התורה דורשת שבע מידות ממי שמתמנה לדיין: "ואלו הן: חכמה, וענוה, ויראה, ושנאת ממון, ואהבת האמת, ואהבת הבריות להן, ובעלי שם טוב" (רמב"ם, סנהדרין). וכללן, שיחייב עצמו למעלה מן המתדיין לפניו. שרק כך יוכל לקבל פרספקטיבה אמיתית לגבי התנהלות זולתו, משקלה, ופגימתה כן/לא.

כאן שופטי ערכאות המדינה דנים "מן המקפצה" בסטנדרט אחד רשמי לנתינים כנבחרי ציבור, וסטנדרט אחר לגבי אנ"ש / היועמ"ש. והם אפילו לא מתנצלים על זה.
שתי מע' חוק, שהן יתכן תולדה של פירוד בין סמכות לאחריות: האחריות לעולם של נבחר הציבור / הממשלה על הגריל, בעוד הסמכות לעולם בידי מישהו אחר. כשהאחר האולטימטיבי הוא האלטר־אגו של השופט עצמו בדין.

בדוגמה הזו המובהקות של טענה לאי־כשירות שבאה ממי שבעצמה טענו כלפיה, מחדדת את הפרדוקס.
כאילו, באים להקל על השופט שיצליח הפעם להתעלות מעל האשרור האוטומטי של עמדת היועמ"ש, והציבה המציאות את הרף הכי נמוך.