Hvem afgør, hvordan en ændring vil blive ratificeret af staterne?
State ratifying conventions
Konventets ratifikationsmetode svarer til en vis grad til en national folkeafstemning med én stat og én stemme om en specifik foreslået forfatningsændring, hvilket gør det muligt at få de registrerede vælgeres følelser mere direkte til at blive følt i meget følsomme spørgsmål. Teorien er, at konventets delegerede - som formodentlig selv er almindelige borgere - måske er mindre tilbøjelige til at bøje sig for politisk pres for at acceptere eller forkaste en given ændring, end det ville være tilfældet med lovgivere i delstaterne. USA's højesteret har fastslået, at en folkeafstemning ikke kan erstatte hverken den lovgivende forsamling eller et ratificeringskonvent - og at en folkeafstemning heller ikke kan godkende eller misbillige en delstatslovgivers eller et konvents beslutning om et ændringsforslag (Hawke v. Smith, 253 U.S. 221, ).
State ratifying conventions
To some extent, the convention method of ratification loosely approximates a one-state, one-vote national referendum on a specific proposed federal constitutional amendment, thus allowing the sentiments of registered voters to be somewhat more directly felt on highly sensitive issues. The theory is that the delegates of the conventions—who presumably would themselves be average citizens—might be less likely to bow to political pressure to accept or to reject a given amendment than would be the case with state legislators. The United States Supreme Court has ruled that a popular referendum is not a substitute for either the legislature or a ratifying convention—nor can a referendum approve of, or disapprove of, a state legislature's, or a convention's, decision on an amendment (Hawke v. Smith, 253 U.S. 221, ).
State ratifying conventions