צפיתי בראיון העצוב והחשוב של עמרי אסנהיים עם עמית סער, ראש חטיבת המחקר באמ"ן ב-7/10, שתוך כדי המלחמה אובחן עם סרטן קטלני וחשוך מרפא.
יש לי היכרות שטחית עם עמית, בתפקידים קודמים שמילא באמ"ן. איש מקצוע רציני, עם דעות עצמאיות, קצין מודיעין כפי שכולנו היינו רוצים לראות.

בראיון אמש הוא הישיר מבט למצלמה, למראיין ולהיסטוריה. כמי שימיו קצובים, וכבר עזב את המערכת, הוא דיבר אמת, עצב, כאב ופיקחון.
הדברים העיקריים שאני לוקח מהראיון הזה -
1. התפיסות לגבי חמאס בפרט, ועזה והפלסטינים ככלל, היו מושרשות לאורך שנים. המערכת העריכה בחסר את יכולות האויב, לא הבינה את כוונותיו, ולא עמדה על "המרחק הקטן בין החזון לבין המימוש, בארגון פונדמנטליסטי", כניסוחו של סער.

2. העיסוק האובססיבי באירועי ליל ה-6/10 ובוקר ה-7/10 הוא הטייה וסכנה. תפיסות שגובשו וחוזקו והושרשו שנים, לא מוחלפות ביום או בשעות. אין כנראה שום דבר שהיה יכול למנוע את ה-7/10 ב-7/10. גם כשהמציאות התפוצצה - ליטראלי - בפרצופי בכירי אמ"ן וצה"ל, הם לא הבינו אותה. לקח להם הרבה זמן, כי זה הטבע האנושי והארגוני.

3. סער זיהה נכון, חודשים רבים לפני ה-7/10, שהקטסטרופה בדרך. והוא עשה כל שביכולתו כדי להתריע, כדי "למשוך בכנף מעילו" של נתניהו, ושל הקבינט. הוא אמנם חשב שהרעה תיפתח מצפון, אבל אילו היו שועים להתרעותיו ומכתביו, יתכן שה-7/10 היה נמנע.

4. ואחרון - המקצועיות, הרצינות, האחריות, כובד הראש, המסירות הטוטאלית לתפקיד, התחושה העמוקה ש"המדינה על כתפיך", בלטו מאוד לכל אורך הראיון. אי אפשר שלא להשוות בין עמית סער לבין הדמויות הבזויות שמנהלות את חיינו, אלו שהתנהלון הפוכה משלו ב-180 מעלות. אלו ששקרנותם-אומנותם. אלו שמבזים את תפקידיהם. אלו שבורחים מאחריות, שמועלים בתפקידיהם. שעסוקים רק בעצמם ובקידומם האישי. עם כל הביקורת על צה"ל, ועל אף כישלונו הצורב - עמית סער היה ונשאר דוגמא ומופת למשרת ציבור.