Var inträffade den indiska självständighetsrörelsen?
Indian independence movement
De första organiserade militanta rörelserna ägde rum i Bengalen, men de tog senare form i den nybildade Indiska nationalkongressen med framstående moderata ledare som bara ville ha sin grundläggande rätt att delta i prov för indisk civilförvaltning (British India), samt fler ekonomiska rättigheter för folket på jorden. I början av 1900-talet fanns en mer radikal inställning till politiskt självstyre som föreslogs av ledare som Lal, Bal, Pal och Aurobindo Ghosh, V. O. Chidambaram Pillai. Under de sista etapperna av självstyrelsekampen från 1920-talet och framåt antog kongressen Mohandas Karamchand Gandhis politik för icke-våld och civil olydnad och flera andra kampanjer. Nationalister som Subhash Chandra Bose, Bhagat Singh och Bagha Jatin förespråkade en väpnad revolution för att uppnå självstyre. Poeter och författare som Subramania Bharati, Rabindranath Tagore, Muhammad Iqbal, Josh Malihabadi, Mohammad Ali Jouhar, Bankim Chandra Chattopadhyay och Kazi Nazrul Islam använde litteratur, poesi och tal som ett verktyg för politisk medvetenhet. Feminister som Sarojini Naidu och Begum Rokeya främjade de indiska kvinnornas frigörelse och deras deltagande i den nationella politiken. B. R. Ambedkar försvarade de missgynnade grupperna i det indiska samhället inom ramen för den större självstyrelserörelsen. Under andra världskriget nådde kampanjerna för Quit India-rörelsen, som leddes av kongressen, och för den indiska nationella armén, som leddes av Subhas Chandra Bose, sin höjdpunkt.
Indian independence movement
The first organised militant movements were in Bengal, but they later took movement in the newly formed Indian National Congress with prominent moderate leaders seeking only their basic right to appear for Indian Civil Service (British India) examinations, as well as more rights, economic in nature, for the people of the soil. The early part of the 20th century saw a more radical approach towards political self-rule proposed by leaders such as the Lal, Bal, Pal and Aurobindo Ghosh, V. O. Chidambaram Pillai. The last stages of the self-rule struggle from the 1920s onwards saw Congress adopt Mohandas Karamchand Gandhi's policy of nonviolence and civil disobedience, and several other campaigns. Nationalists like Subhash Chandra Bose, Bhagat Singh, Bagha Jatin preached armed revolution to achieve self-rule. Poets and writers such as Subramania Bharati, Rabindranath Tagore, Muhammad Iqbal, Josh Malihabadi, Mohammad Ali Jouhar, Bankim Chandra Chattopadhyay and Kazi Nazrul Islam used literature, poetry and speech as a tool for political awareness. Feminists such as Sarojini Naidu and Begum Rokeya promoted the emancipation of Indian women and their participation in national politics. B. R. Ambedkar championed the cause of the disadvantaged sections of Indian society within the larger self-rule movement. The period of the Second World War saw the peak of the campaigns by the Quit India Movement led by Congress, and the Indian National Army movement led by Subhas Chandra Bose.
Indian independence movement