanja“, kazala je Berina.
Iz ovog razloga, ona je postala tumač, volonterka i aktivistica, koja je svjesna da je Zakon o upotrebi znakovnog jezika usvojen 2009. godine, nažalost, samo „mrtvo slovo na papiru“.
Na upit da li vjeruje u poboljšanje statusa osoba oštećenog sluha, kazala je da im je potreban tumač znakovnog jezika kojeg najčešće sami plaćaju i to nerijetko od socijalne pomoći.
„Poražavajuća je činjenica da visina socijalne pomoći ne daje mogućnost da samostalno plaćaju tumača, pa opet dolazimo do zaključka da se tim odnosom prema marginaliziranoj skupini ugrožava njihovo osnovno ljudsko pravo“, kazala je Berina.
Berina se bori da napravi promjenu, i pokrenula je i Facebook stranicu „Ljubaznost je jezik koji gluhi čuju, a slijepi vide“. Na početku je bila namijenjena samo njenim bližim prijateljima koji su željeli naučiti znakovni jezik, ali se potom iznenadila velikom interesu drugih ljudi koji su dijelili njen sadržaj, i tome da su joj se javile mnoge osobe sa oštećenjem sluha, kao i dosta roditelja sa djecom oštećenog sluha koji su željeli poboljšati svoju komunikaciju.
„Raduje me to što je veliki broj ljudi koji imaju želju da nauče znakovni jezik, što sugeriše na to da se kod ljudi polahko razvija svijest o postojanosti gluhih osoba i njihovom načinu života“, kazala je Berina.
Druga strana priče
Ira Adilagić, autorica serijala „Druga strana priče“ koji ima za cilj podizanje svijesti o problemima i pravima osoba sa invaliditetom, smatra da osobe sa invaliditetom mogu značajno obogatiti i doprinijeti razvoju društva u različitim segmentima. Jedan od njih je i kroz dijeljenje njihovih iskustava u cilju promocije društvene inkluzije.
Kada je u pitanju obrazovanje i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, Ira smatra da nailaze na probleme kao i svi ali i da nailaze na predrasude i nepristupačnost. „Obezbjeđivanje potrebnih uslova za rad sa učenicima sa invaliditetom u redovnom obrazovanju je od neprocjenjive vrijednosti jer je inkluzija u obrazovanju inkluzija u društvo“, kazala je Ira.
Irin najveći izazov, iz perspektive nagluhe osobe, navodi učenje stranih jezika. Ona smatra da je sreća to što u našem jeziku vrijedi pravilo: „Piši kako izgovaraš, čitaj kako piše“. S engleskim, kako pojašnjava, nije tako jer se za svaku riječ moraš malo više posvetiti kako bi je naučila pravilno izgovoriti i biti spremna da je prepoznaš kada je drugi izgovore čitanjem sa usana.
Iako je svjesna barijera sa kojima se treba suočiti i prevazići ih, Ira vjeruje da je od osnivanja pokreta osoba sa invaliditetom ostvaren osjetan napredak kada su u pitanju prava i položaj ove kategorije.
Pružanje podrške
Da je promjena moguća barem kada je u pitanju obrazovanje navode u Uredu za podršku studentima sa posebnim potrebama u Zenici.
Koordinatorica Ureda, Azemina Durmić je kazala da je podrška grupirana u tri modela: savjetovanje i podrška studiranju, podrška tutora ili tutorstvo, odnosno pomoć pri pravljenju bilješki, pratnja do kuće i/ili fakulteta, pomoć pri korištenju asistivne tehnologije, pomoć pri izradi studentskih zadataka, iznajmljivanje dostupne opreme i materijala. „Riječ je o savjetovanju studenata sa posebnim potrebama prilikom planiranja i provedbe studija, pružanje podrške u svakodnevnici i u situacijama kod kojih se mogu pojaviti određene poteškoće“, kazala je Durmić.
Ona je 2012. godine imala priliku posjetiti Univerzitet u Allicanteu i njihov centar za podršku studentima sa posebnim potrebama, koji kao glavne ciljeve ima akomodaciju u području poteškoća vida, sluha i mobilnosti. Ona kaže da su koncept i model rada Ureda u Zenici preuzeti dijelom sa ovog Univerziteta, kao i sa Univerziteta ekonomije i biznisa u Beču, te KAHO Sint-Lieven u Gentu. Ona ističe vrijednost ovih posjeta, ali upozorava i na stanje univerziteta u BiH. „Sigurno da su ove studijske posjete bile jako značajne za uvid u prisutne modele podrške, ali će bh. univerziteti kao i kompletno bh. društvo morati puno raditi da bi dostigli nivoe podrške koji su dostupni na ovim univerzitetima, naročito oni koji se tiču arhitektonske akomodacije zgrada, fakulteta i učionica“, kazala je Durmić.
Otklanjanje barijera
„Osobe sa invaliditetom prije svega moraju da obraćaju pažnju na te neke praktične stvari iako to ne bi trebalo da bude naš posao. I tako je u svemu. Ali što se tiče BiH u njoj je sve manje i manje potencijala za bilo šta i bilo koga, a pogotovo za mlade ljude“, kazao je Jasmin Džemidžić, sit down komičar – stand-up komičar sa invaliditetom.
U svojim nastupima, Džemidžić skreće pažnju na osobe sa invaliditetom, kroz humor, te ukazuje na činjenicu da bi umjetnost trebala biti inkluzivna, ali da osobe sa invaliditetom često nailaze na različite prepreke, što ih izostavlja iz umjetničkih tokova.
Iz ovog razloga, Džemidžić nije mogao završiti Akademiju scenskih umjetnosti iako je oduvijek želio biti glumac.
„Pa mogu reći da ja nisam birao humor, humor je izabrao mene. Ja sam oduvijek želio da budem na sceni, da glumim, igram velike uloge. To su bili moji dječački snovi da završim Akademiju i da se profesionalno bavim glumom, vjerovatno ta želja za scenom me je i odvela u komičare i eto tu sam i dan danas. Naravno u sve to se uklopila i činjenica da sam oduvijek bio pozitivan i da sam uvijek uveseljavao svoje prijatelje. I kada je došlo vrijeme za to prešao sam na veću publiku“, kazao je Džemidžić.
Ali ono što je Džemidžiću najvažnije je „otklanjanje barijera u glavama“. Nada se da je učinio neke pomake u tome.
„Ja osjetim promjenu, naprimjer prije su me ljudi doživljavali i gledali sa sa žaljenjem a danas imaju osmijeh na licu kada me sretnu i samo se nadam da imaju isti taj osmijeh kada sretnu bilo koju drugu osobu sa invaliditetom. Ako je tako – niko sretniji od mene“, zaključuje Džemidžić.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Jasmila Talić-Kujundžić


text:
Nahraniti gladne: mostarske javne kuhinje | Balkan Diskurs
Dino Pehlić
10. januara, 2018.
Iako su prošle 23 godine od rata u BiH, u Mostaru se još uvijek osjećaju posljedice siromaštva. Narodna kuhinja Crvenog križa i Pučka kuhinja organizovane su sa ciljem pružanja pomoći stanovnicima Mostara koji je najviše trebaju.
Crveni križ grada Mostara, unutar kojeg je organizovana Narodna kuhinja, ulaže mnogo napora kako bi osigurali dnevne obroke za korisnike. Pučka kuhinja, kao druga gradska ustanova, također pokušava pomoći siromašnoj populaciji ili onima koji nisu sposobni za rad kako bi osigurali osnovne egzistencijalne potrebe.
Alen Kajtaz, generalni sekretar Crvenog križa Mostar kazao je da Narodna kuhinja redovno prati i odgovara na zahtjeve za pomoć najugroženijim građanima.
Prema riječima Kajtaza, javna kuhinja (kako se prethodno zvala) je pokrenuta 1993. godine kako bi tokom sukoba prehranila veliki broj ljudi. U jednom momentu, kako je kazao, bilo je i preko 20.000 ljudi dnevno.
Danas, Kajtaz je kazao da imaju 421 korisnika. Uz njih, postoje i osobe koje dobijaju mjesečne pakete. „Zasigurno možemo reći da broj prelazi 450 osoba“, kazao je Kajtaz.
Pojasnio je, da nisu danas siromašni samo oni koji nisu zaposleni već teško žive i neki koji imaju posao.
„To je danas zapravo borba „običnog“ čovjeka koji pokušava dostojanstveno da živi i osigura osnovne životne potrebe – što je veoma teško jer sistem guta najniže slojeve društva i radničku klasu“, kazao je Kajtaz.
On dodaje da redovno rade reviziju korisnika na osnovu kriterija koji su postavljeni prema postojećim mjesečnim primanjima. „Imamo situaciju da recimo penzioner sa minimalnom penzijom, ako ih živi dvoje i imaju jednu penziju, on ne može da koristi tu kuhinju. Nažalost, mnogo toga zavisi od povećanja finansija i donatora, a ne želimo ostaviti korisnike bez jedinog izvora preživljavanja“, kazao je Kajtaz.
U Crvenom križu smatraju da postoji mnogo veći broj siromašnih građana i onih koji su na rubu egzistencije ali o njima niko ne vodi brigu i ne znaju kako potražiti pomoć.
U pokušaju da smanji ovaj jaz, u Mostaru postoji i Pučka kuhinja koja je osnovana 2002. godine sa namjerom da brine o najugroženijim osobama – nezaposlenim, starim i iznemoglim, ili osobama bez staratelja i drugim kategorijama.
Franjo Slišković, direktor Pučke kuhinje kazao je da su prošlu godinu završili sa prosječno 234 podijeljena obroka na dnevnoj bazi – dvije vrste obroka se serviraju svaki dan. „Broj korisnika je generalno u porastu i u gradu Mostaru možda ima i više osoba kojima je potrebno pomoći“, smatra on.
Iz Pučke kuhinje navode da imaju veoma dobru saradnju sa gradskim vlastima i da one ispunjavanju zakonske i finansijske obaveze prema javnim kuhinjama. Ipak, Crveni križ i Pučka kuhinja u gradu Mostaru pozivaju sve građane na solidarnost i zamolbu da, u skladu sa svojim mogućnostima, pomognu ove ustanove novčanim ili drugim vrstama donacija.
Ova publikacija odabrana je kao dio omladinskog takmičenja Srđan Aleksić. U pitanju je regionalno takmičenje koje animira mlade da se aktivno angažuju u svojim lokalnim zajednicama i pronađu, dokumentuju i podijele priče o moralnoj hrabrosti, međuetničkoj suradnji i pozitivnoj društvenoj promjeni. Ovo takmičenje dio je nagrađivanog programa „Obični Heroji“ Centra za postkonfliktna istraživanja čiji je primarni cilj korištenje međunarodnih priča o spasiocima i moralnoj hrabrosti da promoviše međuetničko razumijevanje i mir među građanima Zapadnog Balkana.
Pomoć pri realizaciji ovog projekta ljubazno je osigurao fond National Endowment for Democracy (NED).

author: Dino Pehlić