את השעות האינסופיות בימים שבין 7 ל–9 באוקטובר העביר איזיקיאל נתנאל קיטיקו, בן 28 מטנזניה, במיגונית ברפת המשותפת של הקיבוצים ניר עוז וניר עם. בכל הזמן הזה הוא אכל רק שלושה גביעי יוגורט וישן על סדין מלוכלך שפרס על הרצפה. איתו היו רק שני עובדים תאילנדים, פירון ודיוו.
היה זה חברו הטוב, קלמנס פליקס מטנגה, גם הוא מטנזניה, שהתריע לפניו על הסכנה. הוא הזהיר אותו מפני החמושים והירי בקרבת ביתם, ואף שלא הבין בדיוק את המצב שנקלע אליו.
איזיקיאל ידע שאסור לו לצאת מהמיגונית. ושם הוא נשאר במשך 3 ימים, בלי שידע שמטנגה נרצח בידי חמאס במגורי העובדים בניר עוז.
מוקדם יותר, אומר קיטיקו, הוא התקשר גם לג'ושוע לואיטו מולל, סטודנט טנזני אחר. מולל נרצח בידי חמאס וגופתו מוחזקת בעזה. "הוא אמר לי שהוא בדרך לחווה בנחל עוז. הוא התבדח ואמר שאלו רק אזעקות, שאין מה לדאוג. אחרי שלוש שעות שניהם כבר לא היו זמינים", אומר קיטיקו. בימים שלאחר הטבח הוא הוסיף לשלוח הודעות לשניהם, בתקווה שיענו.
באותו הזמן, בדירה בשדרות, התקבצו במשך שבוע 12 סטודנטים לחקלאות מטנזניה. מנהלי התוכנית התריעו לפניהם על הסכנה שבחוץ, והם נשארו ספונים בין ארבעה קירות — למעט פעם אחת שבה יצא אחד מהם לקנות מצרכים, בליווי אחד מאנשי התוכנית. בשאר הזמן הם ניסו להבין אם קולות הנפץ והירי מתקרבים אליהם או מתרחקים.
החבורה מטנזניה היתה חלק מקבוצה גדולה יותר של כ–3,000 סטודנטים זרים לחקלאות, שנחתו בישראל בשבוע השני של ספטמבר 2023. המשתלמים, כפי שהם מכונים במשרד החוץ, בדרך כלל באים מארצות אפריקה ואסיה — בהן דרום סודאן, רואנדה, בוטסואנה, טנזניה, מלאווי ונפאל.
בזמן שהייתם בישראל הם עובדים במשקים חקלאיים פרטיים, ויום אחד בשבוע לומדים לימודים עיוניים. לעומת עובדים מתאילנד, למשל, הסטודנטים האלה משתייכים למעמד סוציו־אקונומי גבוה בארצם, והם באים לישראל עם חלומות גדולים, בתקווה שכאן יימצא להם המפתח להגשמתם.
אף שבארצות המוצא של הסטודנטים ישראל נהנית ממוניטין של מעצמת חקלאות, רבים מהם אינם מבינים לעומק את מורכבות המצב הביטחוני באזור, ואינם בקיאים בהיסטוריה העקובה מדם של האדמות שהם מעבדים. כך היה גם במחזור המשתלמים שבא לישראל בספטמבר אשתקד. כמה עשרות מהם נשלחו לחוות ולשדות של עוטף עזה — ובתוך שבועיים מצאו את עצמם בעיצומו של גיהינום.
קודם לכן הם תודרכו רק שבהישמע אזעקה עליהם ללכת למרחב מוגן. בכמה מהיישובים היה מדובר במיגונית דרכים בלא דלת, שאינה מספקת הגנה אל מול מחבלים. 12 משתלמים כאלה — עשרה מנפאל, אחד מטנזניה ואחד מקמבודיה — נרצחו ב–7 באוקטובר.
בנוסף להם, ג'ושוע לואיטו מולל מטנזניה נחטף לעזה ונרצח שם, וביפין ג'ושי מנפאל נחטף ועדיין מוחזק בשבי. כמה מחבריהם ההמומים, שנמלטו והסתתרו מפני המחבלים, פונו למקומות בטוחים רק לאחר ימים רבים.
התדרוכים הלוקים בחסר בדבר המצב הביטחוני בישראל מתווספים לביקורת ארוכת שנים של ארגוני זכויות אדם, שהלינו על כך שהתוכנית מעולם לא הוסדרה ולא היתה כפופה לפיקוח — ושהאחריות בעניינה פוצלה בין כמה משרדי ממשלה. הביקורת הזאת אף גררה עתירה לבג"ץ, ובמרץ 2023 הביע שופט ביהמ״ש העליון עופר גרוסקופף חשש ששעות הלימוד המועטות בתוכנית הן ״עלה תאנה״, בלשונו, לפרקטיקה של העסקת הסטודנטים בעבודה חקלאית פיזית במשך רוב זמן הכשרתם.
עדויות שהגיעו לידי המוקד לפליטים ומהגרים מראות כי הם לא חשבו שייקראו לשוב לעבודתם כל כך מהר. למעשה, כמה מהם עיבדו שוב את השדות ועבדו במטעים ימים מעטים בלבד לאחר הטבח. כך עשה גם קיטיקו, שבתום 72 שעות במיגונית פונה לקריית מלאכי, ולאחר מכן לבאר טוביה. שבוע לאחר הטבח הוא כבר שב לרפת.
אף שקיבל סיוע חומרי מאנשי התוכנית וממתנדבים אחרים, הוא לא קיבל עזרה נפשית או קצבה מהביטוח הלאומי כמו נפגעים אחרים בטבח.
נהום נקוואמה, סטודנט טנזני ששרד בטבח, סיפר כי גם הוא נשלח לעבוד יומיים בלבד אחרי ה7.10. עדותו אף נמסרה לאנשי המוקד לפליטים ולמהגרים במסגרת הדוח "מלחמה לא להם", שסוקר את הקשיים שעימם התמודדו אזרחי טנזניה בטבח. "אמרו לנו שצריך ללכת לרפת לטפל בפרות, כי חמאס פגע ברפת, הרס גנרטורים והרג פרות", הוסיף בעדותו לאלעד זמיר, חבר צוות המוקד. "חיילים באו לקחת אותנו מהדירה לרפת, שמענו אזעקות וקולות פיצוצים כשעבדנו, זה היה מפחיד מאוד. למחרת רצו שנצא שוב לרפת, אבל אחר הצהריים החיילים החליטו להוציא אותנו מהקיבוץ ולקחת אותנו למלון בנתניה, שם שמענו קולות מסוקים. פחדנו והתחבאנו. לא יצאנו בכלל מהמלון".
הסטודנטים הללו חזרו לשדרות בינואר 2024, לפני שהמדינה החזירה לשם את שאר תושבי העיר. מקצתם, העידו כי עזבו את העיר אחר כך משום שלא יכלו לשאת את ההפצצות ואת האזעקות.
עפ״י עדותם, הסטודנטים אזרחי טנזניה ייחסו ערך עליון להשלמת תוכנית הלימודים שלהם בשנה שבה קיבלו היתר לשהות בישראל. עד כדי כך שרובם ייחסו חשיבות משנית לביטחונם האישי, והלכו לכל מקום עבודה ומגורים שנשלחו אליהם. המוקד השקיע מאמצים בניסיון לדאוג שהסטודנטים יקבלו את הפיצוי המגיע להם מביטוח לאומי, כנפגעי "קו ראשון" — מענק כספי לנפגעים מהטבח; אך גם כאן התגלו קשיים.
בביטוח הלאומי נאמר שמי שהמשיך בעבודתו מיד לאחר הטבח בלי שהגיש חוות דעת רפואית על פגיעה פיזית או נפשית — אינו זכאי לשום פיצוי כספי.
דווקא מי שנקראו לדגל, סייעו לחקלאות הישראלית תחת אש, בזמנים הכי קשים שאפשר - מוצאים את עצמם מוחרגים מפיצוי.
אנחנו נמשיך לפעול כדי לתקן את העוול הזה.

***
מחכים.ות להם
ביפין ג׳ושי (24)
נאטאפונג פינטה (35)
פונגסאק טהנה (36)
סאטיאן סוואנאקם (35)
וואצ׳ארה סריהאון (33)
סוראסאק לאמנאו (32)
באנאוואט סהטאו (27)
הנרצחים שגופותיהם מוחזקות בעזה:
ג׳ושוע לואיטו מולל, בן 21 במותו.
סונטאיה אקראסי, בן 30 במותו.
סותטיסאק רינטלאק, בן 43 במותו.
וכל החטופות והחטופים,
בקריאה לסיום המלחמה ולעסקה *מלאה* עכשיו.
לינקים לכתבתם המלאה של בר פלג וניר חסון
ולדוח המוקד על אזרחי טנזניה שנפגעו ב7.10 בתגובות.