מבן תורה לסיוע לבן משפחה. איך עזר יצחק עמית בעקיפין לגיסו לחלל שבת בשביל כסף? 

וזה הסיפור:

אחת הפרשות הידועות במדינה נקראת פרשת המרכולים. בקצרה, המדובר הוא ב-168 סניפים של רשתות שונות, שפתחו את שעריהן בשבת, בניגוד לחוק. אדם בשם קובי ברמר, ובנוסף לו מספר בעלי מכולת, עתרו לבג"ץ שיורה לעיריית תל-אביב לאכוף את חוק השבת, ושיורה לרשתות שיווק שונות לסגור בשבת. 

הרכב שלושה, שכלל את השופטים אשר גרוניס, מרים נאור ואליקים רובינשטיין, קיבלו את עמדתו של ברמר וקבעו כי העירייה לא עושה מספיק. הגדיל השופט רובינשטיין וקרא לאכיפה של עיריית תל-אביב "ישראבלוף". זאת, כיוון שהמדיניות הייתה קנסות מזעריים ולא צווי סגירה. הדבר, הוביל לכך שהיה משתלם לחטוף את הקנס וכך - כולם הרוויחו: העירייה (את הקנס), הרשתות את הפתיחה בשבת והצרכנים. מי הפסיד? בעלי הרשתות שסגרו בשבת. 

אחת מרשתות השיווק שהייתה בעלת עניין גדול, הייתה רשת בשם "דור אלון ניהול מתחמים קמעונאיים בע"מ", או בשם הממש יותר פופולארי שלה: AM:PM, שתושבי תל אביב פשוט קראו לה "אמפם" (AMPAM). 

לרשת, היה מן הסתם עניין גדול מאד בכך שיותר לה לפעול בשבת, גם אם היא עצמה לא הייתה בעלת דין. בכל זאת - הדבר שאיתו הרשת מזוהה הכי הרבה, הוא העובדה שאנשים שואלים "למה יש בכלל מנעול לרשת שפתוחה 24/7?". התשובה, כמובן, היא יום השואה וערב יום הזכרון. אפילו ביום הכיפורים, תמצאו את הרשת פתוחה.

אדם בכיר מאד ברשת, הוא ישראל יניב. תזכרו את השם - כי זה חשוב. יניב, היה בכיר ברשת, עד אשר באותה תקופה שכרו עמד על קצת מעל 2 מיליון ש"ח בשנה, בעבור כ-90% משרה. עד כמה היה דמות מפתח? ובכן, באספת הדירקטוריון שלה, שבה הוחלט על עדכון תנאי השכר שלו, לצד כל מיני בונוסים, נאמר עליו שהוא "מהווה דמות מפתח ומוביל תהליכים מרכזים וחשובים בחברה, וכי ניסיונו רב השנים והיכרותו המעמיקה עם עסקי החברה ופעילותה הינם בעלי חשיבות ותורמים רבות לחברה".

לאחר שהערעור התקבל, התבקש העליון לקיים דיון בג"ץ נוסף (להליך כזה קוראים דנג"ץ). הבקשה לקיים את הדיון התקבלה, והעליון קיים דיון בהרכב של 7 שופטים. בין השופטים הללו, תמצאו גם את יצחק עמית. ברוב של 5 מול 2, הוחלט לאפשר את פתיחת המרכולים בשבת. בין חמשת השופטים שהחליטו לאפשר את פתיחת המרכולים בשבת, נמנה גם עמית.

את פסק הדין שלו, שהיה השלישי בתור, הוא פתח במילים האלה, שכבר אז לימדו איך הוא מתכוון בעצמו להיות הרשות המבצעת על הרשות המבצעת: 

"התנהלותה של הרשות המבצעת במשך שנים, מלמדת כי למעשה היא החליטה שלא להחליט בעניין תוקפו של התיקון לחוק העזר העירוני. כאמור בפסק דינה של הנשיאה, יש לראות התנהלות זו כסירוב לא מנומק, שאינו עומד במבחן הביקורת השיפוטית"

כן, עמית לא רק הסתפק בלדבר על התיק, אלא כבר מפסק הדין הזה, טווה לעצמו את תורתו: הרשות המבצעת עצלנית. עכשיו אנחנו נעשה את מה שצריך.

עמית, שהוא עצמו היה דתי בעבר (ובוגר בית הספר התיכון הדתי 'צייטלין' בתל-אביב), הדגיש בפסק הדין את "מעמדה הנכבד של השבת "בעולמה של היהדות"", אבל מיד משם עבר אל "אופייה של השבת בחברה הישראלית". 

איך כולם אומרים: "כל חלק במשפט שבא לפני המילה "אבל", בטל כלא היה. 

רגע לפני שחתם יצחק עמית את הצטרפותו לאשר למרכולים להיפתח בשבת, חרף התנגדות שר-הפנים, הוא כתב ש-"לפני סיום אעיר כי לאור מעמדה המיוחד של השבת במדינת ישראל ועל רקע ההבחנה בין המישור המקומי לשלטון המרכזי, לא מצאתי לבחון את שנעשה בתחום זה במדינות הים. בהקשר זה, אומר בקצרה כי ההסדר שנקבע על ידי עיריית תל אביב הוא מתון בהשוואה למגמה הכלל עולמית של צמצום המגבלות על פעילות מסחר בימי המנוחה".

עמית, למעשה, כתב את פסק הדין השני באורכו בפסיקה הכוללת בהליך זה. זוכרים את ישראל יניב? אז אני אסכם את זה ככה:

באמת, השופט עמית... כל כך הרבה מילים שפכת בשביל לומר, בלי לומר, "ישראל יניב הוא גיסי, הוא ירוויח מזה כסף ואני לא מוצא לנכון לפסול את עצמי מתיק שאני יודע טוב מאד, ש-33 סניפים שלו יעשו ג'ובות". 

נותר רק לתהות מה קרה בדרכו של עמית בחייו, שגרם לו לשים את כל מי שהוא היה בעבר. דומני, שאם יצחק עמית של שנת 2000 היה פוגש אותו, היה יושב איתו לשיחת נזיפה ארוכה. 

תגובת הרשות השופטת שהובאה לעיתונות בעניין: "גיסו של השופט עמית כיהן כיו"ר החברה במועד שבו ניתן פסק הדין. לא הייתה לשופט מניעות הואיל וחברת דור אלון וחברת AM:PM לא היו צד להליך. ממילא על פי אמות המידה קיימת חובה לשבת בדין, בהינתן שמדובר בעניין רוחבי הנוגע לעסקים נוספים"

כתבה של קלמן ליבסקינד בעניין בתגובה הראשונה.