Vad är namnet på den sjungande mästaren som gick med?
Louis Armstrong tyckte tillräckligt om Miller för att ha med sig hans inspelningar, som överfördes till sju-tums bandrullar när han åkte på turné. "[Armstrong] gillade musiker som uppskattade melodier, och hans urval sträckte sig från Glenn Miller till Jelly Roll Morton och Tjajkovskij." Jazzpianisten George Shearings kvintett på 1950- och 1960-talen var influerad av Miller: "med Shearings låsta händer-stilpiano (influerat av röstningen i Millers saxofonsektion) i mitten [av kvintettens harmonier]". Frank Sinatra och Mel Tormé hade stor respekt för orkestern. Tormé krediterade Miller för att ha gett honom användbara råd när han började sin sång- och låtskrivarkarriär på 1940-talet. Mel Tormé träffade Glenn Miller 1942, mötet underlättades av Tormés far och Ben Pollack. Tormé och Miller diskuterade "That Old Black Magic", som just hade kommit fram som en ny låt av Johnny Mercer och Harold Arlen. Miller sa till Tormé att han skulle plocka upp varenda sång av Mercer och studera den och att bli en glupsk läsare av allt han kunde hitta, eftersom "alla bra textförfattare är stora läsare". I en intervju med George T. Simon 1948 beklagade Sinatra den sämre kvaliteten på den musik han spelade in i slutet av fyrtiotalet, i jämförelse med "de fantastiska Glenn Miller-sakerna" från åtta år tidigare. I Frank Sinatras inspelningar från slutet av fyrtiotalet och början av femtiotalet används några Miller-musiker. Trigger Alpert, en basist från det civila bandet, Zeke Zarchy från Army Air Forces Band och Willie Schwartz, den ledande klarinettisten från det civila bandet, är Frank Sinatras stöd på många inspelningar. Med motsatt åsikt var det bandledarkollegan Artie Shaw som ofta nedvärderade bandet efter Millers död: "Allt jag kan säga är att Glenn borde ha levt, och 'Chattanooga Choo Choo' borde ha dött." Klarinettisten Buddy DeFranco överraskade många när han ledde Glenn Miller Orchestra i slutet av sextiotalet och början av sjuttiotalet. De Franco var redan en veteran i band som Gene Krupa och Tommy Dorsey på 1940-talet. Han var också en viktig exponent för den moderna jazzen på 1950-talet. Han såg aldrig Miller som ledare för ett swingande jazzband, men DeFranco är oerhört förtjust i vissa aspekter av Glenn Millers stil. "Jag upptäckte att när jag öppnade med ljudet av 'Moonlight Serenade' kunde jag se mig omkring och se män och kvinnor som grät när musiken förde dem tillbaka till svunna år." De Franco säger att "skönheten i Glenn Millers ballader [...] fick människor att dansa tillsammans".
Louis Armstrong thought enough of Miller to carry around his recordings, transferred to seven-inch tape reels when he went on tour. "[Armstrong] liked musicians who prized melody, and his selections ranged from Glenn Miller to Jelly Roll Morton to Tchaikovsky." Jazz pianist George Shearing's quintet of the 1950s and 1960s was influenced by Miller: "with Shearing's locked hands style piano (influenced by the voicing of Miller's saxophone section) in the middle [of the quintet's harmonies]". Frank Sinatra and Mel Tormé held the orchestra in high regard. Tormé credited Miller with giving him helpful advice when he first started his singing and song-writing career in the 1940s. Mel Tormé met Glenn Miller in 1942, the meeting facilitated by Tormé's father and Ben Pollack. Tormé and Miller discussed "That Old Black Magic", which was just emerging as a new song by Johnny Mercer and Harold Arlen. Miller told Tormé to pick up every song by Mercer and study it and to become a voracious reader of anything he could find, because "all good lyric writers are great readers." In an interview with George T. Simon in 1948, Sinatra lamented the inferior quality of music he was recording in the late forties, in comparison with "those great Glenn Miller things" from eight years earlier. Frank Sinatra's recording sessions from the late forties and early fifties use some Miller musicians. Trigger Alpert, a bassist from the civilian band, Zeke Zarchy for the Army Air Forces Band and Willie Schwartz, the lead clarinetist from the civilian band back up Frank Sinatra on many recordings. With opposite opinion, fellow bandleader Artie Shaw frequently disparaged the band after Miller's death: "All I can say is that Glenn should have lived, and 'Chattanooga Choo Choo' should have died." Clarinetist Buddy DeFranco surprised many people when he led the Glenn Miller Orchestra in the late sixties and early seventies. De Franco was already a veteran of bands like Gene Krupa and Tommy Dorsey in the 1940s. He was also a major exponent of modern jazz in the 1950s. He never saw Miller as leading a swinging jazz band, but DeFranco is extremely fond of certain aspects of the Glenn Miller style. "I found that when I opened with the sound of 'Moonlight Serenade', I could look around and see men and women weeping as the music carried them back to years gone by." De Franco says, "the beauty of Glenn Miller's ballads [...] caused people to dance together."
Glenn Miller