Sammanfattning av boken dödssynden?
To Kill a Mockingbird
I romanen avslöjas förlusten av oskuld så ofta att recensenten R. A. Dave hävdar att eftersom alla karaktärer måste möta, eller till och med lida nederlag, har boken drag av en klassisk tragedi. Genom att utforska hur varje karaktär hanterar sitt personliga nederlag bygger Lee upp en ram för att bedöma om karaktärerna är hjältar eller dårar. Hon vägleder läsaren i sådana bedömningar, och växlar mellan ogenerad beundran och bitande ironi. Scouts erfarenhet av Missionssällskapet är en ironisk juxtaposition av kvinnor som hånar henne, skvallrar och "återspeglar en självgod, kolonialistisk attityd gentemot andra raser" samtidigt som de ger "sken av förnämlighet, fromhet och moral". Omvänt, när Atticus förlorar Toms mål är han den siste att lämna rättssalen, med undantag för sina barn och de svarta åskådarna på den färgade balkongen, som reser sig tyst när han går under dem, för att hedra hans insatser.
To Kill a Mockingbird
The novel exposes the loss of innocence so frequently that reviewer R. A. Dave claims that because every character has to face, or even suffer defeat, the book takes on elements of a classical tragedy. In exploring how each character deals with his or her own personal defeat, Lee builds a framework to judge whether the characters are heroes or fools. She guides the reader in such judgments, alternating between unabashed adoration and biting irony. Scout's experience with the Missionary Society is an ironic juxtaposition of women who mock her, gossip, and "reflect a smug, colonialist attitude toward other races" while giving the "appearance of gentility, piety, and morality". Conversely, when Atticus loses Tom's case, he is last to leave the courtroom, except for his children and the black spectators in the colored balcony, who rise silently as he walks underneath them, to honor his efforts.
To Kill a Mockingbird