KNUTGUBBAR OCH JULASPÖGEN

De mest särpräglade och mystiska av de svenska knutstraditionerna är utan tvekan de seder som är kopplade till fenomenet ”knutgubbe”. Ingen tycks med säkerhet veta hur gamla dessa seder är eller vad de ursprungligen betydde, men de har i någon form utövats över större delen av landet och är fortfarande levande i vissa landsändar.

Ordet knutgubbe har flera betydelser, men betyder i det här sammanhanget framförallt tre saker:

1. En liten docka oftast gjord av ett vedträ.
2. En stor, människoliknande docka oftast gjord av halm
3. En levande människa utklädd till oigenkännlighet, oftast med syftet att se så skräckinjagande ut som möjligt.

Vissa huvuddrag går att urskilja i de här traditionerna, men det råder stor variation mellan landsändarna kring hur knutgubbarna har tolkats och använts och ofta är knutgubbtraditionerna sammanlänkade med andra knutseder. På de orter där man sopar ut julen är det till exempel vanligt att man samtidigt är förklädd till en knutgubbe.

De stora och små dockorna har i grunden använts på ett likartat sätt. Den som har gjort dockan smyger sig fram till ett hus och försöker antingen obemärkt lämna den i nära anslutning till huset eller så öppnar man dörren till huset och kastar in dockan (i vissa fall har det bara varit frågan om ett vanligt vedträ eller en så kallad ”julaknuta”). På de flesta orter fäste man också en lapp eller ett brev vid dockan, där texten var skriven på vers eller rim.

På vissa ställen lämnade man bara dockan och sprang. På andra ställen började man föra oväsen efter att dockan lämnats, så att de boende i huset skulle förstå vad som hade hänt. På vissa ställen kunde man bli straffad om man blev fasttagen efter att ha lämnat en knutgubbe. På andra ställen blev man automatiskt inbjuden på snaps eller fika. På vissa ställen förväntades den som hade fått knutgubben föra den vidare till ett nytt hus. På andra ställen fick man behålla den.

På vissa platser i landet var det en enbart positiv upplevelse att få motta en knutgubbe i form av en docka. Det uppfattades som roligt, trevligt eller till och med ärofyllt.

I andra landsändar kunde det istället vara något delvis negativt eller till och med direkt kränkande. Detta tycks i särskilt hög utsträckning ha gällt de före detta danska landskapen Halland och Skåne, där knutstraditionerna ser lite annorlunda ut. På många platser i Skåne kallas den stora halmdockan till exempel inte knutgubbe, utan felixgubbe och rundförandet av dockan (som ibland kunde börja redan innan jul) kulminerade inte på tjugondedagknut, utan dagen efter då Felix har namnsdag.

Även om det finns exempel på motsatsen, så var det sällan någon renodlat positiv upplevelse att få motta en Felixgubbe. Paralleller har till och med dragits till den fornnordiska nidstången, de så kallade ”hånedockor” som man i Danmark satte upp hos den bonde i byn som blev sist klar med skörden eller de gubbar som bygnadsarbetare ibland hängde upp i takstolen på ett hus i protest mot att de inte fått något taklagsöl.

Dockorna hade ibland ett ganska otäckt utseende, då man i likhet med de numera vanligt förekommande hallowenpumporna, hade bytt ut huvudet mot en urholkad sockerbeta med ett ljus inuti som avgav ett kusligt sken. I vissa fall hade dockorna också en sexuell laddning genom att könsorganen gjorts synliga och det medföljande brevet eller ”passet”, som det oftast kallades, innehöll ofta en mer eller mindre inlindad kritik av mottagaren. Tonen i kritiken kunde variera från rå kamratlighet till rena kränkningar.

I detta avseende tycks traditionen med knut/felixgubbar ha fungerat som en social ventil, där man i skydd av sin anonymitet kunde säga obekväma sanningar eller få utlopp för sina uppdämda aggressioner eller fördomar. I vissa fall ledde knut/felixgubbarna till djupgående konflikter. Detta löste man då vid så kallade ”knutating”, där man under ledning av den lokale länsmannen eller nämndemannen försökte nå förlikning mellan parterna. Denna lite mörkare aspekt av knutgubbestraditionen har försvunnit med tiden. På de platser där traditionen fortfarande är levande har man endast bevarat de positiva delarna. Själva dockan ses lite som ett ”practical joke” och det medföljande meddelandet har ett vänligt eller harmlöst innehåll som ofta är kopplat till att julen nu är slut.

En annorlunda variant på seden med knutgubben återfinns i bland annat vissa delar av Värmland. Där lämnades inte dockan i smyg med ett medföljande brev. Istället tog man in halmgubben i stugan och dansade och drack kring den.

Hur traditionen med knutsdockorna ursprungligen har uppstått råder det delade meningar om. Äldre tiders forskare menade att traditionen sannolikt bottnade i en förkristen fruktbarhetsrit och föreställningar liknande de som omgav julhalmen och ”Neken”. Senare tiders forskare har dock ställt sig tveksamma till detta och har istället velat betona den profana, sociala funktionen.

Vid sidan av dockorna finns det som tidigare nämnts också levande knutgubbar. Traditionen med att vid tiden kring tjugondedagknut klä ut sig i skrämmande kläder och masker och sedan gå runt i gårdarna och husen har sannolikt förekommit i större delen av landet, men tycks ha bevarats längst i Bohuslän, Värmland, Uppland och Östergötland.

Precis som i fallet med knutsdockorna så har traditionen med levande knutgubbar varierat över landet. På många orter har knutgubbarna ansträngt sig för att se så hemska ut som möjligt. På andra orter har utklädnaden snarare varit absurd eller rolig. Det sistnämnda tycks ha varit särskilt vanligt i Bohuslän där t ex män ofta har klätt ut sig till kvinnor och vice verca. På vissa orter har knutgubbarna varit helt tysta när de kommit in i en stuga, men på andra håll har man pratat och stojat eller tiggt godsaker och dryck.

På vissa orter existerar knutgubbetraditionen helt för sig själv. På andra orter kombinerar man den med andra traditioner såsom knutsgille, julgransplundring eller att sopa eller banka ut julen.

På några få orter har knutgubbetraditionen utvecklats till något som närmast kan liknas vid en vinterkarneval. Det mest kända exemplet på detta är festivalen i Uppländska Gimo, som går under namnet ”knutsmasso”.
Knutsmasso, som på senare år har utvecklats mer mot att bli en allmän karneval och utklädningstävling, är en i högsta grad levande tradition som varje år lockar tusentals besökare.

Med undantag för Gimo och några andra orter tycks knutsgubbetraditionen liksom många andra knutstraditioner vara på kraftig tillbakagång. Idag är det framförallt barn som går knutgubbe och traditionen tycks på många platser ha svårt att stå sig i konkurrensen med det nyligen importerade Hallowen-firandet.

Att seden med kringvandrande knutsgubbar sedan länge varit begränsad till vissa landsändar och orter har sannolikt flera förklaringar. Skiftesreformen, som innebar att den gamla bygemenskapen bröts upp och gårdarna flyttades ut ifrån varandra kan ha varit en bidragande faktor till traditionens försvagning. Detta skulle också förklara varför traditionen primärt har överlevt i gamla bruksorter där befolkningen fortsatte att leva nära varandra. En annan bidragande orsak till den tidiga försvagningen kan ha varit att den ofta innehöll en hel del supande, vilket medförde att kyrkan och nykterhetsrörelsen på flera platser vände sig emot den.

Vad gäller själva ursprunget till seden med att gå knutgubbe, så verkar det inte finnas några säkra svar. Min egen teori är att det i likhet med valborre-traditionen från början fanns en djupare mening som handlade om att skrämma bort de övernaturliga väsen som man förr trodde var särskilt starkt närvarande just vid juletid. I takt med att dessa föreställningar försvunnit så har istället traditionens sociala funktion och glädjen över att få klä ut sig och skoja tagit över.

Oavsett var ursprunget till traditionerna kan sökas, så står det klart de svenska knutstraditionerna har djupa rötter och att vi har ett gemensamt ansvar för att i någon form föra dem vidare till kommande generationer.