Här suto dessa läppar, som jag kysst oräkneliga gånger?
Stackars Yorick! Jag kände honom, Horatio; en kille med oändligt mycket skämt och utmärkt fantasi; han har burit mig på sin rygg tusen gånger; och nu, hur avskyvärd i min fantasi är det! Min hals är upprörd över det. Här hängde de läppar som jag har kysst jag vet inte hur ofta. Var är dina skämt nu? Era gambolerier? Era sånger? Era glada blixtar, som brukade sätta bordet i gungning? (Hamlet, V.i)
Alas, poor Yorick! I knew him, Horatio; a fellow of infinite jest, of most excellent fancy; he hath borne me on his back a thousand times; and now, how abhorred in my imagination it is! My gorge rises at it. Here hung those lips that I have kissed I know not how oft. Where be your gibes now? Your gambols? Your songs? Your flashes of merriment, that were wont to set the table on a roar? (Hamlet, V.i)
Yorick